Справа № 2а-10722/08/0570
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2010-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Наумова К.Г.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2010 року справа №2а-10722/08/0570

приміщення суду за адресою: 83017, м. Донецьк, бул. Шевченка, 26

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Юрко І.В., суддів Геращенко І.В., Гаврищук Т.Г.,

при секретарі Балакай І.Л., Задоєнко О.В.,

за участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3,

представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного адміністративного суду апеляційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції м. Маріуполя Донецької області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 04 червня 2010 року по справі № 2а-10722/08/0570 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції м. Маріуполя Донецької області про визнання не чинними та скасування податкових повідомлень-рішень № /0 та № /0 від 07.05.2008 року, -

встановила:

У травні 2008 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції м. Маріуполя Донецької області про визнання не чинними та скасування податкових повідомлень-рішень № /0 та № /0 від 07.05.2008 року. В обґрунтування позову позивач зазначає, що він є платником єдиного податку. Він вважає, що його дохід за 2006, 2007 роки не перевищує граничну суму 500 000 грн., ним не порушені вимоги ст. 6 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва», визначення порушень у акті перевірки є помилковим висновком перевіряючи, оскільки його дохід враховує лише суми, отримані ним у якості комісійної винагороди. Його підприємницька діяльність проходила у межах здійснення обсягу продажі будівельних матеріалів за договорами комісії № 1 від 01.01.2006 р. та № 1/2007 від 10.09.2007 року, укладених з ТОВ «Євробуд Маріуполь». За цими договорами будівельні матеріали, які були власністю ТОВ «Євробуд Маріуполь», були реалізовані ним (комісіонером) у роздрібній торгівлі фізичним особам. На його рахунок поступали грошові кошти за ці матеріали, які потім були перераховані ним на рахунок ТОВ «Євробуд Маріуполь» за вирахуванням комісійної винагороди або грошові кошти перераховувалися у повному обсязі і потім ТОВ «Євробуд Маріуполь» перераховував йому комісійну винагороду. ДПІ до валового доходу були включені усі кошти, які були перераховані на рахунок позивача у якості «торгового виторгу за реалізацію будівельних матеріалів». Позивач посилається на ст.1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності», де визначено, що виручкою від реалізації товарів вважається сума, фактично отримана субєктом господарювання на рахунковий рахунок або в касу за здійснення операцій з продажу товарів. Відповідно до листів комітету ВРУ з питань фінансів та банківської діяльності № 06-10/206 від 11.04.2001 року та Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва № 2274 від 24.03.2006 року та № 2588 від 04.04.2006 року доходом субєкта господарювання, який виступає комісіонером є суми комісійної винагороди, а кошти, які надійшли на його рахунок транзитом, є власністю комітента. Позивач вважає донарахування податку на додану вартість та податку з доходів фізичних осіб незаконним.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 04 червня 2010 року позов було задоволено частково. Скасоване податкове повідомлення - рішення № /0 від 07.05.2008 року в частині визначення податкового зобовязання з податку з доходів фізичних осіб у сумі 12408,86 грн.. В іншій частині позову відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду і подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та винести нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.

Відповідач також не погодився з рішенням суду і подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та винести нову постанову, якою у задоволені позовних вимог повністю відмовити.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, позивача, представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а постанову суду 1ї інстанції без змін.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач зареєстрований субєктом підприємницької діяльності з 21.04.1998 року. У перевіряємому періоді позивач знаходився на спрощеній системі оподаткування та був платником єдиного податку згідно свідоцтва про сплату єдиного податку серія Г № 528043 від 06.12.2005 року.

ДПІ проведена планова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.04.2005 року по 31.12.2007 року, за результатами якої складений акт від 23.04.2008 року № 1067/17-2/НОМЕР_1.

05.05.2008 року позивачем надані заперечення до акту перевірки, які відповіддю № 15858/А/17-213 від 07.05.2008 року залишені без задоволення.

На підставі вказаного акту перевірки 07.05.2008 року ДПІ прийняті податкові повідомлення-рішення: № /0, яким позивачеві визначена сума податкового зобовязання з податку на додану вартість у сумі 2479377 грн. та застосовані штрафні санкції у сумі 1219489,1 грн., на загальну суму 3698866,10 грн., та № /0, яким позивачеві визначена сума податкового зобовязання з податку з доходів фізичних осіб у сумі 110579,57 грн.

У акті перевірки зазначено, що згідно наданих договорів комісії, за якими ТОВ «Євробуд Маріуполь», яке виступало комітентом, доручило комісіонеру - позивачу від свого імені та за рахунок комітента укладати договори купівлі-продажу та реалізовувати товари. За надані послуги позивач повинен був отримувати комісійну винагороду. За реалізовані товари позивач отримував грошові кошти, обсяг яких станом на 16.02.2006 року вже склав 547714,38 грн. без ПДВ. У звітах субєкту малого підприємництва позивач відображав тільки суму винагороди комітента, в результаті чого обсяг виручки від реалізації був занижений, оскільки позивач повинен був зазначати повну суму, що надійшла на його рахунок. Таким чином, на думку ДПІ, позивачем у першому кварталі 2006 року було перевищено граничний обсяг виручки, який встановлений Указом, у розмірі 500000 грн. і з другого кварталу 2006 року він повинен був перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності, чого ним не було зроблено.

Таким чином, ДПІ було встановлено заниження позивачем сукупного оподатковуваного доходу за 2006 рік у розмірі 344873,7 грн., за 2007 рік 438306,62 грн. та нарахований податок з доходів фізичних осіб за 2006 рік у сумі 44833,58 грн., за 2007 рік 65745,99 грн., на загальну суму 110579,57 грн., а також заниження податкових зобовязань з ПДВ за 2006 рік на загальну суму 651919 грн., за 2007 рік 2381458 грн. та нарахований податок на додану вартість на загальну суму 2479377 грн.

Позивачем з ТОВ «Євробуд Мариуполь» були укладені договори комісії № К1 від 01.01.2006 року та № К/2007 від 10.09.2007 року. Змісти договорів є тотожними.

Згідно п. 1.1 вказаних договорів, комітент ТОВ «Євробуд Мариуполь» доручає, а комісіонер (позивач) приймає на себе зобовязання від свого імені та за рахунок комітента укладати договори купівлі-продажу та реалізовувати товар на умовах найбільш вигідних для комітента, згідно, дорученням комітенту, що вказані в угодах, які є невідємною частиною цього договору. Права та обовязки комісіонера регулюються Цивільним кодексом України.

П. п. 2.2. договорів комісії визначено, що ціна на кожну партію товару визначається комісіонером виходячи з цін даного регіону.

У відповідності до п. 2.4. комісіонер повинен вести облік операцій по реалізації товарів, згідно вимог законодавства України.

У п. 2.12. договорів зазначено, що комісійна винагорода встановлюється сторонами у додатковій угоді на кожну партію товару, або фіксоване, або у процентному відношенні від суми коштів, отриманих комісіонером за реалізацію товару. Комісійна винагорода по кожній угоді перераховується на рахунок комісіонера (видається через касу комітента), у окремих випадках, оговорених в додатковій угоді. Комісіонер може утримувати комісійну винагороду з сум, отриманих від реалізації товару.

З наведених умов договорів комісії вбачається, що додатково до договору повинні сторонами укладатися додаткові угоди на кожну партію товару у яких визначаються доручення комісіонера щодо реалізації комітентом партії товару та розмір комісійної винагороди.

У договорах обовязки комісіонера визначені лише частково та зазначено, що права та обовязки комісіонера регулюються Цивільним кодексом України.

Ст. 1012 Цивільного кодексу України (надалі ЦКУ) передбачено, що істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов'язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну.

У відповідності до вимог ст. 1013 ЦКУ комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії. У разі якщо договором комісії розмір комісійної плати не визначений, вона виплачується після виконання договору комісії виходячи із звичайних цін за такі послуги.

Ст. 1014 ЦКУ визначено, що комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 1022 ЦКУ після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії.

З договорів вбачається, що вони не містять суттєвої умови, а саме умови про це майно та його ціну.

Між ТОВ «Євробуд Мариуполь» та позивачем складались акти прийому-передачі, згідно яких ТОВ «Євробуд Мариуполь» передавало позивачу товарно-матеріальні цінності, а саме будівельні обробні матеріали згідно договорів комісії.

З цих актів вбачається що вони складались на окремі партії товарів, при цьому у них не зазначена ціна реалізації, строк реалізації та інші умови. Розмір комісійної винагороди у цих актах також не визначений. Акти складались у кількості декількох десятків у квартал.

Крім цього, другий договір комісії, укладений позивачем 10.09.2007 року. У актах прийому-передачі від 01.09.2007 року № 90/3-А на суму 102494 грн. 50 коп. з ПДВ, від 02.09.2007 року № 91/3-А на суму 5035 грн. 40 коп. з ПДВ, від 05.09.2007року № 92/3-А на суму 4762 грн. 80 коп. з ПДВ, від 06.09.2007 року № 94/3-А на суму 2256 грн. з ПДВ, від 06.09.2007 року № 93/3-А на суму 14033 грн. з ПДВ, від 07.09.2007 року № 95/3-А на суму 27686 грн. з ПДВ, від 07.09.2007 року № 96/3-А на суму 2381 грн. 09 коп. з ПДВ та від 09.09.2007 року № 97/3-А на суму 133654 грн. 90 коп. з ПДВ зазначено, що вони складені у відповідності до договору комісії №к1/2007 від 10.09.2007 року. Тобто вказані акти прийому передачі складені раніше ніж укладений договір № к1/2007 року.

Також між позивачем та ТОВ «Євробуд Мариуполь» були складені акти виконаних робіт. З цих актів вбачається що акт складався раз у квартал. В актах зазначено, що комісіонер та комітент підтверджують, що комісійні послуги у відповідному кварталі виконані у повному обсязі. Крім цього, в наведених актах зазначені суми комісійної винагороди.

Акти не містять обсягу реалізованих товарів, цін за якими товари повинні реалізовуватися, а також розрахунку суми комісійної винагороди.

Зазначеними договорами комісії та ЦКУ взагалі не передбачено складання актів виконаних робіт у підтвердження виконання договору комісії.

Таким чином, складання актів виконаних робіт не передбачено а ні умовами договору, а ні законодавством.

Згідно вимог ЦКУ комісіонером можуть складатися звіти комісіонера. Надані до матеріалів справи акти виконаних робіт а ні за суттю, а ні за формою не можуть вважатися звітом комісіонера оскільки не містять переліку та кількості реалізованих товарів, а також часу та ціни реалізації цих товарів.

До матеріалів справи позивачем надані додаткові угоди до договорів комісії від 01.01.2006 р., від 01.04.2006 р., від 01.07.2006 р., від 01.10.2006 р., від 01.01.2007 р., від 01.04.2007 р., від 01.07.2007 р., від 01.10.2007 р.

В цих угодах визначений розмир комісійної винагороди у кожному кварталі у відсотках від суми реалізованого товару, а також зазначено, що комісіонер утримує комісійну винагороду від суми коштів, отриманих за реалізацію товара. Розмір комісійної винагороди у 1 кварталі 2006 року складає 8 відсотків, у 2 кварталі 2006 р. 4,5 відсотка, у 3 кварталі 2006 року 29 відсотків, у 4 кварталі 2006 р. 6 відсотків, у 1 кварталі 2007 року 3,3 відсотка, у 2 кварталі 2007 р. 6 відсотків, у 3 кварталі 2007 року 2 відсотка, у 4 кварталі 2007 року 4 відсотка.

Вказані угоди не були надані працівникам ДПІ, що убачається з акту перевірки.

З акту перевірки вбачається, що на останньому аркуші акту (22 арк. Акту) підписом позивача підтверджено, що первинні документи, використані при проведенні перевірки, достовірні, надані у повному обсязі, а додаткових (інших) документів, що свідчать про діяльність фізичної особи підприємця за період, що перевіряється, немає.

З опису документів, наданих позивачем до планової документальної перевірки за період з 01.04.2005 р. по 31.12.2007 р., який складено головним державним податковим ревізором-інспектором управління оподаткування фізичних осіб Жовтневої МДПІ м. Маріуполя ОСОБА_6 у присутності позивача ( л.с. 64 т. 1), убачається, що додаткові угоди до договорів комісії у цьому переліку відсутні. Опис підписаний позивачем та головним державним податковим ревізором-інспектором ОСОБА_6

Крім цього, згідно умов договорів, додаткові угоди повинні містити доручення комітента, повинні складатися на кожну партію товару та визначати розмір комісійної винагороди на кожну партію товару. Зазначені додаткові угоди складались раз у квартал, не містять у собі доручення комісіонера щодо умов продажу кожної партії товару та розмір комісійної винагороди на кожну партію товару, тобто зазначені додаткові угоди не відповідають умовам договорів.

При розрахунку сум комісійної винагороди за кожний квартал 2006-2007 років згідно додаткових угод, судом встановлено, що суми комісійних винагород на кожний квартал у процентному відношенні до сум, отриманих позивачем за реалізовані будівельні матеріали не співпадають з сумами комісійних винагород, які зазначені у щоквартальних актах виконаних робіт та звітах платника єдиного податку.

Так, за перший квартал 2006 року позивач у звіті та у акті виконаних робіт зазначив дохід комісійну винагороду у сумі 127531 грн. За цей період комісіонером від комітента було отримано будівельні матеріали на загальну суму 1460355 грн., за реалізацію отриманого товару комісіонер отримав на розрахунковий рахунок 1633609,28 грн., 8% від суми отриманих товарів складає 116828,4 грн. Навіть при розрахунку суми комісійної винагороди від суми отриманих коштів за реалізацію товару сума комісійної винагороди складає 130688,74 грн.

За 2006 рік сума комісійної винагороди згідно звітів та актів виконаних робіт складає 418062 грн., а розрахункова величина комісійної винагороди від суми отриманих товарів складає 392821,03 грн., від суми реалізованих товарів 413628,26 грн.

За 2007 рік сума комісійної винагороди згідно звітів та актів виконаних робіт складає 349755 грн., а розрахункова величина комісійної винагороди від суми отриманих товарів складає 343088,93 грн., від суми реалізованих товарів 349306,05 грн.

Таким чином, матеріалами справі підтверджується, що зазначені додаткові угоди не були надані до перевірки.

З огляду на зазначене, вказані додаткові угоди не приймаються судом у якості доказів.

До матеріалів справи позивачем суду не надано доказів ведення ним обліку операцій по реалізації товару та визначення ціни на кожну партію товару.

Суд 1- ї інстанції дійшоів вірного висновку про неприйняття як доказу посилання позивача на те, що він не повинен мати первинні документи щодо реалізації товарів оскільки знаходиться на спрощеній системі оподаткування, з огляду на наступне.

Позивач дійсно знаходився на спрощеній системі оподаткування і не повинен був здійснювати бухгалтерський облік та мати первинні документи щодо оподаткування своєї господарської діяльності. Але при цьому, позивач повинен виконувати свої зобовязання по укладеним ним договорам комісії та вести облік операцій по реалізації товарів не з ціллю оподаткування, а з ціллю звітування перед комітентом. Такий обовязок позивача встановлений п. 2.4 договорів.

Суд також звертає увагу на те, що згідно статуту ТОВ «Євробуд Мариуполь» позивач є учасником цього товариства з часткою, яка складає 90 відсотків статутного фонду. Зазначене також підтверджується актом перевірки (арк. 3 акту).

Таким чином, надані позивачем до перевірки документи - акти прийому-передачі, акти виконаних робіт не відповідають умовам виконання договорів комісії та не свідчать про виконання позивачем договорів комісії.

Відповідно до п. 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» (надалі Указ) виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

При здійсненні господарських операції за договорами комісії послугою є здійснення комісійної торгівлі за винагороду, відповідно виручкою від реалізації продукції є сума комісійної винагороди, яка фактично отримана особою за надані послуги.

Але у даному випадку, з наданих позивачем документів не можливо встановити зв'язок між укладеними договорами комісії та здійсненими господарськими операціями.

За таких обставин, ДПІ за результатами перевірки обґрунтовано визначила виручкою від реалізації усю суму отриманих позивачем грошових коштів.

Таким чином, висновки ДПІ щодо перевищення позивачем обсягу виручки за період 2006 2007 років та заниження обєктів оподаткування податком на доходи фізичних осіб та податком на додану вартість є обґрунтованими та підтверджується матеріалами справи.

У відповідності до вимог ст.1 Указу спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується для фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень.

Ст. 5 Указу передбачено, що у разі порушення вимог, установлених статтею 1 цього Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності, починаючи з наступного звітного періоду (кварталу).

У відповідності до вимог ст. 4 Указу відмову від застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності і повернення до раніше встановленої системи оподаткування суб'єкти малого підприємництва можуть здійснювати з початку наступного звітного (податкового) періоду (кварталу) у разі подання відповідної заяви до органів державної податкової служби не пізніше ніж за 15 днів до закінчення попереднього звітного (податкового) періоду (кварталу).

П.п. 2.3.1. п. 2.3. ст. 2 Закону України «Про податок на додану вартість» (надалі Закон) встановлено, що особа підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку у разі, коли загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, що підлягають оподаткуванню згідно з цим Законом, нарахована (сплачена, надана) такій особі або в рахунок зобов'язань третім особам, протягом останніх дванадцяти календарних місяців сукупно перевищує 300000 гривень (без урахування податку на додану вартість).

Під час перевірки ДПІ встановлено, що у першому кварталі 2006 року позивачем вже було перевищено граничний обсяг виручки встановлений Указом.

Таким чином, з другого кварталу 2006 року позивач повинен був перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності, надати відповідну заяву до податкового органу та своєчасно надавати відповідну податкову звітність, зареєструватись платником податку на додану вартість, а також сплачувати податок на доходи фізичної особи та податок на додану вартість.

У відповідності до п.п. 4.2.2. п. 4.2. ст.. 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму податкового зобов'язання платника податків у разі, якщо платник податків не подає у встановлені строки податкову декларацію.

Відповідно до листа Вищого Адміністративного Суду України від 15.06.2010 року № 889/11/13-10 сума виручки платника єдиного податку комісіонера від продажу товарів, що передані йому на реалізацію комітентом, у повному обсязі зараховується до складу виручки такого платника комісіонера. Відтак, ця сума враховується при визначенні граничного обсягу виручки, при перевищенні якого субєкт малого підприємництва втрачає право перебувати на спрощеній системі оподаткування.

За таких обставин, визначення позивачу податку з доходів фізичних осіб у сумі 98170,71 грн. податковим повідомленням-рішенням № /0 від 07.05.2008 року та визначення позивачу податкового зобовязання з податку на додану вартість у сумі 2479377 грн. та застосування штрафних санкцій у сумі 1219489,1 грн. податковим повідомленням-рішенням № /0 від 07.05.2008 року, є обґрунтованим та законним, відповідно позовні вимоги щодо скасування зазначених повідомлень-рішень у даній частині не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про нарахування позивачеві податку з доходів фізичних осіб з 16.02.2006 року по 31.03.2006 рок у сумі 12408,86 грн..

Як вже зазначалося, п. 1 Указу визначено, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується для фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень.

Згідно п. 5 Указу у разі порушення вимог, установлених статтею 1 цього Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності, починаючи з наступного звітного періоду (кварталу).

Таким чином, за наведеними нормами, у разі перевищення граничного розміру обсягу виручки платник єдиного податку лише зобовязаний з наступного кварталу перейти на загальну систему оподаткування, відповідно, у разі якщо платник єдиного податку не виконає ці вимоги, податок на доходи фізичної особи може нараховуватися лише з кварталу у якому особа повинна була перейти на загальну систему оподаткування.

Крім цього Указ та Закон України «Про оподаткування доходів фізичних осіб» не містять норми, яка зобовязує платника єдиного податку сплатити податок з доходів фізичної особи з суми на яку перевищено граничний розмір обсягу виручці.

Під час перевірки ДПІ було встановлено, що у першому кварталі 2006 року, з 16.02.2006 року. позивачем перевищено граничний обсяг виручки. Згідно матеріалів справи сума податку з доходів з фізичних осіб за період з 16.02.2006 року по 31.03.2006 року нарахована спірним рішенням складає 12408,86 грн.

З огляду на викладене суд перщої інстанції вірно дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення № /0 від 07.05.2008 року у частині визначення податкового зобовязання з податку з доходів фізичних осіб у сумі 12408,86 грн. підлягає скасуванню, відповідно у цій частині позовні вимоги задоволені.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія прийшла до висновку, що постанова суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасована чи змінена з підстав, що наведені в апеляційній скарзі, судом ретельно перевірено доводи сторін, дано їм вірну оцінку, постанова суду від 04 червня 2010 року є законною і обґрунтованою, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються, підстави для скасування постановленого по справі судового рішення відсутні.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 160, 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія судів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції м. Маріуполя Донецької області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 04 червня 2010 року по справі № 2а-10722/08/0570 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції м. Маріуполя Донецької області про визнання не чинними та скасування податкових повідомлень-рішень № /0 та № /0 від 07.05.2008 року. - залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 04 червня 2010 року по справі № 2а-10722/08/0570 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції

Головуючий: Юрко І.В.

Судді: Геращенко І.В.

ОСОБА_7