Справа № 162/47/13-а, 2а/162/5/13
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2015-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2015 року Справа № 876/4948/13

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Коваля Р.Й., Макарика В.Я.,

з участю секретаря судового засідання Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Любешівського районного суду Волинської області від 13 лютого 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Волинській області, Головного управління юстиції у Волинській області про визнання дій державного виконавця неправомірними,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Любешівського районного суду Волинської області з позовом до управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Волинській області, Головного управління юстиції у Волинській області про визнання дій головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Волинській області Самчука О.П. щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу неправомірними, скасування вказаної постанови, поновлення виконавчого провадження по виконанню рішення Любешівського районного суду Волинської області від 23 грудня 2011 року по справі № 2-а-362/11 про стягнення невиплачених коштів, вжиття всіх необхідних виконавчих дій щодо своєчасного і повного виконання рішення суду, постановлення окремої ухвали про наявність підстав для розгляду Головним управлінням юстиції у Волинській області питання про притягнення до відповідальності Самчука О.П. шляхом звільнення з посади.

Постановою Любешівського районного суду Волинської області від 13 лютого 2013 року у позові відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову про задоволення позовних вимог. В апеляційній скарзі вказує, що суд знехтував основним принципом судочинства - виконання рішення суду, гарантованого ч. 5 ст. 124 Конституції України, ст. 14 КАС України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У судове засідання представники сторін не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно виконавчого листа № 2-а-362/11, виданого Любешівським районним судом Волинської області 19 вересня 2012 року, управляння праці та соціального захисту населення Любешівської районної державної адміністрації зобов'язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 04 серпня 2010 по 31 січня 2011 року щомісячну грошову допомогу в зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства у розмірі 40 % від мінімальної заробітної плати відповідно до статті 37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

26 жовтня 2012 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Самчуком О.П. відкрито виконавче провадження. Копію відповідної постанови направлено боржнику та стягувачу.

Згідно листа управління праці та соціального захисту населення № 4276/1.4 від 07 листопада 2012 року, ОСОБА_1 здійснено перерахунок соціальної допомоги у зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства у розмірі 40 % від мінімальної заробітної плати відповідно до рішення суду. Однак її виплату не проведено через відсутність коштів на такі видатки.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалось або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Згідно статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документу з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

Статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено обов'язок державного виконавця здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Волинській області від 25.12.2012 р., на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» повернуто виконавчий документ стягувачу з підстав відсутності цільового фінансування боржника з Державного бюджету України та роз'яснено право повторного пред'явлення документу до виконання у термін до 25.12.2013 р.

Проте, колегія суддів вважає, що відповідачем не вжиті всі можливі заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» спрямовані на виконання рішення суду, а саме, в матеріалах справи відсутні відомості про накладення на боржника штрафів, відомостей про внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності, відомостей щодо звернення державного виконавця до суду про зміну способу і порядку виконання судового рішення.

Мотиви та доводи, наведені у апеляційній скарзі, являються суттєвими, оскільки відповідачем судове рішення не виконано, всі можливі заходи виконання судового рішення, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», вжито не було, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо позовних вимог про поновлення виконавчого провадження та вжиття всіх необхідних виконавчих дій щодо своєчасного і повного виконання рішення суду, то такі задоволенню не підлягають, оскільки згідно вимог ст.ст. 11, 51 Закону України «Про виконавче провадження» здійснюються органами державної виконавчої служби, і суд не може перебирати на себе повноваження, які законом покладені на органи державної виконавчої служби.

Статтею 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких є обов'язковість рішень суду.

Європейський суд з прав людини в пункті 74 рішення у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» зазначив, що орган державної влади не має права посилатися на брак коштів на виправдання неспроможності виконати судове рішення про виплату боргу.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції» від 15 березня 2001 року).

А тому колегія суддів вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

З врахуванням вище наведеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково являються суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст. ст. 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, постанову Любешівського районного суду Волинської області від 13 лютого 2013 року по справі № 162/47/13-а - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Волинської області Самчука О.П. «Про повернення виконавчого документа стягувачеві» від 25.12.2012 року ВП № 34907313.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О.О. Большакова

Судді Р.Й. Коваль

В.Я. Макарик

Повний текст виготовлено 01 вересня 2015 року.