Справа № 2а-6613/09
Суддя: Ніколін В.В.
Дата ухвалення: 2011-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2011 р. Справа № 2727/10

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Заверухи О.Б., Старунського Д.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Львові на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 21.12.2009 року у справі за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до Державної податкової інспекції у м. Львові про скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИЛА :

В жовтні 2009 року Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» (далі ЛМКП «Львівтеплоенерго») звернулось до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Львові про скасування податкових повідомлень-рішень за № /0/11979 від 17.07.2009 року та за № /1/16055 від 23.09.2009 року.

В обґрунтування позовних вимог ЛМКП «Львівтеплоенерго» покликається на те, що діяв у повній відповідності до ухвали Львівської міської ради від 16.11.2006 року №336, якою йому було встановлено додаткову пільгу, шляхом звільнення від сплати податку на прибуток за результатами роботи підприємства комунальної власності за дев'ять місяців 2006 року. Крім того, позивач вважає, що орган державної податкової служби протиправно двічі провів перевірку за один і той самий період.

Оскаржуваною постановою Львівського окружного адміністративного суду від 21.12.2009 року позов Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» задоволено, а саме скасовано прийняті ДПІ у м. Львові податкові повідомлення-рішення за № /0/11979 від 17.07.2009 року та за № /1/16055 від 23.09.2009 року.

У поданій апеляційній скарзі відповідач просить зазначену постанову скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» відмовити в повному обсязі, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що принципи побудови системи оподаткування в Україні, податки і збори (обов'язкові платежі) до бюджетів та до державних цільових фондів, а також права, обов'язки і відповідальність платників визначено Законом України "Про систему оподаткування".

Частиною 3 статті 1 Закону України "Про систему оподаткування" передбачено, що ставки, механізм справляння податків і зборів (обов'язкових платежів) і пільг щодо оподаткування не можуть встановлюватись або змінюватись іншими законами України, крім законів про оподаткування.

Статтями 14 та 15 Закону України "Про систему оподаткування" визначений вичерпний перелік загальнодержавних та місцевих податків і зборів (обов'язкових платежів). Згідно п. п. 3 п. 1 ст. 14 вказаного Закону до загальнодержавних належить податок на прибуток підприємств, у тому числі дивіденди, що сплачуються до бюджету державними не корпоратизованими, казенними або комунальними підприємствами. В статті 15 вказаного Закону наводиться вичерпний перелік місцевих податків, і серед нього відсутній податок на прибуток підприємств.

Відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 20.05.1993 р. "Про місцеві податки і збори" податок на прибуток підприємств до місцевих податків і зборів не належить.

Статтею 15 Закону "Про оподаткування прибутку підприємств" визначено, що ставки податку на прибуток, пільги щодо податку, об'єкт оподаткування, порядок обчислення оподатковуваного прибутку, строки і порядок сплати та зарахування податку до бюджетів можуть встановлюватися та змінюватися лише шляхом внесення змін до цього Закону. Вказані положення узгоджуються із загальними принципами, викладеними в частині 3 статті 1 Закону "Про систему оподаткування" (зазначеного дотримується Вищий адміністративний суд України: Ухвала Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 року у справі № К13843/07).

Згідно з ч. 2 ст. 7 Закону України "Про систему оподаткування" зміна податкових ставок і механізм справляння податків і зборів (обов'язкових платежів) не можуть запроваджуватись Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік.

Єдиним органом законодавчої влади в України відповідно до статті 75 Конституції України є парламент Верховна Рада України.

Згідно зі статтею 19 Конституції органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Основним та іншими законами України.

Згідно зі статтею 143 Конституції до повноважень органів місцевого самоврядування відноситься затвердження відповідних місцевих бюджетів та вирішення інших питань місцевого значення, віднесених законом до компетенції місцевого самоврядування. Органам місцевого самоврядування можуть надаватися законом окремі повноваження органів виконавчої влади. Держава фінансує здійснення цих повноважень у повному обсязі за рахунок коштів Державного бюджету України або шляхом віднесення до місцевого бюджету в установленому законом порядку окремих загальнодержавних податків, передає органам місцевого самоврядування відповідні об'єкти державної власності.

Статтею 25 цього Закону передбачено, що місцеві ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією, цим та іншими законами до їх відання.

Пунктами 28 та 29 статті 26 Закону "Про місцеве самоврядування" визначено виключну компетенцію міських рад щодо прийняття рішень про надання пільг по місцевих податках і зборах, встановлення для підприємств комунальної власності відповідних територіальних громад розміру частки прибутку, що підлягає зарахуванню до місцевого бюджету.

Частиною 3 статті 1 Закону України "Про систему оподаткування" передбачено, що ставки, механізм справляння податків і зборів (обов'язкових платежів) і пільг щодо оподаткування не можуть встановлюватись або змінюватись іншими законами України, крім законів про оподаткування.

Враховуючи, що спеціальним законом, а саме Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств», не надано повноважень органам місцевого самоврядування стосовно встановлення пільг по сплаті податку на прибуток підприємствам комунальної форми власності, а також те, що цей Закон встановлює спеціальні норми щодо оподаткування прибутку підприємств, які мають пріоритет над загальними, то органи місцевого самоврядування не мають права на надання пільг зі сплати податку на прибуток підприємствам комунальної форми власності.

Пунктами 23, 24, 28 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключних повноважень сільських, селищних і міських рад віднесено затвердження місцевого бюджету, внесення змін до нього; затвердження звіту про виконання відповідного бюджету; встановлення місцевих податків і зборів та розмірів їх ставок у межах, визначених законом: прийняття рішень щодо надання відповідно до чинного законодавства пільг по місцевих податках і зборах.

Системний аналіз наведених норм права свідчить про те, що передбачене частиною 2 ст. 1 Закону України «Про систему оподаткування» повноваження сільських, селищних, міських рад встановлювати додаткові пільги щодо оподаткування у межах сум, що надходять до їх бюджетів, стосується лише місцевих податків і зборів, а відтак рішення органу місцевого самоврядування про надання пільги по сплаті податку на прибуток, який відповідно до ст. 14 цього Закону є загальнодержавним податком, не відповідає встановленій законом компетенції цього органу.

Закони "Про систему оподаткування", "Про оподаткування прибутку підприємств" та закони про Державний бюджет на певний період, "Про місцеве самоврядування" регулюють різні сфери правового регулювання. Віднесення податку на прибуток в окремий період до джерел поповнення місцевого бюджету не породжує в його розпорядника права звільнення від сплати цього податку, тому що такий податок є загальнодержавним.

Згідно зі ст. 15 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" ставки податку на прибуток, пільги щодо податку, об'єкт оподаткування, порядок обчислення оподатковуваного прибутку, строки і порядок сплати та зарахування податку до бюджетів можуть встановлюватися та змінюватися лише шляхом внесення змін до цього Закону.

Враховуючи, що зазначеним Законом не надано повноважень органам місцевого самоврядування стосовно встановлення пільг по сплаті податку на прибуток підприємств комунальної форми власності, і зважаючи нате, що цей Закон встановлює спеціальні норми щодо оподаткування прибутку підприємств, які мають пріоритет над загальними, які визначені Законом N 12 51 -XII, то органи місцевого самоврядування не мають права на надання пільг зі сплати податку на прибуток підприємствам комунальної форми власності.

Таким чином, Львівська міська рада звільнивши Позивача від сплати податку на прибуток підприємств, встановила пільги щодо цього податку, чим порушила норми Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств".

Сторони по справі належним чином судом були повідомлені, однак з невідомих для суду причин не з'явилися в зал судового засідання, а тому відповідно до ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Задовольняючи позов ЛМКП «Львівтеплоенерго» суд першої інстанції виходив з того, що відповідності до положень ч. 3 ст.1 Закону України «Про систему оподаткування» ставки, механізм справляння податків і зборів (обов'язкових платежів), за винятком особливих видів мита та збору у вигляді цільової надбавки до діючого тарифу на електричну та теплову енергію, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ для споживачів усіх форм власності, і пільги щодо оподаткування не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів про оподаткування. Особливі види мита справляються на підставі рішень про застосування антидемпінгових, компенсаційних і спеціальних заходів, прийнятих відповідно до законів України.

Згідно ст.15 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», ставки податку на прибуток, пільги щодо податку, об'єкт оподаткування, порядок обчислення оподатковуваного прибутку, строки і порядок сплати та зарахування податку до бюджетів можуть встановлюватися та змінюватися лише шляхом внесення змін до цього Закону.

При цьому, слід зазначити, що законодавцем введено інститут додаткових пільг, а саме ч.2 ст.1 Закону України «Про систему оподаткування», згідно якої Верховна Рада Автономної Республіки Крим і сільські, селищні, міські ради можуть встановлювати додаткові пільги щодо оподаткування у межах сум, що надходять до їх бюджетів.

Згідно ст.8 Закону України «Про систему оподаткування» порядок зарахування податків і зборів (обов'язкових платежів) до Державного бюджету України і місцевих бюджетів та державних цільових фондів встановлюється Верховною Радою України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим і сільськими, селищними, міськими радами відповідно до цього Закону та інших законів України.

Як передбачено ч. 1 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року №280/97-ВР, з наступними змінами та доповненнями. територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на, зокрема, доходи місцевих бюджетів.

Частинами 1 та 4 ст.61 вказаного Закону, передбачено, що органи місцевого самоврядування в селах, селищах, містах, районах у містах (у разі їх створення) самостійно розробляють, затверджують і виконують відповідні місцеві бюджети згідно з цим Законом та законом про бюджетну систему. Самостійність місцевих бюджетів гарантується власними та закріпленими за ними на стабільній основі законом загальнодержавними доходами, а також правом самостійно визначати напрями використання коштів місцевих бюджетів відповідно до закону.

У відповідності до ч. 1 ст.63 цього ж Закону, доходи місцевих бюджетів формуються за рахунок власних, визначених законом, джерел та закріплених у встановленому законом порядку загальнодержавних податків, зборів та інших обов'язкових платежів.

Згідно п.15 ст.69 Бюджетного Кодексу України, до доходів місцевих бюджетів, що не враховуються при визначенні обсягу міжбюджетних трансфертів, належить податок на прибуток підприємств комунальної власності.

Позивачем у справі є комунальне підприємство Львівської міської ради, що підтверджується наявним в матеріалах справи Статутом позивача.

Міжбюджетними трансфертами згідно п.25 ч. 1 ст.2 згаданого Кодексу, є кошти, які безоплатно і безповоротно передаються з одного бюджету до іншого.

З врахуванням того, що зазначені кошти не відносяться до міжбюджетних трансфертів, а саме, не можуть безоплатно і безповоротно передаватись з одного бюджету до іншого, зокрема, з місцевого до державного, та того, що ч.2 ст.1 Закону України «Про систему оподаткування» Львівській міській раді було надано право встановлювати додаткові пільги, останньою було прийнято Ухвалу від 16.11.2006 року №336, якою міському комунальному підприємству (позивачу) було встановлено додаткову пільгу, шляхом звільнення від сплати податку на прибуток за результатами роботи підприємства комунальної власності за дев'ять місяців 2006 року в сумі 4130278 грн. 00 коп.

Відповідно до положень ст.144 Конституції України, яка згідно із ст.8 Основного Закону є нормою прямої дії, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Крім того, ч. 10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Таким чином, законодавством іншого порядку оспорення законності акту органу місцевого самоврядування, крім судового, не передбачено. За відсутності судового рішення про незаконність такого акту він є обов'язковим для виконання на відповідній території, в даному випадку, у м. Львові.

При цьому, посилання відповідача на практику Верховного Суду України в постанові від 17.03.2009 року, у справі за позовом Прокурора м. Луганська в інтересах держави в особі Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків до Луганської міської ради про визнання недійсними рішень, є лише підтвердженням позиції, що акти органів місцевого самоврядування можуть оспорюватись лише в судовому порядку.

Не можна залишити поза увагою і той факт, що Державною податкової адміністрацією України від 24.01.2006 року внесено до Довідника №36 пільгу по податку на прибуток підприємств, що надається місцевим органам влади у межах сум, що надходять до їх бюджетів.

За таких обставин, позивач на виконання положень ст.144 Конституції України зобов'язаний був виконувати Ухвалу Львівської міської ради від 16.11.2006 року №336, якою міському комунальному підприємству було встановлено додаткову пільгу, шляхом звільнення від сплати податку на прибуток за результатами роботи підприємства комунальної власності за дев'ять місяців 2006 року в сумі 4130278 грн. 00 коп., а тому орган державної податкової служби без достатніх на те правових підстав прийняв спірні податкові повідомлення-рішення.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права.

Згідно проведеної камеральної перевірки податкової звітності з податку на прибуток ДПІ у м. Львові складено акт за №14/15-1/05506460 від 30.06.2009 року та прийнято податкове повідомлення-рішення за №/0/11979 від 17.07.2009 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток в розмірі 13915638 грн. 45 коп., в тому числі за основним платежем - 13252989 грн. 00 коп. та штрафні (фінансові) санкції - 662649 грн. 45 коп.

За наслідками апеляційного узгодження в адміністративному порядку суми податкового зобов'язання зазначене податкове повідомлення-рішення було залишено без змін, а платнику податків надіслано податкове повідомлення-рішення за №/1/16055 від 23.09.2009 року.

Як вбачається з акту перевірки, що в порушення вимог ч. 3 ст.1 Закону України «Про систему оподаткування» від 25.06.1991 року №1251-ХІІ, з наступними змінами та доповненнями, ст.15 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» 28 грудня 1994 року №334/94-ВР, з наступними змінами та доповненнями та п. 3 Порядку складання декларації з податку на прибуток підприємств, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 08 липня 1997 року №214 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14 серпня 1997 року за №313/2117, позивачем занижено податкове зобов'язання з податку на прибуток за 09 місяців 2006 року та зростаючим за 2006 рік в розмірі 4130278 грн. 00 коп.

Проводячи аналіз правової оцінки спірних правовідносин колегія суддів врахувала наступні обставини справи, а саме: що 17.11.2006 року ЛМКП «Львівтеплоенерго» подано уточнюючий розрахунок податкових зобовязань з податку на прибуток, у звязку із виправленням самостійно виявлених помилок за 09 місяців 2006 року, згідно якого виправлено податкове зобовязання звітного періоду, при розрахунку якого виявлено помилку рядок 7.2 становить 0 грн., сума податкового зобовязання звітного періоду, при розрахунку якого виявлено помилку рядок 7.1 4130278 грн. 00 коп., сума переплати нарахованої у звязку з виправленням помилки рядок 7 4130278 грн. 00 коп.

За результатами зазначеної перевірки податкової звітності з податку на прибуток відповідачем складено акт за №0014/15-1/05506460 від 30.06.2009 року та прийнято податкове повідомлення-рішення за №/0/11979 від 17.07.2009 року, яким позивачу визначено суму податкового зобовязання з податку на прибуток в розмірі 4 336 791 грн. 90 коп., з яких: 4 130 278 грн. за основним платежем і 206 513 грн. 90 коп. за штрафними санкціями.

В акті перевірки податковим органом зазначено, що в порушення вимог ч.3 ст.1 Закону України «Про систему оподаткування» від 25.061991 року №1251-XII, ст. 15 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 року та п. 3 Порядку складання декларації з податку на прибуток підприємств, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 08.07.1997 р. №214 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України від 14.08.1997 року за №313/2117, позивачем занижено податкове зобовязання з податку на прибуток за 09 місяців 2006 року та зростаючим за 2006 рік в розмірі 4130278 грн. 00 коп.

За наслідками апеляційного узгодження в адміністративному порядку суми податкового зобовязання зазначене податкове повідомлення-рішення було залишено без змін, а платнику податків надіслано податкове повідомлення-рішення за №/1/16055 від 23.09.2009 р.

Згідно чинного законодавства до положень ч. 3 ст. 1 Закону України «Про систему оподаткування» ставки, механізм справляння податків і зборів (обовязкових платежів), за винятком особливих видів мита та збору у вигляді цільової надбавки до діючого тарифу на електричну та теплову енергію, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ для споживачів усіх форм власності, і пільги щодо оподаткування не можуть встановлюватись або змінюватись іншими законами України крім законів про оподаткування. Особливі види мита справляються на підставі рішень про застосування антидемпінгових, компенсаційних і спеціальних заходів, прийнятих відповідно до законів України.

Так із ст. 15 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», ставки податку на прибуток, пільги щодо податку, об'єкт оподаткування, порядок обчислення оподатковуваного прибутку, строки і порядок сплати та зарахування податку до бюджетів можуть встановлюватися та змінюватися лише шляхом внесення змін до цього Закону.

Однак при розгляді даної справи, судом першої інстанції вірно враховано, що законодавцем введено інститут додаткових пільг, а саме ч. 2 ст. 1 Закону України «Про систему оподаткування», згідно якої Верховна Рада Автономної Республіки Крим і сільські, селищні, міські ради можуть встановлювати додаткові пільги щодо оподаткування у межах сум, що надходять до їх бюджетів.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про систему оподаткування» порядок зарахування податків і зборів (обовязкових платежів) до Державного бюджету України і місцевих бюджетів та державних цільових фондів встановлюються Верховною Радою України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим і сільськими, селищними, міськими радами відповідно до цього Закону та інших законів України.

Згідно п. 15 ч. 1 ст. 69 Бюджетного кодексу України податок на прибуток підприємств комунальної власності зараховується до місцевих бюджетів, що не враховуються при визначенні обсягу міжбюджетних трансфертів. Статтею 47 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» передбачено, що податок на прибуток підприємств комунальної власності засновником, яких є Верховна Рада Автономної Республіки Крим, обласні, районні, міські, селищні та сільські ради, зараховуються, відповідно, до бюджету Автономної Республіки Крим, обласних, районних, міських, селищних та сільських бюджетів.

Згідно п. 25 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України, міжбюджетні трансферти це кошти, які безоплатно і безповоротно передаються з одного бюджету до іншого.

Статтею 103 Бюджетного кодексу України, передбачено надання субвенції на компенсацію втрат доходів бюджетів місцевого самоврядування на виконання власних повноважень внаслідок надання державою податкових пільг, які зменшують доходи цих бюджетів. Проте Кодексом, та іншими законами не передбачено надання субвенцій на компенсацію втрат доходів бюджетів місцевого самоврядування, але становлять доходи місцевих бюджетів, що не враховуються при визначенні обсягу міжбюджетних трансфертів. Таке правове регулювання податкових і бюджетних відносин стосовно загальнодержавного податку на прибуток, платником якого є підприємства комунальної форми власності забезпечує додержання засад справедливості, що є складовою принципу верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Одним із проявів цього принципу в податковій сфері є створення дієвої системи оподаткування, яка має ґрунтуватися на збалансованості інтересів держави, територіальних громад і платників податків (Рішення Конституційного Суду України від 16.02.2010 року №5-рп/2010).

Згідно ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, в тому числі і на доходи місцевих бюджетів, інші кошти.

У відповідності до ст.ст. 61 та 64 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», самостійність місцевих бюджетів гарантується власними та закріпленими за ними на стабільній основі законом загальнодержавними доходами, а також правом самостійно визначати напрями використання коштів місцевих бюджетів відповідно до закону. Втручання державних органів у процес складання, затвердження і виконання місцевих бюджетів не допускається, за винятком випадків, передбачених цим та іншими законами. Сільські, селищні, міські, районні в містах (у разі їх створення) ради та їх виконавчі органи самостійно розпоряджаються коштами відповідних місцевих бюджетів, визначають напрями їх використання.

Згідно прийнятого рішення Конституційного Суду України від 16.02.2010 року №5-рп/2010, на законодавчому рівні закріплено принцип самостійності місцевих бюджетів. Цей принцип полягає в тому, що вони не включаються до Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та інших місцевих бюджетів, а їх самостійність гарантується власними та закріпленими за ними законом на стабільній основі загальнодержавними доходами, а також правом самостійно визначати напрями використання коштів місцевих бюджетів відповідно до закону. Доходами місцевих бюджетів визнаються податкові, неподаткові та інші надходження на безповоротній основі, справляння яких передбачено законами України, зокрема трансферти (стаття 9 Бюджетного кодексу України).

Крім цього, можливість встановлення податкових пільг передбачена Законом України «Про систему оподаткування» (частина перша, третя, девята статті 1, статті 3, 10, частина шоста статті 14). В цьому Законі визначено введення пільг щодо податку на прибуток як принципову засаду побудови і призначення системи оподаткування і зазначено, що це обумовлюється стимулюванням підприємницької виробничої діяльності та інвестиційної активності.

Право Верховної Ради Автономної Республіки Крим та рад встановлювати пільги щодо податків містить частина перша статті 1 Закону «Про систему оподаткування», згідно з якими податкові пільги встановлюються відповідно до цього Закону, інших законів України про оподаткування. Зокрема, частина друга статті 1 зазначеного Закону передбачає встановлення додаткових пільг щодо оподаткування у межах сум, що надходять до місцевих бюджетів.

Колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції вірно враховано те, що Львівською міською радою не порушено вимоги приписів ч.3 ст. 1 Закону України «Про систему оподаткування» та ст. 15 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», про порушення яких вказано в акті перевірки та оскаржуваних податкових повідомленнях-рішеннях, а тому суд прийшов до висновку, що Львівська міська рада не змінювала та не встановлювала ставок податку, механізму справляння податку, пільг щодо оподаткування, а також інших встановлених вказаними статтями приписів. Львівська міська рада застосувала вже встановлену законом пільгу (п. 2 ст. 1 Закону України «Про систему оподаткування») та звільнила ЛМКП «Львівтеплоенерго» від сплати конкретно визначеної суми коштів до місцевого бюджету.

Апелянтом не враховано додатковість, по відношенню до передбачених в ч. 3 ст. 1 Закону України «Про систему оподаткування» та ст. 15 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» загальних пільг та місцеве значення (дію) звільнення Позивача від сплати конкретної суми податку. Дії Львівської міської ради не є зміною чи встановленням пільг по оподаткуванню про яке йдеться в наведених нормах права.

Враховуючи неоднакове застосування судами України ч. 2 ст. 1 Закону України «Про систему оподаткування» та ст. 15 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» Конституційним Судом України дано офіційне тлумачення вказаних положень законодавства (рішення від 16.02.2010 р. №5-рп/2010 у справі №1-5/2010).

В резолютивній частині вказаного рішення Конституційний Суд України чітко витлумачив, що положення ч. 2 ст. 1 Закону України «Про систему оподаткування» від 25.06.1991 року №1251-XII та ст. 15 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 року №334/94-ВР у системному звязку з положеннями статей 5, 7, 8, 67, 92, 140, 142, 143 Конституції України, статей 7, 9, 69, 96, 97, 103, 108 Бюджетного кодексу України, статей 16, 61, 62, 63, 66 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» треба розуміти так, що Верховна Рада Автономної Республіки Крим, сільські, селищні, міські ради мають право безпосередньо на підставі частини другої статті 1 Закону України «Про систему оподаткування» встановлювати пільги щодо загальнодержавного податку на прибуток підприємств комунальної власності, якщо він згідно із законами України справляється до бюджету Автономної Республіки Крим, сільських, селищних, міських бюджетів, у межах сум, які підлягають зарахуванню до цих бюджетів. Відповідно до норм ст. 147 Конституції України, Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність законів та інших правових актів Конституції України і дає офіційне тлумачення Конституції України та законів України.

Колегія суддів зазначає, що твердження апелянта, щодо незаконності ухвали Львівської міської ради №336 від 16.11.2006 року, суд вважає за необхідне зазначити наступне: що, відповідно до положень ст. 144 Конституції України, яка згідно із ст. 8 Основного Закону є нормою прямої дії, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обовязковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи Законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Стаття 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає, що акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті ради (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обовязковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, обєднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. Жодних переваг чи пільг при виконанні рішень органів місцевого самоврядування для підприємств, які розташовані на відповідній території, чинним законодавством не передбачено.

Однак в силу приписів ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції чи законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Законодавством іншого порядку оспорення законності акту органу місцевого самоврядування, крім судового, не передбачено. За відсутності судового рішення про незаконність такого акту він є обовязковим для виконання на відповідній території України. Таким чином, законодавцем закріплено презумпцію законності актів органів місцевого самоврядування, доки інше не буде встановлено у судовому порядку.

Ухвала Львівської міської ради № 336 від 16.11.2006 року не скасована, а тому ЛМКП «Львівтеплоенерго» по-перше, зобовязане виконувати її приписи, як комунальне підприємство, що створене та підпорядковане Львівській міській раді, котра діє від імені територіальної громади міста Львова та по-друге, не може нести відповідальність за її дотримання, оскільки виконання вимог ухвали, яка не скасована, є обовязком як для нього так і для відповідача.

Крім цього, колегія суддів бере до уваги, те, що пільги зі сплати податків, зборів, інших обовязкових платежів у 2006 році, офіційно надані чинним законодавством, передбачені Довідником пільг №36. Такий Довідник затверджено ДПА України та згідно листа ДПА України від 24.01.2006 р. №1263/7/19-0317 зобовязано голів Державних податкових адміністрацій у Автономній Республіці Крим, областях, м. Києві та Севастополі довести Довідник пільг до відома та використання в роботі державних податкових інспекцій, ознайомити з ним платників податків та забезпечити складання звітності «Про суми отриманих пільг по оподаткуванню в розрізі окремих видів податків і пільг щодо кожного виду податку» у відповідності до зазначеного Довідника.

У вказаному довіднику зазначено можливість надання пільг по податку на прибуток місцевими органами влади у межах сум, що надходять до їх бюджетів, та зазначено, що документом який встановлює пільгу є Закон України «Про систему оподаткування».

Таким чином, ДПА України, якій підпорядковується відповідач, фактично розяснено, що на підставі ст. 1 вказаного Закону органи місцевого самоврядування вправі надавати пільги по податку на прибуток у межах сум, що надходять до їх бюджетів, при цьому законодавством не встановлено будь-яких обмежень щодо наведеного.

Не заслуговують на увагу і посилання відповідача на правомірність проведення перевірки за результатами якої складено акт від 30.06.2009 року №00014/15-1/05506460. В обґрунтування викладеного відповідач посилається виключно на строки давності передбачені ст. 15 Закону України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».

Згідно приписів Наказу ДПА України «Про затвердження Примірного порядку проведення камеральної перевірки та здійснення контролю за справлянням податку на прибуток» в якому п.п. 2.1.5 п. 2 вказано, що проведення камеральної перевірки за звітний податковий період проводиться підрозділами адміністрування податку на прибуток у такі строки: по звітності платників, в яких задекларовані податкові зобовязання, що значно відрізняються від показників відповідного періоду минулого року, або в якій можливі методологічні помилки протягом місяця; по звітності інших платників до настання термінів подачі наступної за поданою звітністю.

Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що уточнюючий розрахунок позивачем подано 17.11.2006 року, висновки по ньому органом державної податкової служби були зроблені лише в червні 2009 року (акт за №14/15-1/05506460 від 30.06.2009 року), чим було порушено строки проведення камеральної перевірки, передбачені наведеною нормою.

А тому висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного колегія судів прийшла до висновку, що судом першої інстанції, при винесені оскаржуваної постанови вірно дано правову оцінку обставинам справі та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що згідно ст. 200 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Львові залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 21.12.2009 року у справі № 2а-6613/09 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, що беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий В.В. Ніколін

Судді О.Б. Заверуха

ОСОБА_1