Справа № 2а-3786/09/1770
Суддя: Ніколін В.В.
Дата ухвалення: 2011-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2011 р. Справа № 30423/10/9104

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Заверухи О.Б., Старунського Д.М.,

при секретарі судового засідання Грищишин Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 27.04.2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Генерального прокурора України ОСОБА_2 про захист права і законних інтересів, -

ВСТАНОВИЛА :

В квітні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Генерального прокурора України ОСОБА_2 про захист права і законних інтересів.

В позові ОСОБА_1 покликається на те, що 21.01.05р. за вих. №30/М-1 із Городищенської виправної колонії №96 ним подано до Генеральної прокуратури заяву в порядку ст.ст.4, 94, 95, 235, 236 Кримінального процесуального кодексу України про незаконні дії працівників міліції та прокуратури в Автономні республіці Крим (АРК) і Донецької області; про порушення його конституційних прав і свобод, порушення процесуальних норм під час досудового слідства та під час судового процесу; про фальсифікацію доказів обвинувачення та службових підлогах.

Вважає, що відповідач проявив бездіяльність і належної, відповідно до закону перевірки та розслідування по його заяві не проводилося, а відтак і не має процесуального рішення - тобто постанови.

Звертає увагу суду, що постановою Печерського районного суду було задоволено його скарга ОСОБА_1С, яка у подальшому, як і ухвала апеляційного суду м. Києва були скасовані ухвалою Верховного суду України від 14.10.08р.

По суті вимог зазначає, що його заява, яка адресована Генеральному прокурору України від 21.01.05р. містить відомості про скоєння злочинів з конкретно викладеними фактами та посиланнями на статті Кримінального кодексу України.

Після отримання заяви відповідач мав би прийняти міри та винести постанову в порядку КПК України, відповідно до якої призначити розслідування за тими даними, що наявні у заяві позивача.

На думку позивача, відповідач не виконав цих вимог і це є порушенням його, ОСОБА_1 права визнаним жертвою злочинів.

Наводить інші обставини. Позов просить задовольнити.

Оскаржуваною постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 27.04.2010 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Генерального прокурора України ОСОБА_2 про захист права і законних інтересів відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить зазначену постанову скасувати та прийняти нову, якою задоволити позовні вимоги в повному обсязі, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що із Городищенської виправної колонії № 96 ним подано до Генеральної прокуратури заяву в порядку ст.ст.4, 94, 95, 235, 236 Кримінального процесуального кодексу України про незаконні дії працівників міліції та прокуратури в Автономній республіці Крим (АРК) і Донецької області; про порушення його конституційних прав і свобод, порушення процесуальних норм під час досудового слідства та під час судового процесу; про фальсифікацію доказів обвинувачення та службових підлогах.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів.

Відмовляючи в позові ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що у письмових запереченнях і в усному клопотанні відповідач наполягає на застосуванні пропуску позивачем річного строку звернення до адміністративного суду за захистом порушеного права, встановлений ст. 99 КАС України.

У позовній заяві ОСОБА_1 питання про поновлення судом строку звернення до адміністративного суду не ставить і не мотивує.

Відповідно до ст.100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що позивачу в позові слід відмовити.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, частково відповідають нормам матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, вироком апеляційного суду АР Крим від 26.11.2003р. ОСОБА_1 засуджено за п. п. "а", "і", "з" ст.93, ч. з ст.357, .ч.1, 2 ст.358, та згідно ст.42 КК України до довічного позбавлення волі. Цим же вироком засуджені ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Законність та обґрунтованість вироку перевірено Верховним Судом України, ухвалою якого від 18.12.2003р. касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вироком суду та, як наслідок його засудження ОСОБА_1 неодноразово звертався до Генеральної прокуратури України про перегляд судових рішень стосовно нього у порядку виключного провадження, не вказуючи при цьому порушень кримінального та кримінально-процесуального законів, а також будь-яких нових обставин, які б не були відомі суду та не досліджувались при судовому розгляді справи. На кожне звернення скаржнику надавались мотивовані відповіді про відсутність підстав для перегляду судових рішень.

У зверненні ОСОБА_1 від 21.01.2005р., що надійшло до Генеральної прокуратури України 09.02.2005р., засудженим також не наведено нових обставин, які не були б відомі судам при розгляді його справи.

Перевіривши всі доводи, наведені у зверненні ОСОБА_1С, Генеральним прокурором України 11.03.2005р. заявнику надано відповідь про відсутність підстав для реагування на судові рішення у порядку виключного провадження та повідомлено про припинення з ним переписки на підставі ст.12 Закону України "Про прокуратуру".

Частинами 2, 3 ст. 400-8 КПК України на прокурора покладено обов'язок провести особисто або через органи дізнання чи слідчих розслідування лише нових обставин у справі, про що і повинна виноситись відповідна постанова. Підставою для призначення такого розслідування мають бути достатні дані, що вказують на наявність обставин, передбачених ч. 1 ст.400-5 КПК України.

За результатами розслідування ново виявлених обставин районний (міський) прокурор при наявності підстав для відновлення справи направляє її разом з матеріалами та висновком вищестоящому прокурору, який вирішує питання про принесення подання до відповідного суду. У випадку, коли прокурор не вбачає підстав для перегляду справи у зв'язку з нововиявленими обставинами він, як це передбачено ч. 6 ст.400-8 КПК України, відмовляє в цьому своєю вмотивованою постановою.

Як вбачається із заперечення відповідача ОСОБА_1 у своїй скарзі від 21.01.2005р. зазначає, як підставу для перегляду судових рішень, не ново виявлені обставини, а п.2 ч. 1 ст.400-4 КПК України, тобто неправильне застосування кримінального закону та істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, які істотно вплинули на правильність судового рішення. Згідно зі ст.400-9 ч.2 КПК України відповідне клопотання до Верховного Суду України з підстав, передбачених п.2 ч. 1 ст.400-4 КПК України, вправі подавати не лише прокурор, а і сам засуджений, захисник, інші особи, яким таке право надано законом. При цьому у випадку відхилення прокурором звернення засудженого щодо внесення такого клопотання, законодавством не передбачено винесення постанови, окрім надання заявникові мотивованої відповіді.

Відповідно до ч. 3 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи, що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства; про накладення адміністративних стягнень; щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) об'єднання громадян віднесені до його внутрішньої діяльності або виключної компетенції.

Компетенція адміністративних судів не поширюється на справи, що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства. Тому за правилами адміністративного судочинства не розглядають скарги на рішення, дії чи бездіяльність органів дізнання, слідства і прокуратури, що можуть бути розглянуті відповідно до КПКУ. Крім справ і питань, що вирішуються за правилами КПКУ, не можуть бути вирішені за правилами адміністративного судочинства справи щодо надання дозволу на:

1) витребування документів та даних, що характеризують діяльність підприємств, установ, організацій, а також спосіб життя окремих осіб, підозрюваних у підготовці злочину, джерело та розміри їх доходів;

2) негласне проникнення до житла чи до іншого володіння особи;

3) зняття інформації з каналів зв'язку;

4) контроль за листуванням, телефонними розмовами, телеграфною та іншою кореспонденцією;

5) застосування інших технічних засобів одержання інформації.

Зазначені справи суд вирішує на підставі пункту 4 частини першої і частини другої статті 8 Закону України "Про оперативно-розшукову діяльність" із застосуванням правил кримінального судочинства.

А згідно ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі: якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 покликається на те, що 21.01.05р. за вих. №30/М-1 із Городищенської виправної колонії №96 ним подано до Генеральної прокуратури заяву в порядку ст.ст.4, 94, 95, 235, 236 Кримінального процесуального кодексу України про незаконні дії працівників міліції та прокуратури в Автономні республіці Крим (АРК) і Донецької області; про порушення його конституційних прав і свобод, порушення процесуальних норм під час досудового слідства та під час судового процесу; про фальсифікацію доказів обвинувачення та службових підлогах. Тобто позивач вважає, що Генеральна прокуратура України за наслідками вирішення його звернення повинна була винести постанову, яка ґрунтуються на вимогах закону, а саме частинами 2, 3 ст.400-8 КПК України на прокурора покладено обов'язок провести особисто або через органи дізнання чи слідчих розслідування лише нових обставин у справі, про що і повинна виноситись відповідна постанова. Підставою для призначення такого розслідування мають бути достатні дані, що вказують на наявність обставин, передбачених ч. 1 ст.400-5 КПК України.

Враховуючи зазначене колегія суддів приходить до висновку, що цей спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, а тому вважає, що постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 27.04.2010 року слід скасувати, а провадження у справі закрити.

Керуючись ст. 157, ч. 3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 206, 254 КАС України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 27.04.2010 року у справі № 2а-3786/09 скасувати, а провадження у справі закрити.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду у порядку адміністративного судочинства протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Ухвала складена в повному обсязі 15.03.2011 року.

Головуючий В.В. Ніколін

Судді О.Б. Заверуха

ОСОБА_6