Справа № 815/1331/15
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2015-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/1331/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Свида Л. І.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Бітова А.І.

суддів - Милосердного М.М.

- Ступакової І.Г.

при секретарі - Найденко О.І.

з участю: ОСОБА_2, представника Державної міграційної служби України - Білоконь Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірними дії та скасування наказу, рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби (далі ДМС) України, Головного управління Державної міграційної служби (далі ГУ ДМС) у Львівській області, Головного управління Державної міграційної служби (далі ГУ ДМС) України в Одеській області (з урахуванням доповнень та змін до позову) про:

· визнання неправомірним та скасування наказу №201 від 11 грудня 2014 року ГУ ДМС у Львівській області "Про відмову і оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" з підстав його необґрунтованості, яким йому відмовлено в оформленні документів на тимчасовий захист в України;

· зобов'язання ГУ ДМС в Одеській області вчинити дії з оформлення документів на тимчасовий захист в Україні;

· зобов'язання ДМС України скасувати рішення від 11 лютого 2015 року (позивачем допущена технічна помилка - вказана дата прийняття рішення 05 лютого 2015 року) та надати розпорядження ГУ ДМС в Одеській області вчинити дії по оформленню документів по наданню захисту в Україні.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач вказував, що ГУ ДМС у Львівській області йому необґрунтовано відмовлено в наданні додаткового захисту в Україні, ДМС України необґрунтовано відхилена скарга на рішення про відмову у наданні захисту в Україні, незважаючи на той факт, що його повернення на територію Російської Федерації загрожує його життю, безпеці та свободі. Вказував, що він неодноразово піддавався незаконному переслідуванню на території країни походження та буде переслідуватися, в тому числі, у зв'язку із прийняттям участі в подіях на Майдані Незалежності у м. Києві під час протестного руху.

Відповідач ДМС України позовні вимоги не визнав, з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов, оскільки позивачу було правомірно та обґрунтовано відмовлено у оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Так, аналізом особової справи позивача можливо дійти висновку, що він не зазнавав будь-яких утисків, переслідувань на території країни походження з підстав участі в громадських рухах, протестних рухах на території України, безперешкодно переміщувався по території Російської Федерації та перетинав кордон з Україною, неодноразово звертався за наданням статусу біженця в Республіці Білорусь та мав на меті знайти країну безпечну з точки зору відношення до інвалідів.

Представник відповідача ГУ ДМС України в Одеській області проти задоволення позову заперечував, оскільки позивач не потребує додаткового захисту, не зазнавав будь-яких утисків, переслідувань на території країни походження, безперешкодно переміщувався по території Російської Федерації та перетинав кордон з Україною, що свідчить про надуманість тверджень позивача щодо загрози його життю, безпеці та свободі на території Російської Федерації.

Представник відповідача ГУ ДМС України в Львівській області до суду не з'явився, відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, подав клопотання про розгляд справи без його участі.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 16 липня 2015 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до ДМС України, ГУ ДМС у Львівській області, ГУ ДМС в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу №201 від 11 грудня 2014 року ГУ ДМС у Львівській області з підстав його необґрунтованості, зобов'язання ГУ ДМС в Одеській області вчинити дії з оформлення документів на тимчасовий захист в Україні, зобов'язання ДМС України скасувати рішення від 11 лютого 2015 року та надати розпорядження ГУ ДМС в Одеській області вчинити дії по оформленню документів по наданню захисту в Україні відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування судового рішення в зв'язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також у зв'язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

ОСОБА_2 є громадянином Російської Федерації, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, має паспорт громадянина Російської Федерації НОМЕР_1, виданий 22 березня 2007 року відділом внутрішніх справ Усманського району Липецької області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

За матеріалами особової справи позивача встановлено, що він останній раз покинув країну походження в жовтні 2014 року та 18 листопада 2014 року в'їхав на територію України автобусом Брест-Львов через кордон м. Пулемец, Шацького району, Волинської області.

До цього часу позивач перебував близько місяця в м. Брест, Республіка Білорусь, з вересня по жовтень 2014 року перебував на території Російської Федерації.

Протягом 2013-2014 років тричі звертався за наданням йому статусу біженця в Республіці Білорусь (03 вересня 2013 року, 26 лютого 2014 року, 01 серпня 2014 року), проте йому було відмовлено в наданні такого статусу та в цей період.

З грудня 2013 року по травень 2014 року знаходився на території України в м. Києві в якості активіста протестного руху на Майдані Незалежності.

При цьому, позивач жодних заборон з боку влади країни походження на виїзд не мав, безперешкодно переміщувався по території Російської Федерації, Республіки Білорусь та України легально за паспортом громадянина Російської Федерації.

20 листопада 2014 року ОСОБА_2 звернувся до ГУ ДМС України в Львівській області із заявою про визнання його особою, що потребує додаткового захисту в зв'язку із переслідуваннями його в Російської Федерації за правозахисну діяльність та побоювання у переслідуванні за участь в протестах на Майдані Незалежності.

Відповідно до положень ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" по заяві ОСОБА_2 від 20 листопада 2014 року ГУ ДМС України в Львівській області 02 грудня 2014 року проведена співбесіда, що оформлена протоколом.

11 грудня 2014 року наданий висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та виданий наказ №201 від 11 грудня 2014 року, про що позивачу надіслано повідомлення від 12 грудня 2014 року №36.

Підставою для такого висновку стала відсутність умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки побоювання заявника стати жертвою переслідувань на території Російської Федерації є надуманими, не обґрунтованими та носять характер зловживань (бажання виїзду в одну із західноєвропейських країн).

Позивач оскаржив наказ №201 від 11 грудня 2014 року до ДМС України, проте, у відповідності до положень ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", 06 лютого 2015 року складений висновок про відхилення скарги.

11 лютого 2015 року ДМС України прийнято рішення №5-15 про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та позивачу 20 лютого 2015 року направлено про це повідомлення.

Вирішуючи справу суд першої інстанції виходив з того, що під час судового розгляду справи знайшли своє підтвердження висновки органів міграційної служби про надуманість та необґрунтованість побоювань заявника стати жертвою переслідувань на території Російської Федерації, а пояснення на співбесіді та матеріали справи дають підстави вважати його особою, яка бажає легалізації перебування на території України, добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру, що підпадає під поняття "мігрант".

Судова колегія вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71, 72 КАС України, п.п.1, 13 ч.1 ст. 1, ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказується, що суд невірно оцінив ситуацію, оскільки судді не є кваліфікованими фахівцями з внутрішньої і зовнішньої політики Російської Федерації, міжнародного права, питанням пов'язаних з організації психіатричної служби, соціального захисту і ситуацією з порушенням прав в цій країні.

Судова колегія не приймає до уваги ці доводи апелянта, виходячи з наступного.

Відповідно до п.п.1, 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що:

1) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

13) особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно із ч.5 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин. Як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідування можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні громадянської належності або країні постійного проживання (п.7 ст. 7 Закону).

Так, необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження і у міжнародно-правових документах.

Згідно із п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

В ході проведення співбесіди 02 грудня 2014 року (Т.1 а.с.150-157) у приміщенні СРБ та СІ УСІ та ОБГ ГУ ДМС у Львівській області ОСОБА_2 зазначав, що прибув на територію України, в тому числі, у зв'язку з відмовою йому в наданні захисту на території Республіки Беларусь, що йому не потрібен статус біженця, а потрібен тимчасовий захист для пошуку безпечної для себе держави з точки зору відношення до інвалідів (оскільки він не має пільг, яки мають громадяни України). Крім того, зазначав, що проти нього було сфабриковано кримінальне провадження за ст. 319 КК РФ за образу представника влади при виконанні службових обов'язків та до нього застосовувався тиск при знаходженні у Липецької обласної психоневрологічній лікарні.

Таким чином зазначав, що повернення до країни походження для нього небезпечно через побоювання переслідування за колишню діяльність в Росії, за участь у українському Майдані і за позицію щодо Криму і агресії Росії на сході України. Так, у соціальних мережах, "при спілкуванні, обговоренні теми біженців з України в Кемеровській області по соціальним мережам йому неодноразово надходили погрози в "Однокласниках", на форумі сайту usman48.ru. У Фейсбуці у нього все нормально, всі друзі проукраїнські, профіль відкритий і ніяких загроз не надходило".

Відповідно до п.45 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідувань.

З аналізу матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не виявив ризику загрози своєму життю та свободі в Російської Федерації, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими.

ОСОБА_2, разом із заявою про надання додаткового захисту в Україні, надавалися докази того, що він піддавався в країні походження адміністративним переслідуванням (в грудні 2008 року він опублікував статтю в ЗМІ про порушення, які коїлися в лікарні, в якій він проходив лікування, що стало підставою для конфлікту між адміністрацією лікарні та позивачем, а також притягнення його до адміністративної відповідальності за хуліганство), однак, зазначені обставини можуть свідчити тільки про окремі проблеми в конкретному лікарняному закладі, з адміністрацією якого у позивача виник конфлікт.

Позивач не зазначає про систематичне створення йому перешкод у доступі до лікування в Російській Федерації, крім того, на протязі 6 років після цього не намагався покинути країну походження.

Також з наданих доказів вбачається, що у січні 2009 року ОСОБА_2 незаконно затримувався співробітниками Усманського РВ міліції, проте оскаржував зазначені дії в судовому порядку та судом його права були поновлені, затримання визнано незаконним та стягнута на його користь компенсація моральної шкоди.

Отже, зазначені обставини свідчать про можливість ОСОБА_2 захистити себе в державних інститутах країни походження. Так, описані випадки притягнення позивача до відповідальності є поодинокими, не пов'язаними між собою та не є доказами навмисного незаконного переслідування позивача через його правозахисну діяльність, про що він написав в заяві, а тому, в даному випадку, відсутні докази загрози його життю, безпеці чи свободі, або обґрунтованості побоювань його переслідування.

В свою чергу, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 не було надано до відповідачів достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування його на Батьківщині та доводів щодо відмови країни її громадянської належності захищати права від дискримінації, переслідувань.

Вказаних обставин ОСОБА_2 також не було підтверджено і під час апеляційного провадження.

Так, після подій на Майдані Незалежності в м. Києві він перебував на території Російської Федерації та будь-яких переслідувань в цей період не зазнавав, безперешкодно в'їхав на територію країни походження та виїхав з неї.

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 ґрунтуються виключно на доводах останнього про відсутність належної кваліфікації у суддів з питань внутрішньої і зовнішньої політики Російської Федерації, міжнародного права, питанням пов'язаних з організації психіатричної служби, соціального захисту і ситуацією з порушенням прав в цій країні.

З цього приводу судова колегія зазначає, що суддя здійснює правосуддя на основі Конституції, і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права (ст. 47 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"). Основним завданням адміністративного судочинства, відповідно до ст. 2 КАС України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Таким чином, згідно вимог ч.3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень (у даному випадку, наказу №201 від 11 грудня 2014 року ГУ ДМС у Львівській області, рішення від 11 лютого 2015 року №5-15 ДМС України) адміністративні суди перевіряють оскаржені рішення на предмет прийняття його на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо; добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на яке спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно.

Враховуючи вищевикладене та норми абз.4 ч.1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" судова колегія зазначає, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 чи п.13 ч.1 ст. 1 цього Закону відсутні.

Апелянту ОСОБА_2 потрібен тимчасовий захист для пошуку безпечної для нього держави з точки зору відношення до інвалідів ("оскільки він не має пільг, які мають громадяни України"), а пошук кращих економічних та соціальних умов життя є сферою правового регулювання Закону України "Про імміграцію" з відповідним правовим статусом, який набувається згідно з цим законом.

Таким чином, враховуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що приймаючи оскаржувані рішення, відповідачі діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких підстав, висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ДМС України, ГУ ДМС у Львівській області, ГУ ДМС України в Одеській області є правильними.

Враховуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Повний текст судового рішення виготовлений 28 вересня 2015 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Милосердний М.М.

Суддя: Ступакова І.Г.