Справа № 810/2695/15
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2015-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/2695/15 Головуючий у 1-й інстанції: Балаклицький А.І. Суддя-доповідач: Глущенко Я.Б.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Романчук О.М.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Васильківської об'єднаної державної інспекції Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, за апеляційною скаргою Васильківської об'єднаної державної інспекції Головного управління ДФС у Київській області на постанову Київського окружного адміністративного суду від 03 липня 2015 року,

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до Васильківської об'єднаної державної інспекції Головного управління ДФС у Київській області, в якому просила визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 20.03.2015 № та №.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 03 липня 2015 року позов задоволено.

Не погоджуючись із постановою суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що висновки відповідача про заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу є необґрунтованими та безпідставними, а формування податкового кредиту з податку на додану вартість документально підтверджується.

З такими висновками суду не можна не погодитися.

Колегією суддів установлено, що відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 по 31.12.2014, за підсумками якої складено акт від 05.03.2015 №463/1703/НОМЕР_1 та виявлено, зокрема, порушення п. п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198, п. п. 201.4, 201.6 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено суму податкового кредиту з податку на додану вартість на 5 076,59 грн, в тому числі за квітень 2014 року - на суму 2 630,12 грн і за травень 2014 року - на суму 2 446,47 грн, ст. 138, п. 177.2 ст. 177 цього Кодексу, в результаті чого занижено податкове зобов'язання з податку на додану вартість на суму 4 568,93 грн за 2014 рік.

У зв'язку із наведеним, відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 20.03.2015 №000021702, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальному розмірі на 6 345,74 грн, з них 5 076,59 грн - за основним платежем, 1 269,15 грн - за штрафними санкціями, №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на в загальному розмірі на 5 711,16 грн, з них 4 568,93 грн - за основним платежем, 1 142,23 грн - за штрафними санкціями.

Не погоджуючись із такими рішеннями контролюючого органу, позивач звернувся у суд.

Обговорюючи правомірність податкового повідомлення-рішення від 20.03.2015 №, колегія суддів зазначає наступне.

Як убачається із матеріалів справи, підставою визначення грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб було встановлення в ході перевірки позивача наступних обставин: залишки товарно-матеріальних цінностей станом на 31.12.2012 становили 16 639,82 грн, станом на 31.12.2013 - 47 471,92 грн, а станом на 31.12.2014 - 70 660,80 грн. Крім того, відповідачем вказано, що станом на 31.12.2014 у позивача є нестача залишків на загальну суму 30 439,20 грн, а тому, на думку контролюючого органу, позивачем було придбано товару на суму 30 439,20 грн, у т.ч. ПДВ 5 073,20 грн, та використано у власних потребах.

З огляду на що, відповідач дійшов висновку про порушення позивачем п. 177.4 ст. 177, п. 138.2, п. 138.4 ст. 138 Податкового кодексу України, оскільки ним було віднесено у витрати товар, який був придбаний та використаний у власних потребах на суму 30 439,20 грн, чим неправомірно завищено на цю суму витрати, безпосередньо пов'язані з отриманням доходів, а відтак занижено суму чистого оподатковуваного доходу.

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, визначено статтею 177 Податкового кодексу України.

Положеннями пунктів 177.2, 177.4 приведеної норми передбачено, що об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Положеннями статті 183 Розділу ІІІ Податкового кодексу України встановлено, що витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються, зокрема, з витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті.

Пунктами 138.2, 138.4 статті 183 Податкового кодексу України передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Таким чином, до витрат, які вливають на розрахунок чистого оподатковуваного доходу фізичної особи-підприємця, з якого сплачується податок на доходи фізичних осіб, відносяться лише документально підтвердження витрати.

Разом з тим, як убачається із акту податкової перевірки, висновок податкового органу про заниження позивачем суми чистого оподатковуваного доходу в розмірі 30 459,54 грн, що призвело до донарахування податку на доходи з фізичних осіб, жодним чином не обґрунтований, документально не підтверджується та лише припускається контролюючим суб'єктом. Так, з акту перевірки неможливо встановити, яким чином посадова особа, яка проводила перевірку, вирахувала вищезазначену суму розбіжностей та на підставі яких даних здійснила її розрахунок. Акт не містить посилань на конкретні документи, при дослідженні яких контролюючий орган дійшов таких висновків.

Отже, акт податкової перевірки від 05.03.2015 №463/1703/НОМЕР_1 не відповідає правилам фіксування встановлених перевіркою порушень, що визначені Порядком оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, платниками податків - фізичними особами, затвердженим наказом Міністерством фінансів України від 14.03.2013 №395.

Так, приписами пунктів 1.5 - 1.7 цього Порядку передбачено, що акт документальної перевірки повинен містити систематизований виклад виявлених під час перевірки фактів порушень норм податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

За результатами документальної перевірки в акті викладаються всі суттєві обставини діяльності платника податків, які стосуються фактів виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та повною мірою, з посиланнями на первинні або інші документи, які зафіксовані в обліку та підтверджують наявність зазначених фактів.

Також, згідно абзацу 2.3.2.2 підпункту 2.3.2 пункту 2.3 цього Порядку, у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно, зокрема, чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) діяльності платника податків та операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень; зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи з обліку, та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення; у разі відсутності первинних документів або ненадання їх чи інших документів, що підтверджують факт порушення, зазначити інші докази, що достовірно підтверджують наявність факту порушення.

Усупереч наведеним вимогам, в акті не міститься даних про документи, на підставі дослідження (перевірки) яких було встановлено порушення позивачем податкового законодавства в частині заниження чистого оподатковуваного доходу, так само як і не наведено жодних розрахунків, на підставі яких зроблено висновок про нестачу залишків товарних запасів позивача на суму 30 439,20 грн.

Як свідчать матеріали справи (книга обліку доходів і витрат позивача), і що відображено в акті, залишки товарно-матеріальних цінностей станом на 01.01.2012 складали 18 893,00 грн. Інших відомостей, які б підтверджували відображені в акті показники залишків товарних запасів, матеріали справи не містять.

Разом з тим, колегія суддів зауважує на тому, що в акті вказано, і це не заперечується сторонами, що інвентаризація залишків в період, за який проводилась податкова перевірка, не здійснювалась.

Підпунктом 20.1.9 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України передбачено право контролюючого органу вимагати під час проведення перевірок від платника податків, що перевіряється, проведення інвентаризації основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, готівки.

Разом з тим, будь-яких доказів того, що відповідач при проведенні перевірки скористався цим правом і вимагав від позивача зняти залишки товарно-матеріальних цінностей, матеріали справи не містять.

Окрім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, в акті податкової перевірки вказуються обставини придбання та реалізації позивачем товарів за період 01.01.2015 - 23.02.2015, внаслідок яких залишки ТМЦ на складі становлять 18549,25 грн, в той час як податкова перевірка проводилась за період з 01.01.2012 по 31.12.2014. Тобто, відповідачем надана оцінка обставинам, що виходять за межі періоду, що перевірявся, і ці обставини не беруться судом до уваги.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені в акті документальної перевірки обставини є необґрунтованими, викладені з порушенням правил фіксації та не свідчать про допущення позивачем порушень ст. 138, п. 177.2 ст. 177 Податкового Кодексу України, які стверджуються відповідачем.

Тому, податкове повідомлення-рішення від 20.03.2015 № про визначення позивачу податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, яке ґрунтується на безпідставних та необґрунтованих висновках відповідача, є протиправним та підлягає скасуванню.

Обговорюючи правомірність податкового повідомлення-рішення від 20.03.2015 №000021702, колегія суддів зазначає наступне.

Як убачається із матеріалів справи, вказане рішення ґрунтується на єдиному висновку відповідача про те, що у деклараціях з податку на додану вартість за квітень 2014 року та за травень 2014 року позивачем включено до податкового кредиту суми ПДВ, які не підтверджені документально на факт використання придбаного товару у межах господарської діяльності.

З огляду на що, контролюючий орган дійшов висновку, що позивачем допущено порушення п. п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198, п. п. 201.4, 201.6 ст. 201 Податкового кодексу України, що призвело до завищення податкового кредиту на суму 5 076,59 грн й, відповідне, заниження податку на додану вартість, що підлягає сплаті в бюджет.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

За правилами пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, яка має містити визначені цією статтею обов'язкові реквізити.

Згідно пункту 201.4 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця.

Приписами пунктів 201.7, 201.8, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України встановлено, що податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Отже, формування податкового кредиту є відображенням наслідків господарських операцій у податковій звітності. Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання товарів. При цьому, право на нарахування податкового кредиту не залежить від того, чи такі товари почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Підставою для нарахування сум податку на додану вартість, що відносяться до податкового кредиту є податкова накладна, яки надається покупцю постачальником (виконавцем послуг).

Як убачається із матеріалів справи, у квітні та травні 2014 року позивач отримав від контрагентів-постачальників ТОВ «Експансія» та ОСОБА_3 податковаі накладні, видані останнім внаслідок господарських операцій з купівлі-продажу алкогольних напоїв.

Згадані податкові накладні містять усі, передбачені пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, обов'язкові реквізити.

Як установлено відповідачем в ході податкової перевірки, позивач здійснює господарську діяльність з роздрібної торгівлі в спеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами, має відповідні ліцензії на здійснення діяльності вказаного виду. Основними покупцями товару, продаж якого здійснюється позивачем, були кінцеві споживачі - фізичні особи.

Отже, господарські операції, що відбулись між позивачем та ТОВ «Експансія» і ОСОБА_3 в квітні та травні 2014 року, безпосередньо пов'язані з господарською діяльність позивача, підтверджуються належним чином оформленими податковими накладними, які відображені у реєстрі отриманих податкових накладних.

За таких обставин, доводи, покладені відповідачем в основу податкового повідомлення-рішення від 20.03.2015 №000021702, спростовуються матеріалами справи та не знайшли підтвердження в ході судового розгляду справи.

Тому, вказане податкове повідомлення-рішення є необґрунтованим, протиправним та підлягає скасуванню.

Колегія суддів зауважує, що в апеляційній скарзі відповідачем взагалі не висловлено жодних доводів на підтвердження правомірності зазначеного податкового повідомлення-рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем не доведено, у відповідності до вимог частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, ані обставин, на яких ґрунтуються заперечення проти позову, ані правомірності та обґрунтованості спірних податкових повідомлень-рішень.

Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки місцевого суду та не свідчать про порушення цим судом норм матеріального чи процесуального права. Тому, відсутні підстави для задоволення вимог апелянта.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Васильківської об'єднаної державної інспекції Головного управління ДФС у Київській області залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 03 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяО.М. Романчук

.

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Романчук О.М.

Пилипенко О.Є.