Справа № 206/4309/15-а
Суддя: Сухоруков А. О.
Дата ухвалення: 2015-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа 206/4309/15-а
Провадження № 2-а/206/48/15
П О С Т А Н О В А

Іменем України

"24" вересня 2015 р. Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючий, суддя Сухоруков А.О.,

при секретарі Сядро Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Самарському районі м.Дніпропетровська, про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов'язання поновити виплату пенсії за віком з дати припинення,

в с т а н о в и в :

17 грудня 2014 року представник позивача ОСОБА_2, звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом, який обґрунтував тим, що до 27.03.2012 року позивачка проживала у АДРЕСА_1, надалі до 19.06.2012 року позивачка проживала в Індустріальному районі по АДРЕСА_2. Позивачка отримувала пенсію за віком за вислугу років, виплату якої було припинено Самарським УПФУ в зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю. 12.08.2014 року представник позивача звернувся до УПФУ в Індустріальному районі м. Дніпропетровська із заявою про поновлення виплати пенсії за віком, та йому було надано відповідь, що відповідно бази отримувачів пенсії позивачка перебувала на обліку і отримувала пенсію в Самарському районі м. Дніпропетровська, заяву позивачки до належного органу не перенаправлено. 14 листопада 2014 року представник позивача звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії за віком, однак відповідачем виплату пенсії не поновлено. А в листі №Т50/08/17 від 04.12.2014 року УПФ зазначено, що заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто за зареєстрованим місцем проживання.

Такі дії відповідача позивач вважає протиправними, оскільки вони не ґрунтуються на законі і порушують його конституційні права.

На підставі викладеного, представник позивача просить суд визнати дії відповідача протиправними та зобов'язати поновити виплату пенсії за віком з дати припинення виплати (а.с.а.с. 1-2).

24 вересня 2014 року представником відповідача надано до суду письмове заперечення проти позову, в якому вказано на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог позивача.

Заперечення мотивовані тим, що позивач ОСОБА_1 не проживає на території України, а також не має постійного місця реєстрації, що суперечить вимогам Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» і позбавляє права на поновлення пенсії, окрім цього заява про поновлення пенсії була надана представником позивача, що також суперечить Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

На підставі викладеного просять суд в залишити позовну заяву без задоволення (а.с. 55-57).

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, обґрунтувавши їх підстав, викладених в позовній заяві, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача в судове засіданні не з'явився, надав клопотання на адресу суду в якому просить розглядати справи за його відсутністю, проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених в письмовому запереченні проти позову.

Вислухавши доводи та пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд доходить до висновку про необхідність задовольнити позов з наступних підстав, що встановлені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є громадянкою України, що підтверджується її паспортом громадянина України для виїзду за кордон, дійсного до 06 березня 2022 року, а постійне її місце проживання держава Ізраїль (а.с. 69).

ОСОБА_1 було призначено пенсію за віком з 26.05.1993 року, про що свідчить копія пенсійного посвідчення НОМЕР_2 (а.с.65).

12.04.2012 року ОСОБА_1 написала заяву на ім'я начальника Самарського УПФ України в м. Дніпропетровську, в якому просила припинити їй виплату пенсії та закрити особовий рахунок у зв'язку з тим, що вона виїжджає на постійне мешкання до Ізраїлю (а.с.58).

Відповідно до талонів зняття з реєстрації місця проживання в Україні, ОСОБА_1 була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1, вибуває на постійне мешкання до Ізраїлю, та її знято з реєстрації місця проживання 27.03.2012 року (а.с.59-60).

14 листопада 2014 року представник позивача звернувся до Управління Пенсійного Фонду України в Самарському районі із заявою про поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 (а.с.63).

Однак відповідачем виплату пенсії не поновлено та надано відповідь від 04.12.2014 року за №Т50/08/17 з якою вбачається, що ОСОБА_3, перебувала на обліку з 26.05.1993 по 30.04.2014 року в УПФ України в Саамарському районі м. Дніпропетровська та отримувала пенсію за віком, а 12 квітня 2012 року ОСОБА_4, було надано заява про закриття пенсійної справи, в зв'язку з виїздом на постійне місце проживання в Ізраїль, та вона знята з реєстрації місця проживання Самарським РВ від 27.03.2012 року, окрім цього зазначено, що заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто за місцем проживання (реєстрації) особи (а.с.64).

Аналізуючи спірні правовідносини, співідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні фактичними обставинами справи, суд доходить до наступного.

Загальновідомим є і той факт, що між Україною та державою Ізраїль відсутні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо виплати пенсій громадянам України, які постійно проживають в Ізраїлі.

Отже, спір між сторонами виник щодо наявності у громадянина України, який постійно проживає за кордоном у країні, з якою не укладено відповідний міжнародний договір, права, а у органу Пенсійного Фонду України - обов'язку щодо виплати такій особі пенсії за віком.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначається, серед інших виплат, пенсія за віком.

За змістом ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Заява про призначення пенсії за віком може бути подана застрахованою особою не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

Положеннями ст. 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено, що пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку. У разі якщо при відстрочці часу призначення пенсії за віком не здійснюється підвищення розміру пенсії за неповний місяць страхового стажу, пенсія, обчислена відповідно до статті 29 цього Закону, призначається з дня, що настає за останнім днем повного місяця відстрочки часу виходу на пенсію, який враховано до страхового стажу; пенсія по інвалідності призначається з дня встановлення інвалідності, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня встановлення інвалідності.

Перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених частиною першою статті 35, частиною другою статті 38, частиною третьою статті 42 і частиною п'ятою статті 48 цього Закону, провадиться в такі строки: у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа; у разі настання обставин, які тягнуть за собою зменшення пенсії, - з першого числа місяця, в якому настали ці обставини, якщо вони мали місце до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо вони мали місце після 15 числа.

Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

У відповідності до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає, крім іншого, право на забезпечення їх у старості. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

Статтею 92 вищезазначеного Закону передбачено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Відповідно до п.16 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Отже, положення ст.ст.1, 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», як і інших норм цього Закону, в іншій частині, крім визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років, після набрання чинності Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не застосовуються.

Водночас, як вбачається з рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.09 р., в інших правових актах, крім оспорюваного суб'єктом права на конституційне подання, містяться посилання на статті 49, 51 Закону або вказується, що пенсійне забезпечення деяких категорій громадян, які проживають за межами України, здійснюється лише на підставі міждержавних договорів. Зокрема, такі положення є у частині третій статті 1, частині другій статті 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Конституційний Суд України вважає, що у зв'язку з визнанням неконституційними пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону Верховна Рада України повинна привести положення названих законів у відповідність із цим Рішенням.

На необхідність такого приведення у відповідність з цим Рішенням окремих норм законодавства України, в тому числі і положень ст.ст.1, 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України у п. 3 резолютивної частини Рішення.

Суд вважає, що право позивача на пенсію не може ставитись у залежність від введення Верховною Радою України у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, що постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного міжнародного договору.

Заперечення відповідача проти позову з тих підстав, що заява про поновлення пенсії була надана представником позивача, а також те що позивачем не було надано жодного документа, який би засвідчив проживання (реєстрацію) позивача в Самарському районі м. Дніпропетровська, не може бути правовою підставою для відмови позивачу в отриманні передбаченого Конституцією України соціального захисту у вигляді пенсії, оскільки позбавлення її такого права суперечить Конституції України, про що і вказано Конституційним Судом України.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статями 8, 9 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Суд при вирішенні справи керується принципом законності. У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Згідно з ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 5 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що документами, які підтверджують громадянство України, є паспорт громадянина України, а для осіб віком до 16 років - свідоцтво про народження. За ст. 7 цього ж Закону, проживання або тимчасове перебування громадянина України за межами держави не припиняє його громадянства України. ОСОБА_1 має паспорт громадянина України для виїзду за кордон, доказів позбавлення її громадянства України суду не надано.

Таким чином, позивач, проживаючи в державі Ізраїль, як громадянка України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Відповідно ст.7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування;

Відповідно до ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За змістом ч. 1 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї (зі змінами, внесеними Протоколом №11), кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

Отже, кожен громадянин України має право на вибір місця свого проживання із збереженням всіх конституційних прав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного Фонду України або за рішенням суду припиняється.

Дана норма, на думку суду, не стосується даного спору, оскільки суперечить вищенаведеним нормам Конституції України та Рішенню Конституційного Суду України.

Статтею 51 вищезазначеного Закону передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце-проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №25-рп/2009 від 07.10.09 р. положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) та згідно з його п. 2 втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Із змісту вищезазначеного рішення Конституційного Суду України вбачається, що і входячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Суд не вважає, що рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.09 р. поширюється лише на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після 07.10.09 р., оскільки у разі спору щодо призначення вперше, на думку суду, час виїзду особи за кордон не має правового значення. Після 07.10.09 р. у зв'язку прийняттям цього Рішення відсутні обмеження у виплаті пенсій особам, які перебувають за кордоном у країнах, де таку виплату не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Отже, положення ст.ст. 1, 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин як такі, що суперечать ст.ст. 24, 46 Конституції України.

Аналогічна правова позиція викладена і у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13.06.07 р. «Про незалежність судової влади», згідно з якою відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод.

Таким чином, суд вважає, що рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.09 р. є безумовною підставою для поновлення виплати пенсії позивачу. Той факт, що виплата пенсії ОСОБА_1 була припинена у 2012 році за її особистою заявою, не спростовує порушення права позивача на пенсію за віком, гарантоване Конституцією України.

Відповідно до ст.44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

З додержанням вимог вищезазначеної норми, через представника ОСОБА_2, який діє на підставі виданої йому нотаріально посвідченої довіреності, ОСОБА_1 і було подано 14 листопада 2014 року до Управління Пенсійного фонду України в Самарському районі м. Дніпропетровська заяву про призначення пенсії та необхідні документи, про що свідчить розписка - повідомлення у заяві про призначення/перерахунку пенсії (а.с. 63).

Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідач повинен був поновити ОСОБА_1 пенсію за віком, а тому його бездіяльність, що виразилась у не вчиненні таких дій, слід визнати протиправною та зобов'язати поновити виплату пенсії за віком з дати припинення виплати.

Керуючись ст.ст. 24, 25, 46, 152 Конституції України, Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009, ст.ст. 44, 45, 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ч.3 ст. 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ч.2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 5, 7 Закону України «Про громадянство України», ст.ст. 12, 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст. ст. 8, 9, 17-19, 71, 94, 99, 100, 159-163, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Самарському районі м.Дніпропетровська щодо припинення виплати пенсії за віком ОСОБА_1.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Самарському районі м.Дніпропетровська, що полягає у відмові у поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Самарському районі м.Дніпропетровська поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 (і.н. НОМЕР_1), ІНФОРМАЦІЯ_1, з дати припинення виплати.

Допустити негайне виконання постанови у межах суми пенсії за один місяць.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (і.н. НОМЕР_1) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 133 грн. 98 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на постанову може бути подана до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня її проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення постанови, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.О. Сухоруков