Справа № 821/1620/15-а
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2015-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2015 р.м.ОдесаСправа № 821/1620/15-а

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції: Войтович І.І.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Бойка А.В.,

суддів: Танасогло Т.М.,

Яковлєва О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу державної податкової інспекції у м. Херсоні Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 09 липня 2015 року по справі за позовом Приватного підприємства «Дукат-Плюс» до державної податкової інспекції у м. Херсоні Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

28.05.2015 року Приватне підприємство «Дукат-Плюс» звернулось до суду першої інстанції з адміністративним позовом до державної податкової інспекції у м. Херсоні Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 14.02.2015 року № , яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 4876,16 грн. та застосовано штрафну (фінансову) санкцію у розмірі 1219,04 грн.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 09.07.2015 року позов Приватного підприємства «Дукат-Плюс» задоволено.

Скасовано податкове повідомлення-рішення державної податкової інспекції у м. Херсоні Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області від 14.02.2015 року № .

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, Державна податкова інспекція у м. Херсоні Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області подала апеляційну скаргу на вказану постанову суду.

Апелянт зазначає, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі апелянт посилався на те, що в ході проведеної перевірки позивача було встановлено заниження податку на додану вартість по взаємовідносинам з ТОВ «Нертус». Податковий орган зазначив, що господарські операції між вказаними контрагентами та по ланцюгу постачання не мали реального характеру, поставка товарно-матеріальних цінностей по ланцюгу постачання не здійснювалась, а намір позивача та його контрагента - ТОВ «Нертус» був направлений на штучне формування витрат та податкового кредиту, без настання будь-яких правових наслідків.

З огляду на зазначене, відповідач вважає, що прийняте податкове повідомлення-рішення є правомірним та обґрунтованим, а тому скасуванню не підлягає.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови Херсонського окружного адміністративного суду від 09.07.2015 року та прийняття нової, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ПП «Дукат-Плюс».

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть учать у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів суду апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 23.12.2014 року ДПІ у м. Херсоні Головного управління Міндоходів у Херсонській області була проведена документальна позапланова виїзна перевірка ПП «Дукат-Плюс» з питань дотримання вимог податкового законодавства в частині повноти декларування податку на додану вартість по взаємовідносинам з контрагентом-постачальником ТОВ «Нертус» за серпень 2014 року, відображення здійснених фінансово-господарських операцій у податковій звітності.

За результатами вказаної перевірки відповідачем складено акт від 29.12.2014 року № 492/21-03-22-06/37959606, на підставі якого прийнято податкове повідомлення-рішення від 14.02.2015 року № , яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 4876,16 грн. та застосовано штрафну (фінансову) санкцію у розмірі 1219,04 грн.

В ході проведеної перевірки податковим органом встановлено порушення позивачем п. 14.1.36 ст. 14, п. 16.1.12 ст. 16, п. 44.1 ст. 44, п. 85.2 ст. 85, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.5, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого було занижено суму податку на додану вартість по взаємовідносинам з ТОВ «Нертус» на загальну суму 4876,18 грн.

Також, перевіркою встановлено порушення пп.14.1.36 п.14.1 ст. 14, пп.14.1.191 п.14.1 ст. 14, пп.16.1.12 п.16.1 ст. 16, п.44.1 ст.44, п.85.2 ст. 85, п.185.1 ст. 185, п.187.1 ст. 187, п.198.1 ст. 198, п.198.2 ст. 198, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2755-VI (із змінами та доповненнями), в результаті чого у підприємства відсутні об'єкти оподаткування з ПДВ по операціях з придбання товарів (робіт, послуг) у ТОВ «Нертус» у серпні 2014 р., та як наслідок у підприємства відсутні об'єкти оподаткування з ПДВ по операціях з продажу товарів (робіт, послуг) контрагентам покупцям у серпні 2014 р. на загальну суму ПДВ 20193,77 грн.

В акті перевірки податковий орган посилався на те, що перевіркою неможливо підтвердити факт реального здійснення господарських операцій позивача з ТОВ «Нертус». Також зазначено, що господарські операції по ланцюгу постачання не мали реального характеру, поставка товарно-матеріальних цінностей по ланцюгу постачання не здійснювалась.

Як встановлено судом першої інстанції, підставою для встановлення таких порушень слугувало те, що перевіркою неможливо підтвердити факт придбання товару позивачем у ТОВ «Нертус» та подальшу його реалізацію, з врахуванням реального часу здійснення операцій, місцезнаходженням майна, відсутністю необхідних трудових ресурсів, транспорту та іншого майна, які економічно необхідні для виконання такого постачання або здійснення господарської діяльності.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно задоволення позовних вимог ПП «Дукат-Плюс», зважаючи на наступне:

Відповідно до ч.1 ст. 3 Господарського кодексу України, під господарською діяльністю розуміється господарська діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Підпункт 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначає господарську діяльність як діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь - яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно п.198.2 ст. 198 Кодексу датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг чи дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Кодексу податковий кредит звітного періоду складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п. 198.6 Кодексу не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Виходячи зі змісту наведених вище норм законодавства, право на віднесення сум ПДВ, сплачених при придбанні товару, до податкового кредиту виникає у суб'єкта господарювання у разі дотримання ним наступних умов: 1) фактичності придбання такого товару, тобто, реальності відповідної господарської операції; 2) наявності первинних документів, які підтверджують здійснення платником податку витрат, а також податкових накладних, складених особою, зареєстрованою платником податку, чи митних декларацій на підтвердження придбання такого товару та сплати відповідної суми ПДВ; 3) подальшого використання придбаного товару в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності підприємства.

Підтвердженням реального здійснення господарської операції є первинні документи, які свідчать про фактичну поставку товарів продавцем та їх отримання покупцем, документи, підтверджуючі використання вказаних товарів у власній господарській діяльності.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Вимоги до первинних документів містяться у ст. 9 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», зокрема вони повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення та мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Судом першої інстанції встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що 02.01.2014 року між позивачем та ТОВ «Нертус» було укладено Дистриб'юторський договір №02/01-ДП, за умовами якого Продавець зобов'язується передавати погодженими партіями товар у власність Дистриб'ютора, а Дистриб'ютор зобов'язується приймати товар і сплачувати за нього визначену грошову суму (ціну товару). (а.с.40-47).

На підтвердження виконання умов даного договору, позивачем було надано наступні докази, а саме: видаткові накладні №2141 від 06.08.2014 р. на загальну суму 8921,70 грн. у т.ч. ПДВ 1486,95 грн., №2185 від 13.08.2014 р. на загальну суму 2227,92 грн. у т.ч. ПДВ 371,32 грн., №2242 від 18.08.2014 р. на загальну суму 85154,88 грн. у т.ч. ПДВ 14192,48 грн., №2299 від 26.08.2014 р. на загальну суму 33930,00 грн. у т.ч. ПДВ 5655,00 грн., №2360 від 28.08.2014 р. на загальну суму 20185,20 грн. у т.ч. ПДВ 3364,20 грн.; податкові накладні №21 від 06.08.2014 р. на загальну суму 8921,70 грн. у т.ч. ПДВ 1486,95 грн., №63 від 13.08.2014 р. у т.ч. ПДВ 2227,92 грн. у т.ч. ПДВ 371,32 грн., №81 від 18.08.2014 р. на загальну суму 85154,88 грн. у т.ч. ПДВ 14192,48 грн., №132 від 26.08.2014 р. на загальну суму 33930,00 грн. у т.ч. ПДВ 5655,00 грн., №163 від 28.08.2014 р. на загальну суму 20185,20 грн. у т.ч. ПДВ 3364,20 грн.; платіжні доручення №938 від 06.08.2014 р. в сумі 8921,70 грн., №949 від 14.08.2014 р. на суму 2227,92 грн., №962 від 18.08.2014 р. на суму 85154,88 грн., №967 від 26.08.2014 р. на суму 33930,00 грн., №971 від 28.08.2014 р. на суму 20 185,20 грн. (а.с. 74-88).

Крім того, з матеріалів справи встановлено, що позивачем (Поклажодавець) було укладено з ТОВ «Агропродукт, ЛТД» (Зберігач) договір зберігання №27/08-13/1 від 27.08.2013 р., відповідно до якого місцем зберігання «Зберігачем» товару «Поклажодавця» є склади, розміщенні за адресою: м. Херсон, вул. Домобудівельна, 12. (а.с.50-54).

Таким чином, згідно укладеного договору придбаний ПП «Дукат-Плюс» у ТОВ «Нертус» товар зберігався на складах ТОВ «Агропродукт, ЛТД» за адресою: м. Херсон, вул. Домобудівельна, 12.

В подальшому придбаний товар позивачем було реалізовано іншим контрагентам, що підтверджується наданими суду договорами купівлі продажу №6 від 11.03.2014 р., №31 від 16.04.2014 р., №50 від 01.07.2014 р., №10 від 19.03.2014 р. (а.с.125-128, 135 138, 145-148, 157 -160), податковими накладними, видатковими накладними товарно-транспортними накладними, рахунками на оплату, довіреностями, платіжними дорученнями (а.с. 119-124, 128-134, 139-144, 149-156).

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що позивачем, у підтвердження реального здійснення господарської операції з ТОВ «Нертус», були надані копії первинних документів, складені належним чином, та які відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» фіксують факт здійснення господарської операції та подальшої її реалізації.

З огляду на зазначене, висновок контролюючого органу про неможливість підтвердження факту реального здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом є безпідставним.

Слід зазначити, що відмовляючи особі у праві на віднесення сплачених сум ПДВ до складу податкового кредиту, податковий орган повинен довести саме недобросовісність у діях платника.

Необґрунтована податкова вигода характеризується відсутністю фактичного виконання господарських операцій, здійсненням операцій без ділової мети та обліком операцій безвідносно до їх реального економічного змісту, узгодженістю дій покупця та постачальника для штучного створення умов для податкової економії.

В даному випадку, ДПІ не було надано доказів того, що по спірним операціям між ПП "Дукат-Плюс" та розглядуваним вище контрагентом у позивача була відсутня розумна ділова мета, або того, що позивач та вказані підприємства діяли спільно з метою отримання необґрунтованої податкової вигоди.

В свою чергу, слід відмітити, що відповідно до ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Зважаючи на зазначене, навіть допущені попередніми постачальниками у ланцюгу постачання товару певні порушення податкового законодавства тягнуть негативні наслідки саме для таких постачальників та не впливають на право позивача (добросовісного платника податку) на віднесення до складу податкового кредиту , сплачених постачальникам товару сум ПДВ.

Податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від фактичної сплати контрагентами податку до бюджету, від перебування постачальників за юридичною адресою, а також від їх господарських та виробничих можливостей.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає, що будь-які порушення в ланцюгу постачання, допущенні іншими контрагентами, не можуть впливати на формування податкового кредиту ПП «Дукат-Плюс» при наявності у підприємства належних документальних підтверджень здійснених операцій та розміру свого податкового кредиту.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку відповідачем не доведено фактів допущення ПП «Дукат-Плюс» порушень вимог чинного законодавства.

При цьому, суд першої інстанції також вірно зазначив, що виникнення права платника податку на податковий кредит є наслідком фактичного проведення господарської операції, яка є об'єктом оподаткування податком на додану вартість, за наявності первинних документів, а тому, враховуючи, те що позивачем, як доказ здійснення господарської операції, були надані суду належним чином складені первинні документи, які підтверджують факт реального здійснення господарської операції, висновок відповідача щодо порушень пп. 14.1.36 п.14.1 ст. 14, пп.14.1.191 п.14.1 ст. 14, п.16.1.12 п. 16.1 ст.16, п.44.1 ст.44, п.85.2 ст.85, п.185.1 ст. 185, п.187.1 ст. 187, п.198.1 ст. 198, п.198.2 ст. 198, п.198.3 ст. 198, п.198.5 ст. 198, п.198.6 ст. 198, п.201.1 ст. 201 та Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2755-VI (із змінами та доповненнями) є безпідставним.

Враховуючи відсутність доказів на підтвердження обставин, на які посилається відповідач, суб'єктивний та оціночний характер доводів, якими це підтверджується, наявність первинних документів на підтвердження здійснення господарської діяльності позивачем, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про протиправність податкового повідомлення-рішення від 14.02.2015 року № , яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 4876,16 грн. та застосовано штрафну (фінансову) санкцію у розмірі 1219,04 грн.

Оскільки судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи, правильно по суті вирішено справу, та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, відповідно до ст. 200 КАС України за наслідками розгляду апеляційних скарг на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 184, 185, 197, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу державної податкової інспекції у м. Херсоні Головного управління Державної фіскальної служби в Херсонській області залишити без задоволення, а постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 09 липня 2015 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: А.В. Бойко

Судді: Т.М. Танасогло

О.В. Яковлєв