Справа № 2а-2306/11/1370
Суддя: Дякович В.П.
Дата ухвалення: 2012-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2012 р. Справа № 49955/11

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Дяковича В.П.,

суддів Носа С.П., Рибачука А.І.,

з участю секретаря судового засідання Васильків А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 06 червня 2011 року у справі № 2а-2306/11/1370 за позовом ОСОБА_1 до Генерального прокурора України визнання дій неправомірними, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Генерального прокурора України, яким просила визнати дії відповідача щодо наданні їй відповіді від 20.01.2011 року за № 06/1-19745-06 протиправними, такими, що не відповідають вимогам законодавства та порушують її права.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 06 червня 2011 року провадження у справі закрито. Ухвала мотивована тим, що спірні відносини, які виникають між заявниками та прокуратурою, слідчим, органом дізнання під час організації перевірки заяв і повідомлень про злочин, не є управлінськими, а повноваження цих органів та їх посадових осіб щодо порядку прийняття заяв і повідомлень про злочини та їх розгляду регламентовані Кримінально-процесуальним кодексом України. Адміністративний суд не має повноважень перевіряти наявність ознак злочину, відповідності заяви вимогам ст. 95 Кримінально-процесуального кодексу України, дотримання відповідачем інших приписів, встановлених Кримінально-процесуальним кодексом України, та на відновлення порушених у рамках кримінального процесу прав заявника, тому справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалу в апеляційному порядку оскаржила позивач ОСОБА_1, вважає, що вона постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України та ст. ст. 20, 21 Закону України «Про прокуратуру» прокурор, як орган державної влади, який, звертаючись із відповідним судовим позовом, здійснює владні управлінські функції, виступає субєктом владних повноважень і його можна оскаржити в порядку адміністративного судочинства.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 цього Кодексу завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 3 зазначеного Кодексу справа адміністративної юрисдикції це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший субєкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

З аналізу зазначених вище норм вбачається, що публічно-правовим спором за Кодексом адміністративного судочинства України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Водночас у своїй скарзі на імя Генерального прокурора України від 09.12.2010 року ОСОБА_1 оскаржує дії прокурора Львівської області Пришко А.Г. щодо неналежного, на думку позивача, реагування на її звернення з приводу дій співробітників Прокуратури Галицького району м. Львова та Галицького РВ Львівського МУ ГУ МВС України у Львівській області щодо відмови в порушенні кримінальної справи відносно посадових осіб Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, ЛКП «Старий Львів», Галицького ВДВС Львівського МУЮ.

За дорученням Генерального прокурора України скаргу позивача перевіряли відповідні співробітники прокуратури, а листом від 20.01.2011 року за № 06/1-19745-06 їй була надана відповідь. В цьому листі йде мова про відсутність підстав для порушення кримінальної справи проти осіб, на яких вказувала позивач.

Із зазначеною відповіддю ОСОБА_1 категорично не згідна, а тому вважає дії Генерального прокурора України з розгляду її звернення неправомірними.

Тобто в даному випадку йде мова про звернення громадян, які розглядаються в порядку кримінально-процесуального законодавства, а органи прокуратури та внутрішніх справ під час перевірки заяв про злочин та їх вирішення, виконують не владні управлінські функції, а владні процесуальні функції.

Тому, враховуючи наведені вище положення Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки такі спори випливають із здійснення суб'єктом владних повноважень (прокуратурою) процесуальних функцій, тому їх розгляд та вирішення не належать до юрисдикції адміністративних судів.

При цьому відповідно до ст. ст. 110, 234, 236 Кримінально-процесуального кодексу України дії органів дізнання, слідчого, прокурора можуть бути оскаржені до суду.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 3 Кримінально-процесуального кодексу України провадження в кримінальних справах на території України здійснюється за правилами цього Кодексу незалежно від місця вчинення злочину. При провадженні в кримінальній справі застосовується кримінально-процесуальний закон, який діє відповідно під час дізнання, досудового слідства або судового розгляду справи.

Завданнями кримінального судочинства відповідно до ст. 2 цього Кодексу є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть у ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування Закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден невинний не був покараний.

Отже, кримінальне судочинство це врегульований нормами Кримінально-процесуального кодексу України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їхніх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів.

У звязку з цим необхідно зазначити, що захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи права оскаржити до суду окремі процесуальні дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження окремих процесуальних актів, дій чи бездіяльності органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури до суду може здійснюватися у порядку, встановленому Кримінально-процесуальним кодексом України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської діяльності і не може бути предметом оскарження в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.

Таким чином, спірні відносини, які виникли між сторонами під час організації перевірки заяв і повідомлень про злочини, не є управлінськими, а повноваження цих органів та їхніх посадових осіб щодо порядку прийняття заяв і повідомлень про злочини та їх розгляду регламентовані Кримінально-процесуальним кодексом України, тому дану справу належить розглядати в межах кримінального, а не адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та постановив ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану ухвалу слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 199, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254, КАС України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 06 червня 2011 року у справі № 2а-2306/11/1370 за позовом ОСОБА_1 до Генерального прокурора України визнання дій неправомірними залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

ГОЛОВУЮЧИЙ В.П. ДЯКОВИЧ

СУДДІ С.П. НОС

ОСОБА_2