Справа № 813/287/15
Суддя: Рибачук Андрій Іванович
Дата ухвалення: 2015-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2015 року м. Львів Справа № 876/4306/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Рибачука А.І.,

суддів - Багрія В.М., Старунського Д.М.,

з участю секретаря - Андрушківа І.Я.,

представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2015 року по справі № 813/287/15 за позовом ОСОБА_2 до Львівського прикордонного загону про визнання протиправним та скасування рішення і зобов'язання вчинити дії, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - начальник Львівського прикордонного загону Кравчук Валерій Миколайович,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Львівського прикордонного загону, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення начальника Львівського прикордонного загону від 17 грудня 2014 року № 10/9437, зобов'язати керівництво Львівського прикордонного загону звільнити його з військової служби у зв'язку із закінченням строку контракту на підставі підпункту «ґ» пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», а також з урахуванням сімейних обставин та інших поважних причин, передбачених підпунктом «ґ» пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу».

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що відповідачем безпідставно відмовлено йому у звільненні з військової служби, оскільки він не перебуває в шлюбі та без матері здійснює виховання дитини віком до 18 років, яка з ним проживає.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2015 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною постановою суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та прийняти нову, якою задовольнити позов.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує посиланням на обставини, викладені в позовній заяві, а також на те, що суд першої не врахував, що керівництво Львівського прикордонного загону продовжило дію укладеного з ним контракту без його згоди та не у письмовій формі, з мотивів, що суперечать інтересам державної служби і несумісні з нею.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги поданої позивачем апеляційної скарги та просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, хоча їх належним чином було повідомлено про дату, час і місце судового засідання, що відповідно до частини 4 статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 05 серпня 2011 року між прапорщиком ОСОБА_2 та начальником Львівського прикордонного загону полковником Бурою А.А. укладено контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України строком на 3 роки з 15 листопада 2011 року по 15 листопада 2014 року.

01 серпня 2014 року прапорщиком ОСОБА_2 та начальником Львівського прикордонного загону полковником Кравчуком В.М. укладено контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України строком на 5 років з 15 листопада 2014 року по 14 листопада 2019 року.

Пунктом 4.12 наказу начальника Львівського прикордонного загону від 01 вересня 2014 року № 139-ос 1 продовжено термін військової служби за контрактом прапорщику ОСОБА_2, інспектору прикордонної служби 1 категорії 2 відділення інспекторів прикордонної служби «Пархоменкове» ІІІ категорії строком на 5 років з 15 листопада 2014 року.

21 жовтня 2014 року ОСОБА_2 подав рапорт № 2/2-1745, у якому просив скасувати зазначений вище наказ в частині, що стосується продовження строку військової служби за контрактом та звільнити його в запас відповідно до пункту «а» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу».

Відповідно до наказу начальника 7 прикордонного загону (І категорії) полковника Кравчука В.М. від 17 листопада 2014 року № 205-ос 1, на підставі пункту 306 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009, указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 «Про часткову мобілізацію» та рапорта прапорщика ОСОБА_2, скасовано пункт 4.12 наказу начальника Львівського прикордонного загону від 01 вересня 2014 року № 139-ос 1 щодо продовження терміну військової служби за контрактом прапорщику ОСОБА_2, інспектору прикордонної служби 1 категорії 2 відділення інспекторів прикордонної служби «Пархоменкове» ІІІ категорії терміном на 5 років з 15 листопада 2014 року та продовжено йому строк військової служби за контрактом з 15 листопада 2014 року на період до оголошення демобілізації.

21 листопада 2014 року ОСОБА_2 подав рапорт № 7470 про звільнення його з військової служби у зв'язку з закінченням строку контракту на підставі підпункту «ґ» пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу».

Листом від 17 грудня 2014 року № 10/9437 начальник Львівського прикордонного загону повідомив позивача про відсутність законних підстав для задоволення його рапорту від 21 листопада 2014 року щодо звільнення з військової служби.

16 січня 2015 року позивач повторно подав до Львівського прикордонного загону рапорт про звільнення з військової служби у зв'язку з закінченням строку контракту на підставі підпункту «ґ» пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу».

У відповідь на даний рапорт листом від 20 січня 2015 року № 30/418 т.в.о. начальника Львівського прикордонного загону Чаплінський І.П. повідомив позивачу, що згідно з частиною 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» військовослужбовець має право звільнитися у зв'язку з сімейними обставинами або з інших поважних причин, зокрема, у випадку виховання матір'ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері), однак, оскільки згідно з рішенням суду мати дитини зобов'язана брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, законних підстав для задоволення рапорту про звільнення з військової служби немає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що факт розірвання шлюбу позивача та визначення місця проживання неповнолітньої дитини з ним не є підставою для визнання його таким, що виховує неповнолітню дитину без матері, адже фактично матір не вважається такою, що не приймає участі у вихованні дитини, що виключає можливість його звільнення з військової служби на підставі підпункту «ґ» пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу».

Суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правовідносини між державою і громадянами України у зв'язку з виконанням ними конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни врегульовані Законом України «Про військовий обов'язок і військову службу».

Відповідно до статті 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України, пов'язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Підстави для звільнення з військової служби визначені статтею 26 «Про військовий обов'язок і військову службу». Зокрема, контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв'язку із закінченням строку контракту (пункт «а» частини 6 вказаної статті), а під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини, через такі сімейні обставини або інші поважні причини як виховання матір'ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері) (підпункт «ґ» пункту 1 частини 8 вказаної статті).

Згідно з підпунктом 1 пункту 306 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009, у разі оголошення мобілізації військовослужбовці, які перебувають у цей час на військовій службі, звільненню в запас не підлягають, крім військовослужбовців-жінок, які мають дітей віком до 16 років (такі військовослужбовці-жінки можуть продовжувати військову службу тільки за власним бажанням). Військовозобов'язані, призвані на збори до органів Держприкордонслужби, продовжують перебувати на зборах до особливого розпорядження начальників відповідних органів Держприкордонслужби. Накази про звільнення з військової служби військовослужбовців, не виключених із списків особового складу органу Держприкордонслужби, підлягають скасуванню, крім наказів про звільнення у відставку чи в запас з підстав, передбачених пунктом «є» частини шостої або пунктом «є» частини сьомої статті 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу».

Визначення поняття мобілізація наведено в статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відповідно до якої це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Також вказаною статтею передбачено, що особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Як видно з матеріалів справи, позивач звертався до відповідача з рапортами про звільнення 21 листопада 2014 року та 16 січня 2015 року.

Слід зазначити, що у вказаний період указом Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014 «Про часткову мобілізацію» оголошено часткову мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом, а указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію» оголошено протягом 2015 року на цій ж території часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Тобто, рапорти на звільнення з військової служби подані позивачем в особливий період. Як на підставу для звільнення позивач посилається на те, що він не перебуває у шлюбі та самостійно здійснює виховання дитини віком до 18 років, яка з ним проживає, в підтвердження чого надає рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 грудня 2014 року по справі № 462/7929/14-ц, яким розірвано шлюб між ним та ОСОБА_6 та визначено місце проживання неповнолітньої ОСОБА_7 разом з ним.

На підставі заяви ОСОБА_2 вказане рішення було роз'яснено ухвалою від 16 січня 2015 року, в якій зазначено, що після набрання рішенням законної сили, місце проживання неповнолітньої ОСОБА_7 визначено разом з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1, окремо від матері ОСОБА_6, тому батько дитини, який більше не перебуває в шлюбі, виховує дитину, яка з ним проживає, окремо від матері, а мати дитини зобов'язана брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Обсяг прав і обов'язків батьків щодо дитини визначений главою 13 Сімейного кодексу України.

Так, відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно з частиною 2 статті 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що розірвання шлюбу між батьками та встановлення місця проживання дитини з одним із них не звільняє жодного із батьків від обов'язку виховувати дитину.

Виходячи з викладеного, суд вважає вірним висновок суду першої інстанції, що наявність факту розірвання шлюбу між позивачем та ОСОБА_6 і проживання з ним неповнолітньої дитини не свідчить про виховання ним дитини до 18 років самостійно, так як на матір також покладений обов'язок виховувати дитину.

Отже, позивачу правомірно відмовлено в задоволенні його рапорту про звільнення з військової служби в особливий період на підставі підпункту «ґ» пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу».

Враховуючи викладене, суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до частини 1 статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду - без змін.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, постанову Львівського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2015 року по справі № 813/287/15 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: А.І. Рибачук

Судді В.М. Багрій

Д.М. Старунський

Повний текст ухвали виготовлено 14 вересня 2015 року.