Справа № 815/2169/15
Суддя: Романішин В.Л.
Дата ухвалення: 2015-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/2169/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого -судді Романішина В.Л.,

суддів Димерлія О.О., Єщенка О.В.,

за участю секретаря Колеснікова-Горобець І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Одесі апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №92-15 від 27.02.2015р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позов обґрунтовував тим, що він є громадянином Сирійської Арабської Республіки, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, так як побоюється рекрутування як з боку представників державних структур, так і з боку різних військових угрупувань. Навесні 2011 року у Сирії почався внутрішній озброєний конфлікт, у зв'язку з чим позивач змушений був покинути країну походження. Позивач вважає, що він відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому рішення Державної міграційної служби України №92-15 від 27.02.2015р. про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є неправомірним.

Державна міграційна служба України проти позову заперечувала, зазначивши, що основною метою виїзду позивача до України було бажання отримати вищу освіту в Україні. Проблем з владою ОСОБА_1 не мав, виїхав з країни під час соціально-політичних заворушень, проблем при виїзді також не мав. На момент закінчення строку легального перебування на території України 05.09.2012р. позивач мав всі можливості повернутися на батьківщину або без зволікань звернутися за захистом на території України, маючи об'єктивні побоювання зазнати будь-якої небезпеки в разі добровільного повернення.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25.05.2015р. позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 27.02.2015р. №92-15, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи вказане рішення суд першої інстанції виходив з того, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не було взято до уваги поточну та актуальну інформацію по країні походження позивача. Судом встановлено, що регіон м.Хомс, з якого походить позивач, характеризується надзвичайно високим рівнем насильства з летальним кінцем, включаючи повітряне бомбардування, через що існує високий ризик стати жертвою нападу та поранення. Формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, зокрема ситуації в Сирії, порушило принцип рівності перед законом, що призвело до прийняття протиправного рішення.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що посилання суду першої інстанції на офіційні позиції УВКБ ООН не може бути підставою для прийняття рішення по суті, так як такі позиції носять рекомендаційний характер. Судом не враховано, що особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування та надати цьому свідчення. Звернення ОСОБА_1 за захистом відбулося більш ніж через рік після початку військового конфлікту в Сирії. Визнаючи рішення суб'єкта владних повноважень протиправним суд першої інстанції не вказав конкретні норми національного законодавства, які порушив відповідач під час прийняття рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сирійської Арабської Республіки, місце народження Сирія, м. Хомс. За національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин-суніт, має неповну вищу освіту, неодружений.

Згідно особової справи позивач в 2011 році вибув з Сирії, потрапив до України 27.12.2011р. легально на підставі національного паспорту та візи авіарейсом Дамаск (Сирія) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна) з метою отримання вищої освіти.

02.09.2013р. позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні, в якій зазначив, що він не може повернутися до Сирії через військові дії; його рідне місто зруйновано; в країні нічого не працює та відсутнє життя.

23.12.2014р. ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі №2013OD0266, яким позивачу відмовлено у наданні статусу біженця та в наданні додаткової форми захисту, з посиланням на те, що за результатами розгляду особової справи ОСОБА_1 вбачається, що виїзд заявника обумовлений загальним станом країни в цілому, економічними проблемами, нестабільністю. Зазначено, що аналіз поданої до Управління інформації дає підстави вважати, що приїзд до України відбувся з метою покращення життєвих умов, прагнення заявника попасти до більш фінансово - стабільної країни; звернення до Управління міграційної служби в Одеської області здійснилося за метою фактичної легалізації на території України.

27.02.2015р. ДМС України своїм рішенням №92-15 підтримала висновок ГУ ДМС України в Одеській області та відмовила громадянину Сирії ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

09.04.2015р. позивачем отримано повідомлення №173 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з висновком Одеського окружного адміністративного суду про наявність підстав для скасування рішення Державної міграційної служби України від 27.02.2015р. №92-15, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951р., п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженцем є особа, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Перевіряючи законність рішення ДМСУ про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачу необхідно було з'ясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими. Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країни походження, розміщена на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях є загальновідомою, тобто такою, яку відповідно до ч.2 ст.72 КАС України, не потрібно доказувати.

При прийнятті оскаржуваної постанови Одеський окружний адміністративний суд врахував інформацію щодо ситуації в Сирійській Арабській Республіці - в країні походження ОСОБА_1. Зокрема, судом враховано, що у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хреста визнав конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру, а також, що станом на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення щодо відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з проведенням постійних бойових дій у Сирії, офіційною позицією УВКБ ООН державам-членам ООН рекомендовано з березня 2011 року ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення.

Судом проаналізовано інформацію, що міститься в Резолюції Генеральної Асамблеї ООН №66/253 від 03 серпня 2012 року «Ситуація в Сирійській Арабській Республіці» та Резолюції Генеральної Асамблеї ООН №67/183 від 20 грудня 2012 року «Ситуація в Сирійській Арабській Республіці» про використання сторонами конфлікту методів та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення, про численні випадки позасудових страт, тортур та інших суттєвих порушень прав людини.

В Рекомендаціях УВКБ ООН за питанням міжнародного захисту відносно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція II) від 22.10.2013р. зазначено, що після випуску УВКБ ООН в грудні 2012 року документу «Аспекти захисту» військовий конфлікт в Сирії продовжував загострюватися в результаті чого розпочалася масштабна гуманітарна криза, яка визвала проблеми в плані захисту. Зріст гуманітарних потреб населення особливо помітний в провінціях Алеппо, Риф Дамаск, Идлиб, Дейр-эз-Зор, Хама, Деръа, Ракка, Латакия и Дамаск. З січня 2013 р. гуманітарні потреби в Алеппо стали втричі більше, а в провінціях Риф Дамаск и Дейр-эз-Зор стали вдвічі більш. Конфлікт характеризується неувагою до захисту цивільного населення, оскільки сторони конфлікту постійно переступають норми міжнародного гуманітарного права та скоюють інші серйозні порушення прав людини та посягання на них, у тому числі, але не тільки: свавільні арешти, катування та інші форми жорсткого погодження, насильницькі зникнення, викрадення, сумарні та позасудові страти, примусові переміщення та застосування тяжкої або забороненої зброї проти цивільного населення.

Отже, ситуація в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну. Існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Сирії, ситуація в якій докорінно змінилась під час його перебування в Україні.

Під час розгляду апеляційної скарги представник апелянта посилалася на те, що останнім часом військові дії направлені на знищення терористичних угрупувань з боку сирійських військових, що свідчить про відсутність цілеспрямованого переслідування цивільного населення в Сирії.

Колегія суддів не бере до уваги такі доводи апелянта та враховує, що 27.03.2015р. заступник Генерального секретаря ООН з гуманітарних питань ОСОБА_5 на засіданні Ради Безпеки ООН зазначила, що ситуація в Сирії значно погіршилася. Сторони конфлікту цілеспрямовано заважають доставці гуманітарних вантажів на підконтрольних їм територіях, рівень насильства різко зріс, поширюючись на більшість великих міст, включаючи Дамаск, Алеппо, Хомс, Дера'а, Хаму, Ідліб і Сувайду. Більшість військових дій сконцентрована в основних містах, розташованих на заході країни, але сільська місцевість також втягується у конфлікт.

Судом встановлено, що регіон м. Хомс, з якого походить позивач, характеризується надзвичайно високим рівнем насильства з летальним кінцем, включаючи повітряне бомбардування, через що існує високий ризик стати жертвою нападу та поранення.

Висновок ГУ ДМС України в Одеській області №2013OD0266 від 23.12.2014р. не містить детального аналізу ситуації, що склалася в Сирії, не спростовано можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст.3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження. Не взявши до уваги поточну та актуальну інформацію по країні походження позивача відповідач лише надав перевагу відсутності фактів того, що позивач та члени його родини переслідувались, а звернення до органів міграційної служби було пов'язано лише з бажанням тимчасової легалізації на території України, а не з військовими діями, які мають місце в країні громадянської належності.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги Державна міграційна служба України посилається на те, що звернення ОСОБА_1 за захистом до Управління відбулося лише після закінчення легального строку перебування на території України та більше ніж через рік після початку військового конфлікту в Сирії, чим порушено ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів критично ставиться до таких доводів апелянта, оскільки стаття 5 Закону не встановлює санкції за подання заяви про надання статусу біженця із зволіканням. У таких випадках на порушників можуть накладатися лише стягнення у вигляді штрафу, передбачені статтями 203 та 2041 Кодексу України про адміністративні правопорушення (ті, що відповідають вимогам статті 31 Конвенції про статус біженців 1951 року). Визначений у частині другій статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» обов'язок осіб, які з наміром бути визнаними біженцями в Україні або особами, які потребують додаткового захисту, незаконно перетнули державний кордон України, без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, необхідно розуміти як такий, що здійснений сумлінно, за першої можливості, тобто без необґрунтованих затримок. Порушення зазначеного обов'язку не може бути підставою для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише прийматися до уваги при розгляді відповідної заяви.

Колегія суддів погоджується з Одеським окружним адміністративним судом, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, зокрема ситуації в Сирії, порушило принцип рівності перед законом, що призвело до прийняття протиправного рішення в частині відмови ОСОБА_1 у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту з боку Державної міграційної служби України, органу, який приймає остаточне рішення на підставі зібраних доказів. З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів також вважає, що прийняте відповідачем рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не відповідає міжнародним принципам, та підлягає скасуванню.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами апелянта, що зобов'язавши Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, суд перебрав на себе повноваження адміністративного органу, оскільки відповідно до п.25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012р. №3 суд, під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав - зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів вважає, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та дана відповідна правова оцінка. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.200 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198 ч.1 п.1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, 254 КАС України, суд

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 травня 2015 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст ухвали виготовлено 11.09.2015р.

Головуючий суддя Романішин В.Л.

Судді Димерлій О.О.

Єщенко О.В.