Справа № 2а-4522/09/0770
Суддя: Дякович В.П.
Дата ухвалення: 2012-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2012 р. < Текст >Справа № 31740/10

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Дяковича В.П.,

суддів Обрізко І.М., Яворського І.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 липня 2010 року у справі № 2а-4522/09/0770 за позовом ОСОБА_1 до Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області ОСОБА_2 про визнання дій протиправними, зобовязання вчинити дії та скасування висновку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, яке суд замінив належним відповідачем Науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, та до експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області ОСОБА_2, яким з врахуванням збільшення позовних вимог просив визнати неправомірними дії начальника НДЕКЦ ГУМВС України в Закарпатській області ОСОБА_3, щодо відмови у наданні його адвокату копій висновків спеціалістів № 820 від 16.12.2005 року, № 1387 від 24.06.2009 року, №821 від 28.12.2005 року, № 953 від 04.09.2007 року, №883 від 28.04.2009 року, №2422 від 03.12.2008 року, № 576 від 20.03.2009 року, №359 від 18.02.2009 року і зобовязати начальника НДЕКЦ ГУ МВС України в Закарпатській області ОСОБА_3 надати йому копії зазначених висновків; визнати неправомірними дії експерта НДЕКЦ ГУМВС України в Закарпатській області ОСОБА_2 щодо проведення почеркознавчої експертизи та скасування висновку експертного заключення № 2726 від 15.01.2010 року.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 липня 2010 року в задоволенні позову відмовлено. Постанова мотивована тим, що в період з 2005 року по 2009 рік до НДЕКЦ ГУ МВС України в Закарпатській області звертався ОСОБА_4, який замовляв послуги, що надавалися НДКЕЦ на платній основі, зокрема почеркознавчих досліджень. На прохання замовника послуг, експертною установою проводилися дослідження і за їх результатами складалися відповідні висновки спеціалістів, у видачі яких, в подальшому, було відмовлено адвокату у кримінальній справі ОСОБА_1 - ОСОБА_5 Крім того, до НДЕКЦ ГУМВС України в Закарпатській області з клопотанням про отримання копій висновків спеціаліста звертався не сам позивач ОСОБА_1, а його адвокат у кримінальній справі - ОСОБА_5, тому права позивача не були порушені, а від так дії начальника НДЕКЦ ГУМВС України в Закарпатській області є правомірними. Висновок експерта, який просить скасувати позивач, є доказом в іншій цивільній справі, під час розгляду якої була призначена відповідна експертиза, і такий висновок суд оцінює в сукупності з іншими доказами.

Постанову в апеляційному порядку оскаржив позивач, вважає, що постанова прийнята при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить постанову скасувати та прийняти нову, якою позов задовольнити повністю. На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд дослідив всі нормативні документи, на підставі яких проводяться криміналістичні дослідження, в тому числі і проведення почеркознавчих досліджень і в жодному з них не містилося заборони видачі експертних досліджень лише за умови письмової згоди ініціатора. Адвокат позивача діяв на підставі доручення, представляв його інтереси і відмова надати копії експертних заключень адвокату є пряме порушення прав позивача, оскільки питання, які досліджував експерт, стосуються його прав та інтересів. Крім того, ухвалою Ужгородського міськрайонного суду була призначена почеркознавча експертиза в цивільній справі щодо відповідності підпису ОСОБА_1 на борговій розписці. 08.12.009 року НДЕКЦ УМВС Закарпатської області був направлений Ужгородському міськрайонному суду лист про те, що проведення експертизи припинено в зв'язку з тим, що суд не надав не менше 10-15 документів з вільними взірцями та експериментальними взірцями підпису ОСОБА_1 Однак, не зважаючи на те, що експерту зазначені документи надані не були, 15.01.2010 року експерт ОСОБА_2 надав суду експертне заключення № 2726 з категоричним висновком, що підпис в розписці виконаний ОСОБА_1 В позові не ставилося питання про кваліфікацію експерта, а лише зазначалося що експертиза виконана з грубими порушеннями «Настанови на діяльність ЕКС МВС України» затвердженої наказом МВС України № 682 від 30.08.1999 року за відсутністю вільних і експериментальних взірців підпису ОСОБА_1, без яких експерт не мав права робити категоричні висновки щодо тотожності підпису ОСОБА_1, а тому його дії є незаконними.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Посилання суду першої інстанції на норми постанови Кабінету міністрів України від 04.06.2007 року № 795 «Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися органами та підрозділами Міністерства внутрішніх справ» та спільного наказу Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства фінансів України та Міністерства економіки України від 05.10.2007 року № 369/1105/336, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 31.10.2007 року за № 1235/14502 «Про затвердження Розмірів плати за надання послуг органами та підрозділами Міністерства внутрішніх справ та Порядку їх справляння», є безпідставним, оскільки зазначені нормативно-правові акти не регулюють правовідносин щодо отримання інформації, в тому числі і тієї, яка створена відповідно до їх положень.

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації регулюються Законом України «Про інформацію».

Згідно з ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією розуміється документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.

Відповідно до ст. 9 цього Закону всі громадяни України, юридичні особи і державні органи мають право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення та зберігання відомостей, необхідних їм для реалізації ними своїх прав, свобод і законних інтересів, здійснення завдань і функцій. Кожному громадянину забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законами України.

Відповідно до ст. 31 зазначеного Закону громадяни мають право:

знати у період збирання інформації, які відомості про них і з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються;

доступу до інформації про них, заперечувати її правильність, повноту, доречність тощо.

Державні органи та організації, органи місцевого і регіонального самоврядування, інформаційні системи яких вміщують інформацію про громадян, зобов'язані надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом, а також вживати заходів щодо запобігання несанкціонованому доступу до неї. У разі порушень цих вимог Закон гарантує захист громадян від завданої їм шкоди використанням такої інформації.

Статтею 32 Закону України «Про інформацію» передбачено, що під інформаційним запитом щодо доступу до офіційних документів розуміється звернення з вимогою про надання можливості ознайомлення з офіційними документами. Громадянин має право звернутися до державних органів і вимагати надання будь-якого офіційного документу, незалежно від того, стосується цей документ його особисто чи ні, крім випадків обмеження доступу, передбачених цим Законом. Під запитом щодо надання письмової або усної інформації розуміється звернення з вимогою надати письмову або усну інформацію про діяльність органів законодавчої, виконавчої та судової влади України, їх посадових осіб з окремих питань.

Стаття 37 зазначеного Закону визначено перелік офіційних документів не підлягають обов'язковому наданню для ознайомлення за інформаційними запитами, а саме, це документи, які містять у собі:

інформацію, визнану у встановленому порядку державною таємницею;

конфіденційну інформацію;

інформацію про оперативну і слідчу роботу органів прокуратури, МВС, СБУ, роботу органів дізнання та суду у тих випадках, коли її розголошення може зашкодити оперативним заходам, розслідуванню чи дізнанню, порушити право людини на справедливий та об'єктивний судовий розгляд її справи, створити загрозу життю або здоров'ю будь-якої особи;

інформацію, що стосується особистого життя громадян;

документи, що становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію (доповідні записки, переписка між підрозділами та інше), якщо вони пов'язані з розробкою напряму діяльності установи, процесом прийняття рішень і передують їх прийняттю;

інформацію, що не підлягає розголошенню згідно з іншими законодавчими або нормативними актами. Установа, до якої звернуто запит, може не надавати для ознайомлення документ, якщо він містить інформацію, яка не підлягає розголошенню на підставі нормативного акта іншої державної установи, а та державна установа, яка розглядає запит, не має права вирішувати питання щодо її розсекречення;

інформацію фінансових установ, підготовлену для контрольно-фінансових відомств.

Згідно з ст. 30 Закону України «Про інформацію» інформація з обмеженим доступом за своїм правовим режимом поділяється на конфіденційну і таємну.

Зокрема, конфіденційною інформацією є відомості, які знаходяться у володінні, користуванні або розпорядженні окремих фізичних чи юридичних осіб і поширюються за їх бажанням відповідно до передбачених ними умов.

Проаналізувавши зазначені вище норми законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що з характеру запитуваної позивачем інформації та мети її використання не вбачається, що він просив надати конфіденційну, чи іншу інформацію, вільне отримання якої заборонене чи обмежене.

Крім того, ст. ст. 31, 32, 37 Закону України «Про інформацію», якими керувався НДЕКЦ ГУМВС України в Закарпатській області, а також Закону України «Про судову експертизу», який визначає правові, організаційні і фінансові основи судово-експертної діяльності з метою забезпечення правосуддя України незалежною, кваліфікованою і об'єктивною експертизою, орієнтованою на максимальне використання досягнень науки і техніки, не містять положень про необхідність обовязкової згоди замовника дослідження (експертизи) для надання її результатів іншій особі, прав, свобод та законних інтересів стосується висновок експерта.

Неправильним є висновок суду першої інстанції про те, що оскільки із запитом про отримання копій висновків спеціаліста звертався не сам позивач, а його адвокат у кримінальній справі ОСОБА_5, то його права не були порушені. Однак відповідно до процесуального законодавства особа, яка бере участь у справі, може діяти як самостійно, так і через представника, а повноваження адвоката ОСОБА_5 на представництво інтересів ОСОБА_1 підтверджується ордером /а.с. 7/.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що НДЕКЦ ГУМВС України в Закарпатській області неправомірно відмовив представнику ОСОБА_1 адвокату ОСОБА_5 в наданні копій зазначених вище висновків спеціаліста.

Щодо позовних вимог про визнання дій експерта НДЕКЦ ГУ МВС України в Закарпатській області ОСОБА_2 неправомірними та скасування експертного заключення № 2726 від 15.01.2010 року, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Виходячи з аналізу даних норм, колегія суддів приходить до висновку про те, що в порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені лише нормативно-правові акти субєктів владних повноважень, тобто офіційні письмові документи, прийняті чи видані уповноваженим на це суб'єктом нормотворення у визначеній законодавством формі та за встановленою законодавством процедурою, які спрямовані на регулювання суспільних відносин, містять нормативні приписи, розраховані на багаторазове застосування і дія яких не вичерпується одноразовим виконанням, або акти індивідуальної дії субєкта владних повноважень, тобто правові акти, що їх приймають державні органи, як засіб реалізації певних нормативних актів шляхом застосування норм права до конкретних фактів, подій та випадків, якій адресуються певним особам, організаціям, установам і не мають загальнообов'язкового значення.

Зазначене вище експертне заключення № 2726 від 15.01.2010 року, складене експертом НДЕКЦ ГУ МВС України в Закарпатській області ОСОБА_2, не являється за своєю суттю ні нормативно-правовим актом ні актом індивідуальної дії, оскільки не регулює певних суспільних відносин і сам по собі не встановлює прав і обовязків осіб учасників таких правовідносин, а є лише одним із доказів у справі (в даному випадку цивільній) і оцінюється в сукупності з іншими доказами.

Крім того, відповідно до ст. 14 Закону України «Про судову експертизу» судовий експерт на підставах і в порядку, передбачених законодавством, може бути притягнутий до дисциплінарної, матеріальної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, тому питання про проведення експертизи з порушенням законодавства не може бути предметом розгляду адміністративного суду

Тому провадження у справі в цій частині відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України слід закрити.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, оскільки вона прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 157, ст. ст. 160, 195, 197, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 202, 203, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 липня 2010 року у справі № 2а-4552/09/0770 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області щодо ненадання ОСОБА_1 копій висновків спеціаліста № 820 від 16.12.2005 року, № 1387 від 24.06.2009 року, №821 від 28.12.2005 року, № 953 від 04.09.2007 року, №883 від 28.04.2009 року, №2422 від 03.12.2008 року, № 576 від 20.03.2009 року, №359 від 18.02.2009 року.

Зобовязати начальника Науково-дослідний експертно-криміналістичний центр Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області надати ОСОБА_1 копії висновків спеціаліста № 820 від 16.12.2005 року, № 1387 від 24.06.2009 року, №821 від 28.12.2005 року, № 953 від 04.09.2007 року, №883 від 28.04.2009 року, №2422 від 03.12.2008 року, № 576 від 20.03.2009 року, №359 від 18.02.2009 року.

В частині позовних вимог щодо визнання неправомірними дій експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області ОСОБА_2 та скасування висновку експертного заключення № 2726 від 15.01.2010 року провадження у справі закрити.

Постанова набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, що беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

ГОЛОВУЮЧИЙ В.П. ДЯКОВИЧ

СУДДІ І.М. ОБРІЗКО

ОСОБА_6