Справа № 819/2418/15
Суддя: Осташ А. В.
Дата ухвалення: 2015-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/2418/15

30 вересня 2015 р.м.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, в складі головуючого судді Осташа А.В. при секретарі судового засідання Ліщинській М.М.

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2;

представника відповідача - Стукало М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Управління МВС України в Тернопільській області

та прокуратури Тернопільської області

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач або ОСОБА_1.) із адміністративним позовом до прокурора Управління МВС України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування наказу від 7 серпня 2015 року №235 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ, поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого (за рахунок посади старшого оперуповноваженого в ОВС) УКР КМ УМВС України в Тернопільській області з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання відповідача протягом трьох календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили, внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1, стягнення з УМВС України в тернопільській області 300 000 грн. завданої моральної шкоди та зобов'язання відповідача надати суду звіт про виконання постанови протягом десяти днів після одержання її копії у частині негайного поновлення ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що при винесення наказу про його звільнення у зв'язку із скороченням штатів відповідачем не було враховано, що займана ним посада не підлягала скороченню. Крім того, зазначає, що у структурному підрозділі УМВС України в Тернопільській області, в якому він працював до звільнення не відбувалось скорочення чисельності чи штату працівників, а відбувалась реорганізація.

Позивач та його представник також звернули увагу суду на те, що при звільненні його з роботи керівництво УМВС України в Тернопільській області порушило вимоги ст. 49-2 КЗпП України в частині ознайомлення з вакантними посадами одночасно з попередженням про звільнення. Позивач з даного приводу, зокрема, пояснив, що попередження про звільнення відбулося 5 червня 2015 року, а вакантні посади були запропоновані йому тільки 3 серпня 2015 року, та й то після його неодноразових звернень до керівництва із заявами про наявність вакантних посад в УМВС.

Вважаючи своє звільнення незаконним позивач також просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 300 000 грн., а також просив зобов'язати відповідача надати суду звіт про виконання постанови суду в частині поновлення його на роботі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила, мотиви виклала в письмових запереченнях та усних поясненнях наданих в судовому засіданні.

Представник відповідача зазначила, що попередження позивача про можливе наступне звільнення у зв'язку із скороченням посад відбулось 5 червня 2015 року, а його звільненя з ОВС у зв'язку з відсутністю рівнозначної посади та відмовою позивача від запропонованих посад відбулось 7 серпня 2015 року, тобто в строк більш ніж 2 місяці з моменту попередження. Тому представник УМВС в Тернопільській області вважає, що при звільненні ОСОБА_1 зі служби не було порушено жодних норм чинного законодавства, а тому вважає безпідставними та необґрунтованими позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди. Представник відповідача зазначила, що спеціальним законодавством не передбачено відшкодування моральної шкоди, а також звернула увагу суду на те, що позивач заявляючи вимогу про відшкодування 300 000 грн. моральної шкоди не зазначив яку саме моральну шкоду йому завдано, в чому вона полягає та не обґрунтував розмір такої моральної шкоди.

Враховуючи вищенаведені доводи, представник відповідача просила суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Крім пояснень позивача, представника позивача та представника відповідача, судом було досліджено ряд письмових доказів, які подані позивачем та відповідачем, а також витребувані з ініціативи суду.

Заслухавши в судовому пояснення позивача, представників сторін, оцінивши представлені у справі докази у їх сукупності, на підставі чинного законодавства суд вважає, що позов не підлягає до задоволення враховуючи наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до наказу УМВС України в Тернопільській області від 4 лютого 32002 року №007/с був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ. По день звільнення позивач перебував на службі в органах внутрішніх справ, за час якої отримав звання майора міліції, а на дань звільнення обіймав посаду старшого оперуповноваженого (за рахунок посади старшого оперуповноваженого в ОВС) сектору розкриття злочинів проти особи управління карного розшуку кримінальної міліції УМВС України в Тернопільській області.

Відповідно до Наказу МВС України №600 від 22 травня 2015 року «Про організаційно-штатні зміни в підрозділах кримінальної міліції ГУМУС, УМВС» проведено реорганізацію окремих підрозділів УМВС в Тернопільській області внаслідок якої було скорочено 15 посад та введено 13 посад (а.с.36-38).

Даний наказ був про дубльований наказом УМВС України в Тернопільській області №963 від 2 червня 2015 року №963 «Про організаційно-штатні зміни в підрозділах кримінальної міліції УМВС» (а.с.23-24).

На виконання вищезазначених наказів УМВС в Тернопільській області видано наказ від 3 червня 2015 року №973 «Про попередження про наступне звільнення, у зв'язку із скороченням штатних посад в підрозділах УМВС в області», яким попереджено про наступне звільнення працівників реорганізованих структурних підрозділів УМВС в області в тому числі і ОСОБА_1 Як видно з відмітки на копії вищезазначеного наказу, позивач ознайомився з ним 5 червня 2015 року (а.с.82-83).

Відповідно до наказу УМВС України в Тернопільській області №235 о/с «По особовому складу» майора міліції ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ в запас Збройних сил за п.64 «Г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів Української РСР №114 від 29 липня 1991 року (із змінами та доповненнями станом на 5 серпня 2015 року) (надалі по тексту - Положення).

Позивач в адміністративному позові, а його представник в додаткових поясненнях та усних поясненнях наданих в судовому засіданні зазначають, що відповідачем при звільненні його з посади було порушено ст..ст. 40, 42, 49-2 Кодексу законів про працю України, які регулюють порядок припинення трудових відносин.

Суд з такими твердженнями не погоджується виходячи з наступного:

Відповідно до пункту 15 частини 1 статті 3 КАС публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Будь-яка публічна служба є державною службою.

Суспільні відносини, пов'язані зі створенням правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, регулює Закон України "Про державну службу" (чинний на даний час). Згідно зі статтями 9 і 30 цього Закону правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією України, спеціальними законами та Кодексом законів про працю України.

Спеціальним законодавством урегульовані питання, пов'язані із прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням із неї (її припиненням).

До таких законодавчих актів належать, зокрема, Закон України "Про міліцію", Закону України "Про дисциплінарний статут органів внутрішніх справ", Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Так, п.п. «г» п.64 Положення передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік), зокрема через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Таким чином, суд приходить до висновку, про те, що оскільки позивач проходив службу в органах внутрішніх справ то звільнення із служби в даному випадку регулюється спеціальним законодавством, яким є вищенаведені норми, а не нормами Кодексу законів про працю України, що відповідно до статті 3 цього Кодексу він регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, організацій, установ незалежно форми власності і на спірні правовідносини не поширюється.

Виходячи із норми визначеної п.п. «г» п.64 Положення суд повинен дослідити наступні обставини:

- чи відбулося скорочення штатів;

- чи мав відповідач звільняючи ОСОБА_1 через скорочення штатів, можливість використати його в подальшому на службі.

Щодо питання чи відбулося скорочення штатів суд вважає за необхідне зазначити наступне:

Як зазначалося вище, відповідно до Наказу МВС України №600 від 22 травня 2015 року «Про організаційно-штатні зміни в підрозділах кримінальної міліції ГУМУС, УМВС» проведено реорганізацію окремих підрозділів УМВС в Тернопільській області внаслідок якої було скорочено 15 посад та введено 13 посад. Як видно з преамбули даного наказу він приймався на виконання вимог Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» з метою оптимізації структури та вдосконалення діяльності підрозділів карного розшуку ГУМУС, УМВС та у зв'язку з ліквідацією підрозділів по боротьбі з організованою злочинністю.

Оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано питання скорочення штату, а також змін в організації виробництва не врегульовано нормами спеціального законодавства та суд в даному випадку застосовує норми загального трудового законодавства.

Проведення власником заходів щодо зміни організації виробництва і праці - це виключне повноваження власника. Водночас такі зміни не повинні означати примусу до праці. Така проблема вирішується частиною третьою ст. 32 КЗпП України шляхом покладення на власника обов'язку попередити працівника за два місяці про майбутні зміни в організації виробництва і праці, а також про зміни істотних умов його праці, що викликаються змінами в організації виробництва і праці. Попередження - це пропозиція працівникові продовжувати роботу після того, як власник з додержанням встановленого строку змінить істотні умови праці. Працівник може цю пропозицію прийняти і продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці, а може відмовитися від продовження роботи у зв'язку із змінами істотних умов праці. В останньому випадку працівник підлягає звільненню згідно п. 6 ст. 36 КЗпП.

Зміна істотних умов праці без згоди працівника допускається тільки у випадках зміни в організації виробництва і праці. Якщо ж змін в організації виробництва і праці немає, власник не вправі односторонньо змінювати істотні умови праці. У цьому зв'язку надзвичайно актуальним є визначення змін в організації виробництва і праці. Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що зміни в організації виробництва і праці - це запровадження бригадної форми організації праці замість індивідуальної і навпаки, впровадження нової техніки і технології виробництва, освоєння нових методів праці тощо (п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів").

Проте, суд вважає, що це роз'яснення далеко не повне і не може стосуватися випадку з позивачкою. Насамперед варто звернути увагу на ту обставину, що термін "зміни в організації виробництва і праці" використовується не тільки в частині третій ст. 32 КЗпП, а й у ст. 40 КЗпП і використовується він у цій статті в значно ширшому розумінні. Зокрема, скорочення штату або чисельності працівників хоча б на одну штатну одиницю п. 1 ст. 40 КЗпП, безумовно, визнає одним з окремих випадків зміни в організації виробництва і праці.

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що у підрозділах кримінальної міліції УМВС України в Тернопільській області скорочення штату відбулося, оскільки штатна чисельність до реорганізації становила 15 посад , а після реорганізації - 13.

При цьому судом не приймаються до уваги твердження позивача та його представника з приводу того, що його посада скороченню не підлягала, оскільки чинним законодавством передбачено скорочення штату або чисельності, а не скорочення посад.

Щодо з'ясування питання чи мав відповідач звільняючи ОСОБА_1 через скорочення штатів, можливість використати його в подальшому на службі, суд вважає за необхідне зазначити наступне:

Зі змісту п.45 Положення вбачається, що переміщення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу на нижчі посади при скороченні штатів і за станом здоров'я провадиться прямими начальниками в межах наданих їм прав за умови, якщо немає можливості для призначення на рівнозначну посаду. А п.42 Положення передбачено, що рішення про переміщення по службі осіб середнього, старшого або вищого начальницького складу приймається відповідним начальником з урахуванням думки їх прямих начальників і колективу працівників.

З досліджених в судовому засіданні документів, а саме: Висновку про звільнення з ОВС від 07.08.2015 р. (а.с.34), Акту від 5 серпня 2015 року (а.с.35) судом встановлено, що керівництвом УМВС України в Тернопільській області надавалась можливість позивачу вибрати одну із запропонованих посад, проте такою можливістю ОСОБА_1 не скористався. Разом з тим, рапорт на ім'я начальника УМВС України в Тернопільській області про призначення його на посаду оперуповноваженого сектору розкриття майнових злочинів відділу карного розшуку кримінальної міліції Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області був поданий позивачем 7 серпня 2015 року, із запізненням - в день його звільнення із займаної посади.

Таким чином, суд приходить до висновку, що з аналізу вищезазначених вимог Положення, право вирішувати питання про використання ОСОБА_1 на службі при скороченні штату належить виключно керівнику УМВС в області.

Згідно із положеннями ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи, відповідно до вимог вищенаведеної норми, чи діяв начальник УМВС України в Тернопільській області при звільненні позивача з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, суд, враховуючи вищеописані обставини справи, прийшов до висновку, що керівником УВС України в Тернопільській області вищезазначених вимог дотримано.

Відповідно до положень, закріплених статтею 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З врахуванням досліджених обставин справи та аналізу норм чинного законодавства яке підлягає до застосування в спірних правовідносинах, суд приходить до переконання, що позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування наказу від 7 серпня 2015 року №235 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ належним чином не обґрунтовані, а тому до задоволення не підлягають.

На підставі викладеного, не підлягають до задоволення і позовні вимоги, щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого (за рахунок посади старшого оперуповноваженого в ОВС) УКР КМ УМВС України в Тернопільській області з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання відповідача протягом трьох календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили, внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1, стягнення з УМВС України в тернопільській області 300 000 грн. завданої моральної шкоди та зобов'язання відповідача надати суду звіт про виконання постанови протягом десяти днів після одержання її копії у частині негайного поновлення ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ України, які є похідними від попередньої позовної вимоги.

Відповідно до ст.94 КАС України судові витрати по справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 94, 158-167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до управління МВС України в тернопільській області про визнання протиправним та скасування наказу УМВС України в Тернопільській області від 7 серпня 2915 року № 235 о/с "По особовому складу" в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ, поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого (за рахунок посади старшого оперуповноваженого в ОВС) УКР КМ УМВС України в Тернопільській області з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання відповідача протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили, внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1, стягнення з УМВС України в Тернопільській області 300 000 грн. завданої моральної шкоди та зобов'язання відповідача надати суду звіт про виконання постанови протягом десяти днів після одержання її копії у частині негайного поновлення ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ України, - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд в порядку і строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України та набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 5 жовтня 2015 року.

Головуючий суддя Осташ А. В.

копія вірна

Суддя Осташ А. В.