Справа № 810/110/15
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2015-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/110/15 Головуючий у 1-й інстанції: Басай О.В. Суддя-доповідач: Глущенко Я.Б.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Романчук О.М.,

при секретарі Строяновській О.В.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій, за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на постанову Київського окружного адміністративного суду від 27 травня 2015 року,

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся у суд із позовом до Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 30.12.2014 №, №, №, №, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 30.12.2014 №Ф- та рішення № від 30.12.2014 про застосування штрафних санкцій.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 27 травня 2015 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 30.12.2014 №. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із постановою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з таких підстав.

Приймаючи рішення в частині залишення без задоволення вимог позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість рішень контролюючого органу, встановивши наявність з боку позивача порушень податкового законодавства, покладених в їх основу.

З такими висновками суду не можна не погодитися.

Ураховуючи, що постанова суду першої інстанції оскаржується лише позивачем, колегія суддів переглядає судове рішення в межах вимог апелянта, не надаючи оцінку висновкам суду щодо протиправності податкового повідомлення-рішення від 30.12.2014 №.

Колегією суддів установлено, що відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 по 31.12.2013, за підсумками якої складено акт від 11.12.2014 №1475/173/НОМЕР_1 та виявлено, зокрема, порушення пп. «а» п. 176.1 ст. 176 Податкового кодексу України, яке проявилось у невірному відображенні в обліку валових витрат та чистого доходу (тут і далі - за період, що перевірявся), п. 177.2 ст. 177 цього Кодексу, в результаті чого занижено чистий дохід на суму 90 040,74 грн, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на суму 13 506,10 грн, п. 11 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» в частині заниження суми чистого доходу за 2013 рік на суму 21 182,23, що призвело до заниження єдиного соціального внеску в сумі 7 302,40 грн, п. п. 1, 2, 9, 11 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського заручення та послуг».

У зв'язку із наведеним, відповідачем прийнято наступні рішення:

- податкове повідомлення-рішення форми від 30.12.2014 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, на загальну суму 16 882,63 грн (за основним платежем - 13506,10 грн та за штрафними санкціями - 3376,53 грн);

- податкове повідомлення-рішення форми від 30.12.2014 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, на загальну суму 510,00 грн (штрафні санкції);

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 30.12.2014 №Ф- з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 7 302,40 грн;

- рішення № від 30.12.2014, яким за несвоєчасне нарахування єдиного внеску, до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 3 651,20 грн;

- податкове повідомлення-рішення форми від 30.12.2014 №, яким до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 123 318,70 грн.

Не погоджуючись із такими рішеннями контролюючого органу, позивач звернувся у суд.

Обговорюючи правомірність податкового повідомлення-рішення від 30.12.2014 №, колегія суддів зазначає наступне.

Указане рішення ґрунтується на висновках контролюючого органу про порушення позивачем порядку проведення розрахунків, визначеного пунктами 1, 2, 9 та 11 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» щодо своєчасного друкування та зберігання фіскальних Z-звітів, незастосування РРО при проведенні розрахунків та порушення режиму попереднього програмування РРО.

Приписами наведених норм передбачено, що суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов'язані:

- проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок;

- видавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, розрахунковий документ встановленої форми на повну суму проведеної операції;

- щоденно друкувати на реєстраторах розрахункових операцій (за виключенням автоматів з продажу товарів (послуг) фіскальні звітні чеки і забезпечувати їх зберігання в книгах обліку розрахункових операцій;

- проводити розрахункові операції через реєстратори розрахункових операцій з використанням режиму попереднього програмування найменування, цін товарів (послуг) та обліку їх кількості.

Так, в ході податкової перевірки, на основі співставлення фіскальних звітів та даних щодо продажу товарів, які містяться в контрольній стрічці РРО, відповідачем встановлено 5 випадків несвоєчасного друкування Z-звітів (на наступний день після продажу товарів), а також 4 випадки не збереження відповідних звітів. Крім того, встановлено 12 випадків незастосування РРО при проведенні розрахунків в готівковій формі протягом 2012 року та 8 аналогічних випадків протягом 2013 року, а також допущення протягом 2012-2013 років порушення режиму попереднього програмування РРО.

Позивачем не спростовано та не заперечується допущення вказаних порушень. Разом з тим, у позові він посилається на порушення строків застосування санкцій за ці порушення, визначених статтею 250 Господарського кодексу України.

Втім, з набранням чинності Податковим кодексом України та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Податкового кодексу України» (починаючи з 01 січня 2011 року), статтю 250 Господарського кодексу України доповнено частиною 2, відповідно до якої дія цієї статті не поширюється на штрафні санкції, розмір і порядок стягнення яких визначені Податковим кодексом України та іншими законами, контроль за дотриманням яких покладено на органи доходів і зборів.

Так, Податковим кодексом України, пунктом 102.1 статті 102, встановлено 1095-денний строк для визначення контролюючим органом платнику податків грошових зобов'язань.

Таким чином, штрафні санкції за порушення позивачем пунктів 1, 2, 9 та 11 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», які мали місце в період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року, застосовано в межах гранично допустимих строків їх застосування.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про правомірність податкового повідомлення-рішення від 30.12.2014 №.

Обговорюючи обґрунтованість податкового повідомлення-рішення від 30.12.2014 №, колегія суддів зазначає наступне.

Указане податкове повідомлення-рішення ґрунтується на висновку відповідача про порушення вимоги п. 138.4 ст. 138 Податкового кодексу України, яке проявилось у тому, що в період з 01.01.2012 по 31.12.2013 позивачем завищено валові витрати на суму 90 040,74 грн внаслідок включення до їх складу витрат на придбання продуктів харчування, не підтверджених фактом їх подальшої реалізації в господарській діяльності в Книгах обліку розрахункових операцій та Книзі обліку доходів і витрат, що призвело до заниження чистого доходу за цей період на суму 13506,10 грн.

Надаючи правову оцінку висновкам відповідача, колегія суддів зазначає, що відповідно до положень пунктів 177.2 - 177.4 статті 177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця. Для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг). До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Статтею 135 розділу ІІІ Податкового кодексу України визначено порядок визначення доходів та їх склад.

Відповідно до пункту 135.1 приведеної норми доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з: доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті; інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5. цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Згідно пунктів 138.2, 138.4 статті 138 цього Кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Пунктами 44.1, 44.3 статті 44 розділу ІІ Податкового кодексу України встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Таким чином, витрати, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, в тому числі податком на доходи фізичних осіб, мають підтверджуватись документально.

За правилами пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України фізичні особи - підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

До документів, що підтверджують доходи та витрати, зокрема, відносяться розрахункові документи.

Розрахунковий документ - це документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну (абз. 15 ст. 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»).

Форма та зміст розрахункових документів встановлені Положенням, затвердженим наказом Державної податкової адміністрації України від 01.12.2000 № 614, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.02.2001 за N 105/5296.

Відповідно до абзацу 8 розділу І цього Положення найменування товару (послуги) - слово, поєднання слів або слова та цифрового коду, які відображають споживчі ознаки товару (послуги) та однозначно ідентифікують товар чи послугу в документообігу суб'єкта господарювання.

Згідно пункту 3.1 розділу 3 цього Положення фіскальний касовий чек на товари (послуги) (далі - касовий чек) - це розрахунковий документ, надрукований реєстратором розрахункових операцій при проведенні розрахунків за продані товари (надані послуги).

Пунктом 3.2 вказаної норми закріплено перелік обов'язкових реквізитів, що повинен містити касовий чек, одним з яких є найменування товару (послуги).

Державною податковою адміністрацією України надано рекомендації у вигляді листа №5364/7/23-3117 від 09.04.1999 «Про програмування кількості, найменування та ціни товару» (далі - Лист) з метою належного виконання вимог Положення про порядок реєстрації і застосування електронних контрольно-касових апаратів при розрахунках готівкою у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг в редакції, затвердженій наказом Державної податкової адміністрації України від 31.12.1998 №660 та зареєстрованій в Міністерстві юстиції України 02.03.99 за №131/3424, щодо інформації, яку повинен містити касовий чек. Так, для забезпечення виконання вимог щодо окремого обліку проданих товарів кожного найменування слід програмувати назву товару зі скороченнями, але таким чином, щоб ця скорочена назва відображала тип товару та відрізнялась від запрограмованої назви іншого товару. При значній кількості товарів, що перевищує кількість товарів, які програмуються, дозволяється програмувати в одній товарній позиції декілька товарів одного типу з різними назвами, що реалізуються за однією ціною.

Як убачається із матеріалів справи, позивач у період з 01.01.2012 по 31.12.2013 придбав у контрагентів товари (продукти харчування) на загальну суму 90 040,74 грн, що підтверджується податковими накладними.

Із пояснень позивача, а також наявних у матеріалах справи довідки та Z-звітів, судом установлено, що при програмуванні придбаних товарів у РРО за № позивачем запрограмовано декілька товарів різного типу, що реалізувались за різними цінами. Так, під товарною позицією 1 було запрограмоване найменування «Різне», до якого відносились декілька товарів різного типу, а саме: кетчуп, чіпси, майонез, шоколад, печиво, цукерки, кава, чай, рибні та м'ясні консерви, сіль, борошно, цукор, молоко, олія, вершкове масло, йогурти, різні приправи та інше.

Такий спосіб програмування унеможливлює встановлення факту реалізації продукції, придбаної позивачем за період з 01.01.2012 по 31.12.2013 на загальну суму 90 040,74 грн, відповідно до податкових накладних, адже неможливо ідентифікувати те, які саме товари та за якою ціною були реалізовані під час здійснення підприємницької діяльності.

З огляду на що, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не підтверджено належним чином відображені у Книзі обліку доходів і витрат показники.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про правомірність прийняття податкового повідомлення-рішення від 30.12.2014 №.

Обговорюючи правомірність податкового повідомлення-рішення від 30.12.2014 №, колегія суддів зазначає наступне.

Указане рішення ґрунтується на висновках контролюючого органу про порушення позивачем пп. «а» п. 176.1 ст. 176 Податкового кодексу України, яке проявилось у неналежному веденні обліку доходів і витрат, а саме: пп. пп. 3.3, 3.4, 3.5, 3.6, 3.10 п. 3 Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 24.12.2010 № 1025, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30.12.2010 за № 1425/18720.

Відповідно до підпункту «а» пункту 176.1 статті 176 Податкового кодексу України платники податку зобов'язані вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов'язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку. Форми такого обліку та порядок його ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики.

Згідно пункту 177.10 статті 177 цього Кодексу фізичні особи - підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики.

Пунктом 1 Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 24.12.2010 № 1025, встановлено, що фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, та фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність (далі - самозайняті особи), зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат (далі - Книга), у якій щоденно на підставі первинних документів здійснюються записи про операції, що відбулися у звітному (податковому) періоді.

Згідно приписів підпунктів 3.3, 3.4, 3.5, 3.6, 3.10 пункту 3 вказаного у графі 3 щоденно відображається фактично отримана сума доходу від здійснення діяльності із сумарним підсумком за місяць, квартал, рік. До графи 4 записуються реквізити документа, який підтверджує понесені витрати, пов'язані з придбанням товарно-матеріальних цінностей, виконанням робіт та наданням послуг (номер, дата і назва документа). Документами, які підтверджують витрати, можуть бути, зокрема, товарно-транспортна та/або податкова накладна, платіжне доручення, фіскальний чек, акт закупки (виконаних робіт, наданих послуг) та інші розрахункові документи. У графі 5 відображається загальна вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей. У графі 6 відображається сума витрат, яка безпосередньо пов'язана з отриманням доходу. Графа 12 розраховується як різниця між доходом від здійснення діяльності та документально підтвердженими витратами, пов'язаними із отриманням доходу.

З урахуванням висновків щодо відсутності належного підтвердження відображених у Книзі обліку показників витрат у сумі 90 040,74 грн, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції в тому, що позивач при її веденні допустив порушення положень зазначеного Порядку, й, відповідно, підпункту «а» пункту 176.1 статті 176 Податкового кодексу України.

Таким чином, судом установлено правомірність податкового повідомлення-рішення від 30.12.2014 №, яким до позивача застосовано штрафні санкції на суму 510,00 грн.

Обговорюючи правомірність вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 30.12.2014 №Ф- та рішення № від 30.12.2014, колегія суддів зазначає наступне.

Зазначені вимога та рішення ґрунтуються на висновках відповідача про порушення Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», яке виявилось у несплаті єдиного внеску за 2013 рік внаслідок заниження за цей рік доходу на суму 21 182,23 грн. При цьому, зазначена сума заниження є частиною суми заниженого позивачем за період з 01.01.2012 по 31.12.2013 чистого доходу (90 040,74 грн).

Таким чином, оскільки в ході судового розгляду встановлено правомірність висновків відповідача щодо заниження позивачем чистого доходу за період з 01.01.2012 по 31.12.2013 на суму 90 040,74 грн, в тому числі за період з 01.01.2013 по 31.12.2013 на суму 21 182,23 грн, колегія суддів погоджується із місцевим судом у тому, що прийняті вимога про сплату боргу (недоїмки) від 30.12.2014 №Ф- та рішення № від 30.12.2014 про застосування штрафних санкцій у розмірі 3651,20 грн., також є правомірними.

Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 30.12.2014 №, №, №, вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 30.12.2014 №Ф- та рішення № від 30.12.2014 про застосування штрафних санкцій.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки місцевого суду та не свідчать про порушення цим судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи. Тому, відсутні підстави для задоволення вимог апелянта.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 27 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяО.М. Романчук

(Повний текст ухвали складений 11 вересня 2015 року.)

.

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Пилипенко О.Є.

Романчук О.М.