Справа № 826/6504/14
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2015-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

826/6504/14

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2015 року № 826/6504/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого Бояринцевої М.А., розглянувши в порядку письмового провадження справу

за позовом

Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до

Товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік"

про

стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позовні вимоги заявлені про стягнення адміністративно-господарських (штрафних) санкцій за невиконання відповідачем нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, передбачених ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів України", у розмірі 99 969, 48 грн. та 600 грн. пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.06.14 р. в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.09.14 р. судове рішення залишене без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.06.15 р. судові рішення по справі скасовано зі скеруванням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, який ухвалою від 07.07.15 р. прийняв справу до свого провадження.

28.02.14 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Голден Деррік» подало до Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2013 рік по формі 10-ПІ, відповідно до якого середньооблікова чисельність працівників облікового складу відповідача становила 285 осіб, з яких були працевлаштовано 8 інвалідів.

Відповідно до приписів статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів України" (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Отже, виходячи з середньооблікової чисельності працівників облікового складу відповідача чотирьохвідсотковий норматив працевлаштованих інвалідів повинен складати 11 осіб, і товариством не працевлаштовано 3 інваліда.

У зв’язку з недотриманням відповідачем вказаного нормативу працевлаштування інвалідів у 2013 р. позивач звернувся до суду з позовом про застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, в порядку ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів України", що становить 99 969, 48 грн.

Крім того, відповідачу нараховано 600 грн. пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив з таких підстав.

Відповідач зазначає, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості (ст. 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів України"). Законодавством не передбачено обов’язок підприємства, що використовує найману працю, щодо самостійного виявлення інвалідів з метою їх обов’язкового подальшого працевлаштування.

Станом на 01.10.12 р. на підприємстві працювало 7 інвалідів; у 2012 р. у зв’язку зі збільшенням штату працівників наказом від 05.10.12 р. №212 створено додаткові робочі місця для інвалідів, у зв’язку з чим 23.04.13 р. товариство звернулося до Подільського районного центру зайнятості зі Звітом про наявність вакансій за формою 3-ПН, в якій зазначено кількість вакансій для інвалідів.

Жодних звернень до товариства з приводу працевлаштування інвалідів не було.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів України" забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Відповідно до ст. 18-1 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів України" державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Цим Законом або будь-якими іншими актами законодавства не передбачено покладення на підприємство, установу, організацію, що користується найманою працею, обов’язку самостійного пошуку інвалідів для їх працевлаштування згідно встановлених нормативів, тоді як цей обов’язок покладений на державну службу зайнятості.

Згідно п. 3, 4 ч. 3 ст. 50 Закону України "Про зайнятість населення" роботодавці зобов'язані: 3) здійснювати інші заходи щодо сприяння зайнятості населення, передбачені колективними договорами та угодами, укладеними на національному, галузевому та регіональному рівнях; 4) своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про: попит на робочу силу (вакансії).

Згідно п.2.1 Порядку подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", затвердженої наказом Міністерства соціальної політики України наказу від 31.05.13 р. №316, форма подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Відповідач на виконання вимог ст. 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів України", згідно якої підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, подав протягом 2013 р. звіт до Подільського районного центру зайнятості 23.04.13 р.(за формою №3-ПН, затвердженою наказом Мінпраці України від 19.12.05 р. №420), в якому містилася інформація щодо кількості інвалідів, які могли бути працевлаштовані на підприємстві.

Проте, на виконання п.2.1 Порядку подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", затвердженої наказом Міністерства соціальної політики України наказу від 31.05.13 р. №316, відповідачем звітність до центру зайнятості не подавалася, будь-яких інших заходів щодо працевлаштування інвалідів у 2013 р. не вживалося.

За таких обставин подання протягом 2013 р. одного звіту до центру зайнятості згідно наказу Мінпраці України від 19.12.05 р. №420, на думку суду, не є належним підтвердженням виконання відповідачем свого обов’язку згідно ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів України".

Враховуючи наведене, відповідачем не вжито передбачені чинним законодавством заходи щодо працевлаштування інвалідів.

Також суд зазначає, що нарахування адміністративно-господарських санкцій за незайняті інвалідами робочі місця є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення. Такі санкції не можуть бути застосовані у разі відсутності необхідної кількості працевлаштованих інвалідів, якщо при цьому суб'єкт господарювання вжив всіх заходів, передбачених Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів України", для працевлаштування останніх, тобто, коли у його діях відсутній склад правопорушення.

Відповідно до частини першої ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин несе відповідальність, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Наявні у справі докази свідчать про невжиття відповідачем протягом 2013 р. заходів для працевлаштування інвалідів на підприємстві, тому є підстави для вжиття до відповідача адміністративно-господарських санкцій.

На підставі вищевикладеного, ст. 160-163, 186 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя М.А. Бояринцева