Справа № 2а-14490/09/0370
Суддя: Ніколін В.В.
Дата ухвалення: 2011-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2011 р. Справа № 30311/09

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Заверухи О.Б., Любашевського В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 15.04.2009 року у справі за позовом Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Дочірнього підприємства «Арсенал СТ-10» ТзОВ «Арсенал» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пенні, -

ВСТАНОВИЛА :

В лютому 2009 року Волинське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до суду з адміністративним позовом до Дочірнього підприємства «Арсенал СТ-10» ТзОВ «Арсенал» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пенні.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 15.04.2009 року в задоволенні адміністративного позову Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Дочірнього підприємства «Арсенал СТ-10» ТзОВ «Арсенал» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пенні відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить зазначену постанову скасувати та прийняти нову, якою задоволити позовні вимоги в повному обсязі, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що судом не був врахований той факт, що ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.1991р. № 875-ХII із змінами та доповненнями від 23.02.2006 р. № 3483-УІ (далі Закон) передбачає відповідальність за невиконання нормативу Створення робочих місць для роботодавців в разі, коли середньооблікова чисельність інвалідів менша, ніш передбачено ст. 19 Закону, а не у разі, коли кількість інвалідів менша, як передбачала стара редакція Закону. Згідно із н. 1 ст. 19 Закону та коду рядка 02 Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2007 рік, форма № 10-ПІ - чисельність штатних працівників, яким за висновками медико-соціальних експертних комісій встановлена інвалідність, визначається в особах за правилами пункту 3.2.5. Інструкції зі статистики кількості працівників, затвердженої наказом Державного комітету статистики України 28.09.2005 року № 286, згідно якого середньооблікова чисельність штатних працівників за період з початку року (у тому числі за квартал, півріччя, 9 місяців, рік) обчислюється шляхом підсумовування середньооблікової кількості штатних працівників за всі місяці роботи підприємства, що минули за період з початку року до звітного місяця включно, та ділення одержаної суми на кількість місяців у цьому періоді, тобто відповідно на 2, 3, 4....12.

Сторони по справі належним чином судом були повідомлені, однак з невідомих для суду причин не з'явилися в зал судового засідання, а тому відповідно до ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Відмовляючи в позові Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було виконано вимоги чинного законодавства України щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та інформування відповідного центру зайнятості з метою їх працевлаштування, а тому суд прийшов до висновку, що в діях ДП «Арсенал СТ-10» ТзОВ «Арсенал» відсутня вина у не працевлаштуванні інвалідів на створене ним робоче місць для інвалідів, наявність якого є обов'язковою умовою накладення на відповідача штрафних санкцій, передбачених ст. 20 Закону, в зв'язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача штрафних санкцій та пені є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі - Закону) для підприємств, установ, організацій, фізичних осіб, які використовують найману працю, встановлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової" чисельності штатних працівників облікового складу за рік.

Статтею 20 вказаного Закону передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку до 15 квітня року, що настає за роком, в якому відбулося порушення нормативу місць для працевлаштування інвалідів, згідно Порядку сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року № 70, сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом..

Згідно пункту 4 Порядку обчислення суми адміністративно-господарських санкцій проводиться роботодавцями самостійно згідно з Інструкцією щодо заповнення форми № 10 ПІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів», затвердженою наказом Мінпраці України 10 лютого 2007 року № 42. Вищевказаний звіт подається роботодавцями щороку до 01 березня відділенням Фонду соціального захисту інвалідів, в яких вони зареєстровані.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме зі звіту про зайнятість інвалідів за 2007 рік, наданого відповідачем 29.02.2008р. до Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу підприємства у 2007 році становила 38 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників - інвалідів - 1, кількість інвалідів, які повинні працювати - 2 особи.

Згідно зі ст. 18 Закону працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів. Підприємства, установи і організації, які використовують працю інвалідів, зобов'язані створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством.

Відповідно до ст.ст. 18, 181 Закону підприємства, установи, організації зобов'язані надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Отже, законодавство України обов'язок з працевлаштування інвалідів покладає на орган державної влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів, але цьому мають передувати певні дії підприємств, установ і організацій зі створення робочих місць для інвалідів та з відповідного інформування зазначених органів з метою працевлаштування інвалідів.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем з лютого по грудень 2007 року подавалися до Луцького міського центру зайнятості звіти про наявність однієї вакансії для працевлаштування інваліда, а саме на посаду охоронника.

Подання відповідного звіту до центру зайнятості є належним підтвердженням наявності на підприємстві створеного та введеного в дію місця для працевлаштування інваліда. Крім» того, судом взято до уваги, що фактично на підприємстві було створено 2 робочих місця для працевлаштування інвалідів, що підтверджується даними звіту форми 10-Ш, згідно яких в січні 2007 року на підприємстві одночасно працювали 2 інваліди, які однак із врахуванням Інструкції зі статистики кількості працівників, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 28.09.2005 № 286, не можуть бути зараховані до середньооблікової кількості працюючих інвалідів, оскільки відпрацювали лише по декілька місяців.

З вищенаведеного вбачається, що відповідачем було виконано вимоги чинного законодавства України щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та інформування відповідного центру зайнятості з метою їх працевлаштування, а тому суд прийшов до висновку, що в діях ДП «Арсенал СТ-10» ТзОВ «Арсенал» відсутня вина у не працевлаштуванні інвалідів на створене ним робоче місць для інвалідів, наявність якого є обов'язковою умовою накладення на відповідача штрафних санкцій, передбачених ст. 20 Закону, в зв'язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача штрафних санкцій та пені є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Разом з тим, колегія суддів вважає посилання відповідача на звільнення його від сплати адміністративно-господарських санкцій згідно норм Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» №727/98 від 03.07.1998р. помилковим, оскільки дія вказаного Указу не розповсюджується на спірні правовідносини, які виникають між відділеннями Фонду та підприємствами, що обрали спрощену систему оподаткування, оскільки внески до відділень Фонду, визначені пунктом 6 зазначеного Указу, які суб'єкт малого підприємництва - платник єдиного податку не повинен сплачувати, не є адміністративно-господарськими санкціями, визначеними статтею 20 Закону, які мають характер санкцій за не створення робочих місць, а тому не належать до податків і зборів (обов'язкових платежів), справляння яких передбачене Законом України «Про систему оподаткування».

Крім того, підсумовуючи наведене колегія суддів зазначає, що за змістом статті 19 Закону N 875-XII для підприємств, установ, організацій встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Згідно з частиною 3 статті 18 Закону N 875-XII підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 3 статті 181 цього Закону державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

У частині 1 статті 20 Закону N 875-XII встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, які використовують найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Разом з тим, адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законом України від 25 червня 1991 року N 1251-XII "Про систему оподаткування", а є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

У частині 2 наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Як установлено судом першої інстанції, на виконання вимог законодавства, Дочірнє підприємство «Арсенал СТ-10» ТзОВ «Арсенал» до Луцького міського центру зайнятості Волинської області відповідну звітність з інформацією щодо можливості працевлаштування інваліда, але робоче місце залишилось вакантним у зв'язку з не направленням для працевлаштування інваліда уповноваженими органами.

У зв'язку з тим, що у діях відповідача відсутній склад правопорушення, на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження Товариства інвалідів, які бажають працевлаштуватись.

Таким чином, суд першої інстанцій дійшов вірного висновку про не обґрунтованість застосування до Дочірнього підприємство «Арсенал СТ-10» ТзОВ «Арсенал» санкцій, оскільки вірно врахували, що обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування.

А тому висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного колегія судів прийшла до висновку, що судом першої інстанції, при винесені оскаржуваної постанови вірно дано правову оцінку обставинам справі та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що згідно ст. 200 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 15.04.2009 року у справі № 2а-14490/09 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду у порядку адміністративного судочинства протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий В.В. Ніколін

Судді О.Б. Заверуха

ОСОБА_1