Справа № 2а-751/11/1208
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2012-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Котлярова І.Ю.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2012 року справа №2а-751/11/1208 приміщення суду за адресою:83017, м. Донецьк, бул. Шевченка, 26

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: Яковенко М.М., Сухарьок М.Г., Гайдар А.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_2 та Управління пенсійного фонду України в Кам'янобрідському районі м. Луганська на постанову Кам'янобрідського районного суду Луганської області від 23 серпня 2011 року у справі № 2а-751/11/1208 за позовом ОСОБА_2 до Управління пенсійного фонду України в Кам'янобрідському районі м. Луганська про визнання бездіяльності неправомірною, зобовязання нарахувати та виплатити недоплачену щомісячну соціальну допомоги до пенсії, як дитині війни, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання бездіяльності неправомірною, зобов'язання нарахувати та виплатити недоплаченої щомісячної допомоги до пенсії, як дитині війни за період з 01.01.2009 року.

Постановою суду першої інстанції позовні вимоги задоволені частково. Визнана протиправною бездіяльність відповідача, зобовязано відповідача здійснити перерахунок і виплату позивачу як дитині війни державну соціальну допомогу за період з 12.01.2011 року по 22.07.2011 року, з урахуванням фактично здійснених виплат .

Позивач не погодився з постановою суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Просив скасувати постанову суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Вважає безпідставним застосуванням положень ст.99 КАС України.

Відповідач з постановою суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Просив скасувати постанову суду першої інстанції, у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, з огляду на положення п.1 ч.1 ст.197 КАС України, з огляду на те, що всі сторони заявили про розгляд справи у їх відсутність, що дає суду право провести розгляд апеляційних скарг за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України, перебуває на обліку у відповідача, належить до соціальної групи діти війни, що підтверджується посвідченням та користується правами і пільгами, встановленими Законом України Про соціальний захист дітей війни.

Закон України "Про соціальний захист дітей війни" № 2195-IV від 18 листопада 2004 року, який набрав чинності з 1 січня 2006 року, встановлює правовий статус дітей війни та визначає основи їх соціального захисту та гарантує їх соціальну захищеність шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки.

Статтею 1 вказаного закону передбачено, що дитина війни це особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни було менше 18 років.

Статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" передбачено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Суд першої інстанції правильно застосував норми зазначеного Закону з урахуванням Рішення Конституційного суду N 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що у 2010, 2011 році приписи статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18 листопада 2004 року № 2195-4 залишились в редакції від 18 листопада 2004 року, тобто позивач мав право на виплату підвищення до пенсії як дитині війни в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, але ж відповідачем безпідставно не проводилось нарахування та виплата такої надбавки.

Судова колегія погоджує висновок суду першої інстанції щодо того, що позивач мав право на отримання підвищення до пенсії на підставі статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Суд першої інстанції правомірно врахував положення статті 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» щодо застосування до спірних правовідносин при визначенні мінімальному розміру пенсії.

Колегія суддів погоджує висновки суду першої інстанції і в частині визначенні кінцевого періоду, до якого підлягає захисту порушене право позивача, а саме по 22.07.2011 року. Суд обґрунтовано врахував положення Закону України від 14 червня 2011 року № 3491-6 «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» Постанову Кабінету Міністрів України №745, якою визначений розмір виплати для соціальної категорії «дітей війни». Колегія суддів зазначає, що з урахуванням Постанови КМ України №745, до 23 липня 2011 року, необхідно застосовувати положення статі 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Таким чином колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, що відповідає положенням ст. 6 Закону № 2195-IV в редакції яка є чинною на даний час, адже попередні зміни, як було зазначено вище, визнані неконституційними, тому застосовується саме та редакція, яка була до внесення відповідних змін.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги позивача, щодо порушення допущені судом першої інстанції, про не задоволення її вимог до 12.01.2011 року, в звязку з пропуском строку звернення до суду, колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог частини 1, 2 статті 99 КАС України (в редакції на час звернення позивача до суду) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За вимогами статті 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.07.2011 року позивач подав позов до суду про захист на його думку порушених його прав з 01.01.2009 року.

Колегія суддів вважає, що позивач належним чином не обґрунтував поважність причини пропуску строку звернення до суду за захистом свого права, належних доказів не надав, вважає, що позивач мав можливість дізнатися раніше про порушене своє право, крім того, будь-яких перешкод для цього у нього не було, рішення конституційних судів опубліковувались, зазначена інформація не була закритою, є загальнодоступною.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що період за який вимагає про відновлення свого порушеного права позивач, були періоди дії різних за своїм часом строку звернення до суду, строку давності, положень норм як КАС України, так і норм ЦПК України. Колегія суддів вважає, що незнання діючого законодавства не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду, так як відповідно до ст.57 Конституції України, всі законодавчі акти, які стосуються прав та обовязків громадян обовязково оприлюднюються.

Позивач звернувся до суду під час дії нових вимог законодавства, які стосуються строку звернення до суду та наслідків такого пропуску.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку, з урахуванням приписів положення частини 2 статті 5 КАС України, відповідно до якої провадження в адміністративних справах здійснюються відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи, позивач пропустив строк звернення до суду без поважних причин.

Переглядаючи під час апеляційного розгляду справи та надаючи правову оцінку, колегія суддів зазначає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції прийшов правильного висновку про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду, що знайшло своє відображення в ухвалі суду від 14.07.2011 року, та правомірно залишив позовні вимоги з 01.01.2009 року по 11.01.2011 року без розгляду, в звязку пропуском строку звернення до суду та відсутністю підстав для його поновлення.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що в межах апеляційного оскарження, позивач оскаржує саме постанову суду, в той же час, сама ухвала суду першої інстанції від 14.07.2011 року про залишення позовних вимог без розгляду не є предметом апеляційного перегляду.

Тобто, підстав для скасування постанови суду першої інстанції, яка прийнята зх. урахуванням ухвали від 14.07.2011 року в даному випадку не має.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують законність прийнятого судового рішення, а тому з урахуванням положень ст.200 КАС України, постанова підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 2, 11, 99, 100, 184, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та Управління пенсійного фонду України в Кам'янобрідському районі м. Луганська залишити без задоволення.

Постанову Кам'янобрідського районного суду Луганської області від 23 серпня 2011 року у справі № 2а-751/11/1208 за позовом ОСОБА_2 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання законної сили.

Колегія суддів М.М. Яковенко

ОСОБА_3

ОСОБА_4