Справа № 2а-3669/10/1970
Суддя: Коваль Р.Й.
Дата ухвалення: 2011-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2011 р. < Текст >Справа № 4555/11

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

ОСОБА_1,

з участю секретаря судового засідання Ігнатович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Державної судової адміністрації України, Державного казначейства України та Міністерства фінансів України на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2010 року у справі № 2-а-3669/10/1970 за позовом ОСОБА_2 до Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Державного Казначейства України при Міністерстві фінансів України та територіального управління державної судової адміністрації в Тернопільській області про зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2010 року ОСОБА_2 звернулася до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Державного Казначейства України при Міністерстві фінансів України та територіального управління державної судової адміністрації в Тернопільській області, в якому просила зобовязати Міністерство фінансів України списати і перерахувати на рахунок Державної судової адміністрації України для виплати їй кошти в сумі 269493,22 грн. недоплаченої заробітної плати; зобовязати Державне казначейство України при Міністерстві фінансів України перерахувати на рахунок Державної судової адміністрації України для виплати їй кошти в сумі 269493,22 грн. недоплаченої заробітної плати; зобовязати Державну судову адміністрацію України перерахувати на рахунок територіального управління державної судової адміністрації України в Тернопільській області для виплати їй кошти в сумі 269493,22 грн. недоплаченої заробітної плати; зобовязати територіальне управління державної судової адміністрації України в Тернопільській області нарахувати та виплатити їй кошти в сумі 269493,22 грн. недоплаченої заробітної плати з утриманням прибуткового податку та всіх інших обовязкових платежів.

Позовні вимоги ОСОБА_2 обгрунтувала тим, що працює на посаді судді Тернопільського міського та міськрайонного судів з 21 жовтня 2002 року. При цьому її посадовий оклад та інші складові заробітної плати не були узгоджені відповідно до ч. 2 ст. 44 Закону України «Про статус суддів» з новим посадовим окладом Голови Верховного Суду України, який визначений постановою Кабінету Міністрів України № 514 «Про оплату праці Голови, першого заступника Голови та заступника Голови Верховного Суду України», що є порушенням законодавства та утиском її прав.

Про факт порушення зазначених прав свідчать відповідні судові рішення, зокрема постанова Вищого адміністративного суду України від 16.05.2007 року та постанова окружного адміністративного суду м.Києва від 21.05.2008 року у справі № 2/174.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2010 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Постанова суду мотивована тим, що недоплата ОСОБА_2 з вини відповідачів належних сум заробітної плати є такою, що не відповідає Європейській хартії про Закон «Про статус суддів», Конвенції про захист прав людини та її основоположних свобод, Конституції України, Закону України «Про статус суддів» та порушує права позивача, а тому позовні вимоги щодо нарахування та виплати коштів в сумі 269493,22 грн. недоплаченої заробітної плати за період з 01.06.2005 року по 30.09.2010 року є правомірними та такими, що підлягають до задоволення.

Не погодившись із зазначеною постановою, її оскаржили Державна судова адміністрація України, Державне казначейство України та Міністерство фінансів України, як просять оскаржувану постанову суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Державна судова адміністрація України вважає, що постанова суду першої інстанції є незаконною і необгрунтованою, оскільки прийнята із порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Апелянт зазна-чає, що суд першої інстанції, постановляючи своє рішення, керувався лише принципами, котрі гарантують незалежність суддів, включаючи їх матеріальне і соціальне забезпечен-ня, у тому числі гарантії права щодо оплати праці, але не врахував норм, які визначені Державним бюджетом та постановами Кабінету Міністрів України, котрі регулюють, і від котрих залежить безпосередньо виплата заробітної плати всіх працівників місцевих судів. Водночас Державна судова адміністрація України та її територіальне управління в Тернопільській області діяли та діють на підставі законів України про Державний бюджет України на 2005 2010 роки, Бюджетного кодексу України та ст. 68 Конституції України; заборгованість по заробітній платі за позивачем не рахується.

Міністерство фінансів України, вважаючи, що постанова винесена з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, за-значає, що при винесенні рішення судом не були враховані положення бюджетного зако-нодавства України, зокрема те, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір, цільове спрямування цих видатків і затверджуються бюджетні призначення головним розпорядни-кам коштів. Законами України про Державний бюджет України на відповідні роки видатки для судів на фінансування основної заробітної плати були передбачені в повному обсязі і були фактично здійснені Державним казначейством на 100 відсотків від плану.

Державне казначейство України покликається на те, що рішення суду в частині зобовязання Державного казначейства України перерахувати кошти на рахунок Державної судової адміністрації України для виплати позивачу недоплаченої забітної плати є незаконним та необгрунтованим, судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права та не зясовані всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, оскільки Державне казначейство України не має відношення до спірних правовідносин, жодної протиправної бездіяльності по відношенню до позивача воно не вчиняло. Суд при винесенні рішення не взяв до уваги той факт, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Задовольняючи вимоги позивача, суд проігнорував положення ч. 2 ст. 4, п. 8 ст. 7, п.п. 1, 2 ст. 23 та ст. 21 Бюджетного кодексу України. У даному випадку функції головного розпорядника коштів виконує Державна судова адміністрація України, яка самостійно здійснює розподіл коштів за напрямками видатків.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційних скарг та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що дані апеляційні скарги є безпідставні і не підлягають до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 працює на посаді судді Тернопільського міськрайонного суду з 21 жовтня 2002 року, призначена на посаду судді Указом Президента України від 14.10.2002 року за № 926/2002.

Постановою Верховної ради України «Про обрання суддів» від 22.05.2008 року вона обрана на посаду судді Тернопільського міськрайонного суду безстроково, має третій кваліфікаційний клас судді; загальний стаж роботи 27 років.

Відповідно до ст. 14 та ч. 3 ст. 11 Закону України «Про судоустрій України» (чинних на час існування спірних правовідносин) однією з гарантій самостійності судів і незалежності суддів є належне матеріальне та соціальне забезпечення судді; гарантії незалежності суддів не можуть бути скасовані чи знижені іншими нормативними актами. Фінансове та матеріально-технічне забезпечення суддів і судів гарантується державою.

Згідно зі ст. 44 вказаного Закону заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок. Розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. Посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя. Суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: при стажі роботи понад 3 роки 10 відсотків, понад 5 років 15, понад 10 років 20, понад 15 років 25, понад 20 років 30, понад 25 років 40 відсотків від загальної суми щомісячного заробітку з урахування доплати за кваліфікаційні класи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865 «Про оплату пра-ці та щомісячне грошове утримання суддів» затверджено схеми посадових окладів керів-ників та суддів апеляційних судів, зокрема посадовий оклад судді складається з 9 розмірів мінімальної заробітної плати (додаток 4). При цьому, п. 4-1 вказаної постанови, яким установлювалось, що розміри посадових окладів, передбачених цією постановою, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 гривні і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не провадиться, визнано протиправним та скасовано постановою Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2007 року, яка залишена без змін ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 03.12.2007 року та Вищого адміністративного суду України від 29 жовтня 2009 року.

Вказаною постановою, з урахуванням доповнень, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2006 року № 248 «Про внесення змін до деяких Постанов Кабінету Міністрів України з питань оплати праці суддів» встановлено, що посадовим особам, зазначеним у пункті 1 цієї постанови, до яких відносяться і судді апеляційних суддів, установлюються:

- надбавка за виконання особливо важливої роботи у розмірі до 50% посадового окладу з урахуванням надбавки за кваліфікаційний клас;

- доплата за науковий ступінь кандидата або доктора наук з відповідної спеціальності у розмірі відповідно 15 і 20% посадового окладу;

- надбавка за почесне звання «Заслужений юрист України» у розмірі 15% посадового окладу;

- у разі надання відпустки виплачується додатковий посадовий оклад відповідно до частини пятої статті 44 Закону України «Про статус суддів», а також надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх середньомісячної заробітної плати.

Відповідно до Законів України про Державний бюджет України на відповідні роки розмір мінімальної заробітної плати на період виникнення та існування спірних правовідносин становив: з 01.04.2005 року 290 грн., з 01.07.2005 року 310 грн., з 01.09.2005 року 332 грн., з 01.01.2006 року 350 грн., з 01.07.2006 року 375 грн., з 01.12.2006 року 400 грн., з 01.04.2007 року 420 грн., з 01.07.2007 року 440 грн., з 01.10.2007 року 460 грн., з 01.01.2008 року 515 грн., з 01.04.2008 року 525 грн., з 01.10.2008 року 545 грн., з 01.12.2008 року 605 грн., з 01.04.2009 року 625 грн., з 01.07.2009 року. 630 грн., з 01.10.2009 року 650 грн., з 01.11.2009 року 744 грн., з 01.01.2010 року 825 грн., з 01.04.2010 року 884 грн., з 01.07.2010 року 888 грн.

Не зважаючи на це, з червня 2005 року заробітна плата позивача розраховувалась з посадового окладу, в основу якого покладено незмінний розмір мінімальної заробітної плати 332 гривні.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що всупереч ч. 2 ст. 44 Закону України «Про статус суддів» (що діяв на час існування спірних правовідносин) посадовий оклад позивача, а відповідно й інші складові її заробітної плати, також не були узгоджені, у відсотковому відношенні, з посадовим окладом Голови Верховного Суду України, що є порушенням положень цього Закону та утиском трудових прав позивача.

Крім того, постановою Вищого адміністративного суду України від 16 травня 2007 року визнано незаконним пункт 5 постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці суддів», яким набрання чинності цієї постанови було визначено на майбутнє з 1 січня 2006 року. Цим же рішенням допущено поворот виконання зазначеної постанови і визнано, що вона підлягає застосуванню одночасно з постановами Кабінету Міністрів України від 30 червня 2005 року № 513 та № 514 з питань оплати праці керівників судів, тобто з 1 червня 2005 року.

Як вбачається з розрахункових листів, довідки про доходи від 21.10.2010 р. та висновку експертного економічного дослідження № 1558 від 15 листопада 2010 року, за період з 1 червня 2005 року по 30 вересня 2010 року судді Юрдизі О.С. було нараховано 389811,74 грн. заробітної плати, при тому, що з урахуванням положень вищезазначених нормативно-правових актів за цей період їй повинно бути нараховано заробітну плату в сумі 659304,96 грн.; різниця недоплати становить 269493,22 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 123 Закону України «Про судоустрій України» розмір заробітної плати судді повинен забезпечувати його фінансову незалежність, що визначається відповідно до Закону України «Про статус суддів» та інших нормативно-правових актів щодо умов оплати праці суддів і не може бути зменшений.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 24.06.1999 р. № 6-рп/99 у справі про фінансування судів визначено, що видатки державного бюджету України на утримання судової влади захищені безпосередньо Конституцією України і не можуть бути скорочені органами законодавчої або виконавчої влади нижче того рівня, який забезпечує можливість повного і незалежного здійснення правосуддя згідно із законом.

З урахуванням положень ст.ст. 22, 92, 126, 130 Конституції України, а також того, що нормативно-правові акти, які передбачають виплату грошового забезпечення судді є на даний час чинними, органи державної влади не вправі самочинно зменшувати розмір грошового забезпечення судді, а право на отримання цих коштів не повязане з наявністю бюджетного фінансування, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про підставність позовних вимог ОСОБА_2 та обгрунтовано задовольнив їх.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

У відповідності до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції є законною, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 196, 198 п.1 ч.1, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги Державної судової адміністрації України, Державного казначейства України та Міністерства фінансів України залишити без задоволення, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2010 року у справі № 2-а-3669/10/1970 за позовом ОСОБА_2 до Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Державного Казначейства України при Міністерстві фінансів України та територіального управління державної судової адміністрації в Тернопільській області про зобовязання вчинити певні дії, без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Р.Й. Коваль

Судді В.В.Гуляк

ОСОБА_3

Ухвала складена у повному обсязі 07 жовтня 2011 року.