Справа № 2а-9753/10/2670
Суддя: Парінов А.Б.
Дата ухвалення: 2011-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2а-9753/10/2670 Головуючий у 1-й інстанції: Шелест С.Б.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

"10" лютого 2011 р. м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Земляної Г.В., Петрика І.Й.,

при секретарі судового засідання Тарнаруцькій Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Дарницькому районі м. Києва на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 листопада 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі м. Києва, Головного управління Державного казначейства України в м. Києві про зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И ЛА :

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом з врахуванням уточнень до позову до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі м. Києва, Головного управління Державного казначейства України в м. Києві про зобовязання ДПІ у Дарницькому районі м. Києва направити у Головне управління Державного казначейства України в м. Києві розрахунок суми податкового кредиту в розмірі 7 398, 33 грн. для зарахування на розрахунковий рахунок позивача.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 листопада 2010 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, Державна податкова інспекція в Дарницькому районі м. Києва подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм матеріального права, просить оскаржувану постанову скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

27.03.2009 року Позивачем до ДПІ у Дарницькому районі м. Києва подано Декларацію про доходи, одержані з 1 січня по 31 грудня 2008 року. У додатку №1 до вказаної декларації «Перелік сум витрат, що включаються до складу податкового кредиту згідно із ст. 5 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»у рядку 05 «сума витрат платника податку із частини суми процентів за іпотечним кредитом, сплачених платником податку, яка розраховується за правилами, визначеними із статтею 10 Закону №889»зазначена платником у розмірі 53 259, 62 грн.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених Позивачем витрат на сплату суми процентів за іпотечним житловим кредитом, ним були долучені до декларації наступні документи: копія паспорта, копія довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, заява про визначення основного місця проживання від 25.03.09р., разом з додатками: копією договору про участь у будівництві та копією додаткової угоди №1 від 09.04.08р. до договору про участь у будівництві №К-03/2/067 від 04.04.08р.; копії кредитного договору та договору іпотеки; копії квитанцій, які підтверджують сплату відсотків позивачем у 2008 році за кредитним договором на загальну суму 53 259, 62 грн.

За результатами розгляду вказаних документів ДПІ у Дарницькому районі м. Києва листом №13417/Н/17-118 від 27.04.09 р. відмовила у поверненні податку внаслідок застосування права на податковий кредит за сплаченими процентами за іпотечним житловим кредитом, з посиланням на те, що обєктом кредитування є придбання цільових облігацій, а не житла; предметом договору іпотеки від 09.04.08р. є майнові права на квартиру, будівництво якої не завершено, а тому позивач, на переконання ДПІ, не має права на відшкодування.

Скарги позивача на вказане рішення були залишені без задоволення.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що на виконання укладених договорів, за рахунок отриманого кредиту, позивач профінансував витрати, повязані з будівництвом вказаної квартири, що підтверджується документально (копії квитанцій у матеріалах справи) та не заперечується податковим органом, а тому згідно з п. 10.1. ст.10 Закону № 889-IV, платник податку - резидент має право включити до складу податкового кредиту частину суми процентів за іпотечним житловим кредитом, наданим позичальнику як у національній, так і в іноземній валютах, фактично сплачених протягом звітного податкового року.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 04.04.08р. між ТОВ «Будівельна компанія «Міськжитлобуд»та фізичною особою позивачем (інвестор) укладено договір про участь у будівництві №К-03/2/067 (додаткову до цього угоду №1 від 09.04.08р.) та договір купівлі продажу облігацій №Б-037/01-63/07 з ТОВ «Компанія з управління активами «Акерс Інвест»(додаткову до нього угоду № 1 від 09.04.08р.).

За умовами вказаних договорів, ТОВ «Будівельна компанія «Міськжитлобуд»зобовязувалось передати інвестору у власність квартиру № 177 у житловому будинку третьої черги будівництва в житловому комплексі, що будується у Голосіївському районі м. Києва по вулиці Голосіївська, 13 шляхом погашення ним цільових облігацій, емітованих ТОВ «Будівельна компанія «Міськжитлобуд».

Додатковою угодою №1 від 09.04.08 р. до договору про участь у будівництві №К-03/2/067, яка укладена між ТОВ «БК «Міськжитлобуд» та громадянином ОСОБА_2 передбачено, що інвестор на підставі кредитного договору, що укладається між банком та інвестором отримує кредит у банку для оплати Лоту (п.1.6. договору).

09.04.08р. між ВАТ «Ерсте Банк»(кредитор) та позивачем (позичальник) укладено кредитний договір з фізичною особою №014/0398/2/13233.

Відповідно до ч. 2 вказаного договору, обєктом кредитування є кредитні кошти, призначені для придбання цільових облігацій серії »в кількості 8 690 штук, емітованих ТОВ «БК «Міськжитлобуд», відповідно до договору купівлі продажу облігації №Б-037/01/63/07 від 04.04.08р., укладеного між ТОВ «КУА «Акерс Інвест»та позичальником, та для придбання цільових облігацій серії «Р», в кількості 1 штука, емітованих ТОВ «БК «Міськжитлобуд», відповідно до договору купівлі продажу облігацій №Б-040/05/96/07 від 04.04.08р., укладеного між ТОВ «КУА «Ніка Інвест»та позичальником.

09.04.08р. між ВАТ «Ерсте Банк»(іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки №014/0398/2/13233, який забезпечує кредитний договір №014/0398/2/13233 від 09.04.08 р.

За умовами цього договору, предметом іпотеки є майнові права на 2-кімнатну квартиру м. Київ, вул. Голосіївська, 13 третьої черги будівництва, будівництво якої не завершене та яка в майбутньому стане власністю іпотекодавця, до оформлення правовстановлюючих документів та належної реєстрації права власності на вищевказану квартиру, яка після оформлення правовстановлюючих документів та належної реєстрації права власності стане забезпеченням виконання зобовязань іпотекодавцем за кредитним договором.

Таким чином, за умовами договору іпотеки, Позивач надав Банку в іпотеку саме майнові права на квартиру, будівництво якої не завершене, що є житлом, що будується в розумінні п. 1.5 ст. 1 Закону № 889-IV.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач за рахунок отриманого кредиту профінансував витрати, повязані з будівництвом вказаної квартири, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до п. 10.1. ст.10 Закону № 889-IV, платник податку - резидент має право включити до складу податкового кредиту частину суми процентів за іпотечним житловим кредитом, наданим позичальнику як у національній, так і в іноземній валютах, фактично сплачених протягом звітного податкового року.

Згідно з п. 1.16 ст. 1 Закону № 889-IV, податковий кредит - сума (вартість) витрат, понесених платником податку - резидентом у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг) у резидентів - фізичних або юридичних осіб протягом звітного року (крім витрат на сплату податку на додану вартість та акцизного збору), на суму яких дозволяється зменшення суми його загального річного оподатковуваного доходу, одержаного за наслідками такого звітного року, у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до п.п. 5.1.1 та п.п. 5.1.2 п. 5.1 ст. 5 цього ж Закону, платник податку має право на податковий кредит за наслідками звітного податкового року. Підстави для нарахування податкового кредиту із зазначенням конкретних сум відображаються платником податку у річній податковій декларації. До складу податкового кредиту включаються фактично понесені витрати, підтверджені платником податку документально, а саме: фіскальним або товарним чеком, касовим ордером, товарною накладною, іншими розрахунковими документами або договором, які ідентифікують продавця товарів (робіт, послуг) та визначають суму таких витрат (п.п. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону №889).

Відповідно до п.п. 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону N 889-IV (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), платник податку має право включити до складу податкового кредиту звітного року такі витрати, фактично понесені ним протягом такого звітного року, як, зокрема: частину суми процентів за іпотечним кредитом, сплачених платником податку, яка розраховується за правилами, визначеними згідно із статтею 10 цього Закону.

Так, згідно п. 10.1. ст.10 Закону N 889-IV, платник податку - резидент має право включити до складу податкового кредиту частину суми процентів за іпотечним житловим кредитом, наданим позичальнику як у національній, так і в іноземній валютах, фактично сплачених протягом звітного податкового року.

При сплаті процентів за іпотечним житловим кредитом в іноземній валюті сума платежів за такими процентами, здійснених в іноземній валюті, перераховується у гривні за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, що діє на день сплати таких процентів.

Таке право виникає у разі, якщо за рахунок такого іпотечного житлового кредиту будується чи придбається житловий будинок (квартира, кімната), визначений таким платником податку як основне місце його проживання.

Судом першої інстанції було встановлено, що житло, право на яке набуде позивач за рахунок такого іпотечного житлового кредиту, що будується, визначене таким платником податку як основне місце його проживання, оскільки за останнім не зареєстровано на праві власності інших обєктів житлового фонду.

Таким чином, позивачем при зверненні до відповідача із заявою про відшкодування податку на додану вартість було дотримано вимоги, встановлені законодавством, та підтверджене таке право на відшкодування належними документами. В судовому засіданні вказані обставини були підтверджені належними доказами.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та відхиляються колегією суддів так, як є помилковими. Зокрема, не можуть бути прийняті судом до уваги твердження скаржника про те, що позивач не зареєстрований за адресою в будинку, будівництво якого останній кредитує, оскільки наведене твердження суперечить Закону України «Про свободу пересування вільний вибір місця проживання», згідно з яким місце проживання та реєстрація, як вірно зазначив суд першої інстанції є різними за юридичним змістом поняттями. Крім цього, наведеним законом особі гарантується право вільно обирати місце проживання та самостійно визначати місце проживання як основне. Колегія суддів також звертає увагу, що до завершення будівництва та прийняття обєкта в експлуатацію особа не може бути зареєстрована в такому будинку, оскільки останній є обєктом незавершеного будівництва.

Відповідно до п. 4.5. Інструкції про порядок нарахування платником податку податкового кредиту щодо податку з доходів фізичних осіб, затвердженої наказом Державної податкової адміністрації України від 22.09.2003 р. N 442, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 01.10.2003 р. за N 879/8200, сума коштів, яка підлягає поверненню платнику податку, зараховується на його банківський рахунок, відкритий у будь-якому комерційному банку, або надсилається поштовим переказом на адресу, визначену у декларації протягом 60 календарних днів від дня отримання такої декларації.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення відповідно до норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 196, 198, 200, 205, 206, 112, 254 КАС України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Дарницькому районі м. Києва залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 листопада 2010 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя

Судді