Справа № 2а/0470/4133/12
Суддя: Потолова Ганна Володимирівна
Дата ухвалення: 2012-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2012 р. Справа № 2а/0470/4133/12

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потолової Г.В.

при секретарі Московській О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Прокурора Індустріального району м.Дніпропетровська в інтересах держави в особі Лівобережної міжрайонної державної податкової інспекції у м.Дніпропетровську до відповідача-1 Приватного науково-виробничого підприємства «Дніпрогума», до відповідача-2 Приватного підприємства «Бумар» про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИВ:

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду для продовження розгляду з Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду надійшла адміністративна справа №2а-11676/08/0470 за позовом Прокурора Індустріального району м.Дніпропетровська в інтересах держави в особі Лівобережної міжрайонної державної податкової інспекції у м.Дніпропетровську до відповідача-1 Приватного науково-виробничого підприємства «Дніпрогума», до відповідача-2 Приватного підприємства «Бумар» в частині позовних вимог про визнання недійсним договору від 14.05.2001р., укладеного між ПНВП «Дніпрогума» та ПП «Бумар» відносно придбання товару на загальну суму 12672грн.00коп., на підставі ст.49 ЦК УРСР (в редакції 1963р.), ст.207 ГК України.

15.05.2012р. позивач до справи надав пояснення щодо заявлених позовних вимог, за змістом яких просить визнати недійсним договір №32 від 14.05.2001р. укладений між ПНВП «Дніпрогума» та ПП «Бумар».

Представник позивача у судове засідання не зявився, про дату, час і місце проведення повідомлений належно, що підтверджено матеріалами справи. 26.06.2012р. відповідач надав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, проте, не надав доказів на його обґрунтування та підтвердження наявності обґрунтованих підстав, що зумовили відкладення розгляду.

Представник відповідача-1 проти позовних вимог заперечує. В обґрунтування заперечень посилається на згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та роздруківки з офіційного сайту Державної податкової служби України записів про ПП «Бумар» не знайдено, тому він не бути стороною по справі. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

На адресу відповідача-2 були надіслані ухвала про прийняття справи до свого провадження та судові повістки по справі, однак до справи надійшли конверти-повернення з позначкою про закінчення терміну зберігання. Враховуючи, що адреса відповідача-2 зазначена у позовній заяві, співпадає зі зазначеною в довідці з ЄДР, відповідач-2 вважається належним чином повідомлений про розгляд справи, відповідно до ст.35 КАС України. Заперечення відповідача-2 проти позову до суду не надходили.

Згідно ч.4 ст.128 КАС України у разі неприбуття відповідача суб'єкта владних повноважень, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи не відкладається і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

За таких обставин, з урахуванням приписів ст.128 КАС України судом на місці ухвалено щодо розгляду справи в порядку письмового провадження.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, вивчивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, в червні 2004р. прокурор Індустріального району м.Дніпропетровська подано позов в інтересах держави в особі Лівобережної міжрайонної державної податкової інспекції м.Дніпропетровська до Приватного науково-виробничого підприємства «Дніпрогума» та Приватного підприємства «Бумар» про визнання недійсним договору №32 від 14.05.2001р. та стягнення з відповідача-2 на користь відповідача-1 12672грн.00коп., а також стягнення з відповідача-1 в дохід держави 12672грн.00коп.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2004р. залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 21.12.2004р., позов задоволено. Визнано недійсним договір №32 від 14.05.2001р. укладений між ПНВП «Дніпрогума» та ПП «Бумар»; стягнуто з ПНВП «Дніпрогума» в дохід державного бюджету України 12672грн.00коп. вартості отриманого до договору товару; стягнуто з ПП «Бумар» на користь ПНВП «Дніпрогума» 12672грн.00коп.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17.07.2008р. рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.06.2009р. провадження в адміністративній справі за позовом прокурора Індустріального району м.Дніпропетровська в інтересах держави в особі Лівобережної міжрайонної державної податкової інспекції м.Дніпропетровська до відповідача-1 Приватного науково-виробничого підприємства «Дніпрогума» та відповідача-2 Приватного підприємства «Бумар» про визнання недійсним договору №32 від 14.05.2001р., укладеного між ПП «Бумар» та ПНВП «Дніпрогума» відносно придбання товару на загальну суму 12672грн.00коп. закрито в частині позовних вимог про визнання недійсним договору від 14.05.2001р., укладеного між ПП «Бумар» і ПНВП «Дніпрогума» відносно придбання товару на загальну суму 12671грн. та стягнення з ПП «Бумар» на користь ПНВП «Дніпрогума» 12672грн. з посиланням на ч.1 ст.12 Господарського процесуального кодексу України, а також п.1 ч.1 ст.157 КАС України.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.06.2009р. у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17.11.2010р. ухвалу суду від 23.06.2009р. скасовано. Справу в цій частині направлено до суду першої інстанції.

Так, фахівцями податкового органу при проведенні перевірки з 06.05.2004р. по 07.06.2004р. встановлено наступне.

14.05.2001р. між ПП «Бумар» в особі директора ОСОБА_1 (постачальником), з однієї сторони та ПНВП «Дніпрогума» в особі директора ОСОБА_2 (покупцем) з другої сторони, укладено договір купівлі-продажу №32, відповідно умов якого постачальник передає, а покупець приймає та оплачує продукцію (резинотехнічні вироби, далі товар), згідно специфікації №1, яка є невідємною частиною договору на загальну суму 12672грн.00коп.

Тобто, отримання продукції підтверджено накладною №3 від 14.05.2001р. на загальну суму 12672грн.00коп. (в т.ч. ПДВ 2112грн.00коп.), виписаною постачальником ПП «Бумар».

Крім того, постачальником ПП «Бумар» виставлено рахунок-фактуру від 14.05.2001р. №3, в якому зазначено суму належного за товар платежу в розмірі 12672грн.00коп. Перерахування грошових коштів підтверджується платіжнім дорученням №93 від 28.05.2001р. Як вбачається з пояснень директора ПНВП «Дніпрогума», весь товар отриманий у ПП «Бумар» реалізовано без залишку.

Також, на підставі податкової накладної, виданої ПП «Бумар», ПНВП «Дніпрогума» віднесло суму податку на додану вартість у розмірі 2112грн.00коп. до податкового кредиту по ПДВ.

Не погоджуючись з вищезазначеним прокурор в інтересах держави в особі податкового органу з метою захисту інтересів держави звернувся до суду.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що Деснянським районним судом м.Києва винесено рішення від 18.03.2002р. про визнання недійсним статут Приватного підприємства «Бумар» з моменту державної реєстрації, який зареєстрований Харківською районною державною адміністрацією м.Києва 28.03.2001р. гр. ОСОБА_1, яка згідно її заяви від 08.05.2001р. передала права та обовязки по ПП «Бумар» гр.ОСОБА_3 Відповідно, позивач стверджує, що засновник підприємства відповідача-2 ОСОБА_3 ніякої діяльності відносно підприємства не здійснювала. Таким чином на думку позивача, ПП «Бумар» зареєстроване невідомими особами в державному органі реєстрації на підставну особу, з порушенням діючого законодавства. Отже, підприємницька діяльність відповідача-2 здійснювалась підприємством протиправно і суперечила інтересам держави і суспільства.

Позивач вважає, що оскільки від ПП «Бумар» ніяких платежів по вищевказаному договору до бюджету не надходило, то воно не мало права на розпорядження прибутком. Та додає, що відповідач-2 створено з метою прикриття незаконної діяльності невстановлених осіб і свідомо організував свою діяльність таким чином, щоб прикрившись чужим паспортом, уникнути відповідальності за несплату необхідних податків з коштів, отриманих по спірному договору, підприємство мало на меті отримання за рахунок вищевказаного надприбуток. На думку позивача, отримання таким чином надприбутку зруйновує бюджетну систему України, що в свою чергу суперечить інтересам держави та суспільства.

Крім того, позивач зазначає, що згідно ст.49 Цивільного кодексу УРСР, угода, яка укладена з метою, суперечною інтересам держави і суспільства, є недійсною. Також, додає, що за змістом Конституції України, кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом; кожен зобовязаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Відтак, будь-які дії, всупереч нормам, що склалися у суспільстві, використання всупереч закону колективної, державної або приватної власності з корисливою метою, приховування юридичними особами від оподаткування прибутків та доходів, суперечить інтересам держави.

Позивач посилається, що Пленум верховного Суду України у п.6 Постанови «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» розяснив, що до угод, укладених з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства, зокрема, належать угоди, спрямовані на приховування фізичними та юридичними особами доходів від оподаткування.

Також, позивач звертає увагу, що відповідно до п.7.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 25.07.2002р. «Про заходи щодо забезпечення законодавства про податки» при вирішенні спорів за позовами органів державної податкової служби про визнання угод недійсними господарські суди повинні брати до уваги, що дія статті 49 Цивільного кодексу УРСР поширюється на угоди, укладені з метою, свідомо суперечною інтересам держави та суспільства, тобто з порушенням основних принципів існуючого суспільного ладу. До таких, зокрема, належать угоди, спрямовані на використання всупереч закону колективної, державної або приватної власності з корисливою метою, на приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування прибутків та доходів. А також передбачено, що доказами спрямованості умислу субєкта оспорюваної угоди на приховування від оподаткування прибутків та доходів можуть бути, зокрема, надані податковими органами відомості про відсутність підприємства (сторони угоди) за юридичною адресою, про неподання податкової звітності до органів державної податкової служби тощо.

На думку позивача, відповідність угоди діючому законодавству України має бути перевірена згідно з законодавством, яке діяло на час укладання спірної угоди.

Таким чином, позивач стверджує, що наявність відповідного умислу і мети в діях ПП «Бумар» повністю підтверджується наступними обставинами, а саме: підприємство зареєстровано на підставну особу, яка не мала наміру займатися підприємницькою діяльністю, з моменту створення підприємство не знаходилось за юридичною адресою, з травня 2001 року не подавало податкової звітності і, відповідно, не сплачувало податки і збори, здійснювало фіктивну підприємницьку діяльність і при укладанні оспорюваної угоди мало намір на отримання неконтрольованого державного доходу і приховування отриманих прибутків та доходів від оподаткування.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечує, посилається на те, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та роздруківки з офіційного сайту Державної податкової служби України записів про ПП «Бумар» станом на 25.12.2008р. не знайдено, тому він не бути стороною по справі.

Крім того, відповідач-1 стверджує, що існування ПП «Бумар» на теперішній час не доведено. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Дослідивши матеріали справи, та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно ст.ст. 67, 68 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори у порядку та в розмірах, встановлених законом, неухильно додержуватися Конституції та законів України.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про систему оподаткування» платники податків і зборів (обовязкових платежів) зобовязані сплачувати належні суми податків і зборів (обовязкових платежів) у встановлені законами терміни.

У відповідності до ч.1 ст.11 Закону України «Про державну податкову службу в Україні», органи державної податкової служби у випадках, в межах компетенції та у порядку, встановлених законами України, мають право здійснювати документальні невиїзні перевірки (на підставі поданих податкових декларацій, звітів та інших документів пов'язаних з нарахуванням і сплатою податків та зборів (обов'язкових платежів) незалежно від способу їх подачі), а також планові та позапланові виїзні перевірки своєчасності; достовірності, повноти нарахування і сплати податків та зборів (обов'язкових платежів), додержання валютного законодавства юридичними особами, їх філіями, відділеннями, іншими відокремленими підрозділами, що не мають статусу юридичної особи, а також фізичними особами, які мають статус суб'єктів підприємницької діяльності чи не мають такого статусу, на яких згідно із законами України покладено обов'язок утримувати та/або сплачувати податки і збори, крім Національного банку України та його установ.

Відповідно п.11 ст.10 Закону України «Про державну податкову службу України» державні податкові інспекції в районах, містах без районного поділу, районах у містах, міжрайонні та об'єднані державні податкові інспекції подають до судів позови до підприємств, установ, організацій та громадян про стягнення заборгованості перед бюджетом і цільовими фондами за рахунок їхнього майна.

Згідно із п.11 ст.11 Закону України "Про державну податкову службу в Україні" органи державної податкової служби мають право стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми недоїмки з податків, інших платежів, штрафів та інших санкцій з громадян за рішенням суду.

У відповідності до п.1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, Цивільний кодекс УРСР від 18.07.1963р. втратив чинність.

Цивільний кодекс України, який набрав чинність, не містить такі публічно-правові наслідки недійсної угоди, які були встановлені ст.49 Цивільного кодексу УРСР. Цим кодексом скасовано відповідальність (правові наслідки) у вигляді публічно-правової санкції стягнення в доход держави, одержаного однією чи обома сторонами за угодою, за укладення угоди з метою, суперечною інтересам держави та суспільства. Наслідком укладення угоди, яка порушує публічний порядок (ст.228 ЦК України), не є адміністративно-правова конфіскація.

За змістом ч.2 ст.5 Цивільного кодексу України, кодекс має зворотну дію в часі у випадках, коли він помякшує або скасовує відповідальність особи.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, Цивільний кодекс України не має норми, яка б була аналогічною, зокрема за наслідками ст.49 Цивільного кодексу УРСР. Разом з тим, Господарський кодекс України, що набрав чинності 01 січня 2004 року, містить норми, які за предметом регулювання та встановленими наслідками співпадають зі ст.49 ЦК УРСР.

Згідно із ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов'язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії. а кредитор має праве вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Пунктом 1.32 ст.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», що діяв на час виникнення правовідносин передбачено, що господарською діяльністю є будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Відповідно до ч.1 ст.207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. або укладене учасниками господарських відношень із порушенням хоча б одним із них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом цієї норми недійсною може бути визнана, зокрема, угода, укладена з метою ухилитися від сплати податків та обов'язкових платежів або безпідставно одержати з державного бюджету кошти у вигляді податку на додану вартість.

Частиною 1 статті 208 Господарського кодексу України, встановлено, що якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства то за наявності наміру в обох сторін у разі виконання зобов'язання обома сторонами в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а в разі виконання зобов'язання однією стороною з другою сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також усе належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру в лише в однієї зі сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Судом встановлено, що зазначену норму слід застосовувати з урахуванням того, що відповідно до статті 228 Цивільного кодексу України правочин, учинений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, водночас є таким, що порушує публічний порядок, а отже - нікчемним. Як зазначено у ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України визнання судом такого правочину недійсним не вимагається.

З матеріалів справи вбачається, що угода, яка є предметом судового розгляду в адміністративній справі, укладена 14 травня 2001 року, а з відповідним позовом до суду прокурор Індустріального району м.Дніпропетровська звернувся тільки 02 липня 2004 року, тобто з пропуском строків, встановлених ст.250 ГК України.

Таким чином, позовні вимоги Прокурора Індустріального району м.Дніпропетровська в інтересах держави в особі Лівобережної міжрайонної державної податкової інспекції у м.Дніпропетровську до відповідача-1 Приватного науково-виробничого підприємства «Дніпрогума», до відповідача-2 Приватного підприємства «Бумар» про визнання недійсним договору не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні Прокурора Індустріального району м.Дніпропетровська в інтересах держави в особі Лівобережної міжрайонної державної податкової інспекції у м.Дніпропетровську до відповідача-1 Приватного науково-виробничого підприємства «Дніпрогума», до відповідача-2 Приватного підприємства «Бумар» про визнання недійсним договору відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі її апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд у десятиденний строк з дня отримання копії постанови, виготовленої у повному обсязі.

Текст постанови у повному обсязі виготовлений 02.07.2012 р.

Суддя ОСОБА_4