Справа № 872/1952/15
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2015-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

18 серпня 2015 рокусправа № 804/20854/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Шлай А.В.

суддів: Іванова С.М. Чабаненко С.В.

за участю секретаря судового засідання: Трахт К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ХайдельбергЦемент Україна» на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2015 року у справі № 804/20854/14 за позовом Публічного акціонерного товариства «ХайдельбергЦемент Україна» до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління Міндоходів про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «ХайдельбергЦемент Україна» звернулось до суду з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 19.08.2014 року, яким Спеціалізованою державною податковою інспекцією з обслуговування великих платників у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління Міндоходів Публічному акціонерному товариству «ХайдельбергЦемент Україна» зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 4667,30 грн. В обґрунтування позову зазначалось про помилковість висновків, викладених в акті перевірки, щодо порушень вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з ТОВ «Транслем», оскільки здійснення господарської операції підтверджено первинними документами. Доводи податкового органу, які ґрунтуються на акті про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Транслем», на думку позивача, не можуть бути підставою для застосування санкцій до ПАТ «ХайдельбергЦемент Україна», який виконав передбачені податковим законодавством України зобов'язання.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2015 року у задоволенні адміністративного суду відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нове рішення, задовольнивши позовні вимоги. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не виконав вимоги Кодексу адміністративного судочинства України щодо направлення копії ухвали про відкриття провадження у справі сторонам та судових повісток. Про день, місце і час розгляду справи позивач дізнався з інформації, отриманої з Єдиного державного реєстру судових рішень. Крім того, суддя одноособово своєю ухвалою від 30.12.2014 року залучив до участі в розгляді справи в якості свідка директора ТОВ «Транслем» ОСОБА_1, однак, доказів виклику та отримання свідком судової повістки матеріали справи не містять. При цьому, в оскарженій постанові однією із підстав відмови у задоволенні адміністративного позову зазначена, як не підтвердження доводів позивача через неявку цього свідка. Також судом грубо порушені норми Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки спочатку суд розглядав справу у відкритому судовому засіданні, потім на власний розсуд вирішив подальший розгляд здійснювати у письмовому провадженні, без повідомлення про дату прийняття рішення. Також суд не врахував надані позивачем докази фактичного виконання між позивачем та його контрагентом ТОВ «Транслем» господарського договору і дійшов помилкового висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив суд ухвалити нове рішення, задовольнивши адміністративний позов.

Представник відповідача заперечив проти скасування оскарженої постанови суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість оскарженого рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог, дійшла висновку про наявність підстав для його скасування.

Як вбачається з матеріалів справи, з 15.07. 2014 року по 28.07.2014 року фахівцями Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління Міндоходів проведена документальна позапланова виїзна перевірка ПАТ «ХайдельбергЦемент Україна» з питання дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з ТОВ «Транслем» за січень 2014 року, за результатами якої 01.08.2014 року складений Акт 425/28-01-50-01-00292923 (а.с.13-24). На підставі Акту перевірки 19.08.2014 року заступником начальника СДПІ з обслуговування ВП у м. Дніпропетровську МГУМ прийнято податкове повідомлення-рішення форми «В4» № , яким Публічному акціонерному товариству «ХайдельбергЦемент Україна» зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 4667,30 грн. (а.с.29).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив про те, що під час судового розгляду справи позивачем не підтверджено належними та достатніми доказами факт отримання товарів від ТОВ «Транслем», а отже й законність формування розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість, у зв'язку з чим позивачу правомірно спірним рішенням зменшено розмір від'ємного значення.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За приписами статті 69 цього ж Кодексу наявність або відсутність обставин встановлюється судом на підставі належних та допустимих доказів, якими є пояснення сторін, третіх осіб та їхніх представників, показання свідків, письмові і речові докази, висновки експертів. Крім того пунктом 3 частини 1 статті 163 Кодексу передбачено, що в мотивувальній частини постанови судом зазначаються встановлені обставини із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів.

Колегія суддів вважає за необхідне здійснити перевірку правильності висновків суду першої інстанції шляхом дослідження належних та допустимих доказів, наданих сторонами, дотримуючись принципу офіційного з'ясування обставин по справі.

На підтвердження наявності господарських взаємовідносин з ТОВ «Транслем» позивачем до суду були надані рахунки-фактури від 13.01.2014 року № 13/01, № 14/01, № 15/01, від 21.01.2014 року № 21/01, виписані ТОВ «Транслем» (а.с.48-51), видаткові накладні № 7007 від 15.01.2014 року, № 10556, № 10557 від 22.01.2014 року, № 11503 від 24.01.2014 року (а.с.52-55), прибуткові ордери № , № 501850652, № , № (а.с.56-59), перелік виданих позивачем довіреностей № 86, № 41, № 40, № 38 від 13.01.2014 року на ім'я ОСОБА_2 (а.с.60), докази сплати за рахунком-фактурою № 15/1 2700 грн. (а.с.62), решта заборгованості на суму 25303,80 грн. була сплачена позивачем на рахунок ТОВ «Київпромбілдинг», який отримав право вимоги за договором від 28.02.2014 року про уступку права вимоги (а.с.63-64). На підтвердження транспортування надані товарно-транспорті накладні № 117 та № 118 від 22.01.2014 року (а.с.65,66).

Суд першої інстанції погодився із доводами податкового органу про те, що зазначені рахунки-фактури є юридично дефектними, не відповідають вимогам чинного законодавства, не можуть бути підставою для підтвердження факту здійснення господарських операцій. При цьому, такий висновок ґрунтується на тому, що зміст рахунків-фактур не містить собі відомостей про строк дії договору та умови оплати, які є істотними умовами договору, а відтак, у розумінні п.8 ст. 181 Господарського кодексу України договір між позивачем та ТОВ «Транслем» є неукладеним (а.с.132). Крім того, видаткова накладна № 7007 не містить прізвища особи, яка відпустила товар; транспортування товару не відбувалось через неможливість однієї особи отримувати товар у різних містах - м. Кривий Ріг та м. Дніпродзержинськ з урахуванням фонду робочого часу. Договір уступки права вимоги є також юридично дефектним, оскільки ним змінені істотні умови основного договору, укладеного у вигляді рахунків-фактур.

Колегія суддів не може погодитись із такими висновками, оскільки вони ґрунтуються як на помилковому тлумаченні норм матеріального права, так і на припущеннях суду.

Так, статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. Для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Цим же Законом дано визначення господарської операції. Так, господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Отже, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Визначальною обставиною для формування податкового кредиту платником податку на додану вартість є відповідність податкової накладної порядку її заповнення та подальше використання придбаних товарів (основних фондів) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду (п. 200.1. ст. 200 Податкового кодексу України). При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом (пункт 200.2. статті200 Податкового кодексу України). Пунктом 200.3 статті 200 Податкового кодексу України встановлено, що при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Відповідно до п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від'ємне значення, то: бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов'язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг; залишок від'ємного значення попередніх податкових періодів після бюджетного відшкодування включається до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду.

Сума податку, що заявлена позивачем до бюджетного відшкодування, фактично сплачена позивачем, який є отримувачем товарів/послуг у попередніх податкових періодах, постачальникам таких товарів/послуг. Право на отримання бюджетного відшкодування виникає не раніш виникнення від'ємного значення податку за результатами обрахування різниці між значеннями податкових зобов'язань та податкового кредиту звітного податкового періоду.

Надані позивачем письмові докази, на думку колегії суду, свідчать про те, що між позивачем та ТОВ «Транслем» у січні 2014 року була здійснена господарська операція з купівлі-продажу товару на загальну суму 28003,80 грн., у тому числі ПДВ - 4667,30 грн. Факт отримання, оприбуткування, оплати підтверджено первинними бухгалтерськими документами. ТОВ «Транслем» виписані податкові накладні датою виникнення податкових зобов'язань (дата відвантаження товару) - а.с.74-77.

Доводи відповідача щодо відсутності у рахунках-фактурах суттєвих умов договору, з якими погодився суд першої інстанції, колегія суддів вважає неспроможними, з огляду на наступне.

Рахунок (рахунок-фактура) за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа, оскільки ним не фіксується господарська операція. Форма рахунку-фактури не містить можливості визначити змісту правочину та не визначає вид договірних зобов'язань. Фактично рахунок-фактура є розрахунково-платіжним документом, який передбачає виставлення певних сум до оплати покупцю за товар, що поставляється або поставлено. Підтвердженням поставки товару є видаткова накладна постачальника. Крім того, форма рахунку (рахунку-фактури) не належить до типових форм, що затверджується Держкомстатом, застосування її нормативно-правовими актами не передбачено.

Відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Згідно зі ст. 9 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні документи для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву підприємства, установи, від імені яких складено документ, назву документа (форми), дату і місце складання, зміст, обсяг та одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як вбачається з матеріалів справи, надані позивачем документи відповідають за формою і змістом вказаним вище вимогам. Відсутність у видатковій накладній № 7007 прізвища особи, яка відпустила товар, при наявності усіх інших реквізитів, у тому числі, відбитку печатки ТОВ «Транслем», на думку колегії суддів, не спростовує факту виконання господарської операції.

Крім того, на думку колегії суддів, для перевірки дотримання позивачем вимог Податкового законодавства України при формуванні податкового кредиту або від'ємного значення сум податку на додану вартість визначальною є встановлення обставин реального здійснення господарської операції, яка підтверджена первинними документами, складеними у відповідності до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Податкового кодексу України.

Доводи відповідача, з яким погодився і суд першої інстанції, щодо «юридичної дефектності» договорів або їх не укладення, або неможливості здійснити постачання та прийняття товару в один день у містах Кривий Ріг та Дніпропетровськ не можуть вважатись обґрунтованими, оскільки недійсність договорів не встановлена у судовому порядку, реальне здійснення господарських операцій підтверджено первинними документами бухгалтерського та податкового обліку, а твердження щодо неможливості прийняття товару взагалі ґрунтуються на припущеннях.

Також, колегія суддів вважає, що реалізація податковим органом функцій, передбачених Податковим кодексом України в частині здійснення контролю своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків, зборів, платежів, має відбуватись у відповідності до повноважень, якими цей орган наділений.

Так, п.п.20.1.30 п.20.1 ст. 20 Податкового кодексу України визначено право на звернення до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюванних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов'язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.

Відповідач зазначеним правом на звернення до суду не скористався, безпідставно поставивши під сумнів правомірність правочинів, здійснених між позивачем та його контрагентом у період, що був підданий перевірці.

Також, колегія суддів зазначає, що висновки податкового органу ґрунтуються і на акті № 195/05-64-22-02/38844515 від 28.03.2014 року «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Транслем» щодо господарських взаємовідносин із платниками податків за період січень та лютий 2014 року», складеного ДПІ у Київському районі м. Донецька ГУ Міндоходів у Донецькій області (а.с.17), проте ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 03.09.2014 року у справі № 805/5236/14 встановлено, що податковий орган перевірку первинних документів не здійснював і його висновки щодо нікчемності правочинів є необґрунтованими ( а.с.121-131).

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при прийнятті рішення про відмову у задоволенні ПАТ «ХайдельбергЦемент Україна» адміністративного позову не врахував усі обставини справи, що призвело до помилкового висновку про правомірність спірного податкового повідомлення-рішення, що відповідно до статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України, є підставою для скасування постанови суду та ухвалення нового рішення про задоволення адміністративного позову.

Керуючись статтями 170, 195-196, 198, 202, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ХайдельбергЦемант Україна» - задовольнити.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2015 року у справі № 804/20854/14 - скасувати.

Адміністративний позов Публічного акціонерного товариства «ХайдельбергЦемент Україна» - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № , прийняте 19 серпня 2014 року Спеціалізованою державною податковою інспекцією з обслуговування великих платників у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління Міндоходів.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складення у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: А.В. Шлай

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: С.В. Чабаненко