Справа № 802/2147/15-а
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2015-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/2147/15-а

Головуючий у 1-й інстанції: Поліщук І. М.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

10 вересня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Боровицького О. А. Сапальової Т.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 16 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до апеляційного суду Івано-Франківської області, голови апеляційного суду Івано-Франківської області ОСОБА_3 про зобов'язати вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

В липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до апеляційного суду Івано-Франківської області, голови апеляційного суду Івано-Франківської області, в якому просив зобов`язати апеляційний суд Івано-Франківської області розглянути його клопотання від 12.03.2015р., відповідно до Кримінального процесуального кодексу України; зобов`язати апеляційний суд Івано-Франківської області прийняти за результатами розгляду його клопотання від 12.03.2015р., передбачене Кримінальним процесуальним кодексом України рішення - ухвалу.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 16 липня 2015 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про час, дату та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явились.

Що стосується заявленого клопотання ОСОБА_2 про його участь в розгляді апеляційної скарги в режимі відеоконференції, колегія суддів зазначає наступне.

Так, у клопотанні про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в обовязковому порядку зазначається суд, в якому необхідно забезпечити її проведення. Таке клопотання може бути подано не пізніш як за сім днів до дня проведення судового засідання, в якому відбуватиметься така участь.

Колегія суддів зазначає, що прийняття рішення щодо проведення судового засідання в режимі відеоконференції є правом суду. Вказана норма не передбачає обов'язку проведення судового засідання в режимі відео конференції в разі наявності клопотання сторони.

Крім того, у вказаному клопотанні позивача не зазначено суд, в якому необхідно забезпечити її проведення.

Разом з тим, у справі "Голубєв проти Росії" Європейський суд з прав людини в своєму рішенні зазначив, що фізична присутність обвинуваченого в залі судового засідання вкрай бажана, але не є самоціллю, оскільки вона слугує більш високій меті забезпечення справедливого судового розгляду в цілому.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що участь в судовому засіданні сторін не є обов'язковою, в т. ч. і позвача, зважаючи на достатність доказів, що містяться в матеріалах справи, для прийняття правильного та об'єктивного рішення у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, давши правову оцінку обставинам у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 16 липня 2015 року - без змін, виходячи з наступного

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 відбуває покарання у Вінницькій установі виконання покарань УДДПВП України у Вінницькій області (№1) на підставі вироку Івано-Франківського обласного суду.

12 березня 2015 року позивач звернувся до апеляційного суду Івано-Франківської області з клопотанням про звільнення від відбування покарання на підставі закінчення строку давності виконання обвинувального вироку, відповідно до ст. 152 Кримінально-виконавчого кодексу України і ст. 49 Кримінального кодексу України (ред. 1960р.), однак, листом апеляційного суду Івано-Франківської області, за підписом голови ОСОБА_3, ОСОБА_2 повідомлено, що правовий інститут давності виконання обвинувального вироку не може бути застосований до правовідносин по його справі, оскільки обвинувальний вирок щодо нього, у вигляді довічного позбавлення волі, виконується відповідно до постанови Івано-Франківського обласного суду від 02.06.2000 року.

Не погоджуючись з такими діями апеляційного суду Івано-Франківської області, ОСОБА_2 звернувся з позовом до суду.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому відмовив у відкритті провадження, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, зважаючи на наступне.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення встановлений законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття суд, встановлений законом у частині першій статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…). З огляду на це не вважається судом, встановленим законом орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Частиною 2 ст. 2 КАС України встановлено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 КАС до компетенції адміністративних судів віднесено спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС). Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

В постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №6 "Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів" визначено, що у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7 і 9 статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлені скаржником вимоги до відповідних судових органів України та їх посадових осіб не можуть бути предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки суди при розгляді справи в порядку кримінального судочинства не є суб'єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, а тому не можуть бути відповідачем у справі про оскарження їх процесуальних рішень в порядку адміністративного судочинства.

Зважаючи на викладене, колегія суддів зазначає, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) судів (суддів), вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Отже, як вбачається з матеріалів позовної заяви, обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги до відповідача, свідчать про оскарження ним рішення, яке не пов'язане із здійсненням останнім владно-управлінських функцій, а тому даний спір не підлягає розгляду адміністративним судом.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи, що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 109 Кодексу адміністративного судочинства України, суд відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Встановивши фактичні обставини справи та проаналізувавши правові норми, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено підвідомчість спору, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 16 липня 2015 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Боровицький О. А.

ОСОБА_4