Справа № 826/19394/14
Суддя: Бужак Н.П.
Дата ухвалення: 2015-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Бужак Н.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бужак Н.П,

суддів: Старова Н.Е., Троян Н.М.,

за участю секретаря: Савін І.В.,

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії-

В С Т А Н О В И В :

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (з урахуванням уточнень) про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 03.11.2014 року № 565-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту в Україні.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2015 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду та прийняти нову, якою позовні вимоги залишити без розгляду.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів відповідно до ч.4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 є громадянином Російської Федерації.

07.05.2014 року звернувся до Державної міграційної служби України з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій зазначив, що покинув територію Російської Федерації через кримінальне переслідування правоохоронними органами Російської Федерації. Російську Федерацію залишив легально в кінці квітня 2010 року залізничним сполученням. На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебував нелегально.

Крім того, у своїй заяві ОСОБА_3 вказав, що 30.04.2014 року був затриманий в аеропорту "Бориспіль", після чого був доставлений в Лінійний відділ а/п "Бориспіль" і розміщений в ізоляторі тимчасового утримання на основі документів щодо розшуку, які, на його думку, були сфальсифіковані правоохоронними органами Російської Федерації.

Позивач вважає, що кримінальне переслідування щодо нього є незаконним і обумовлене його критичним ставленням до теперішньої російської влади, високопосадовці якої відкрито переслідували його та вимагали гроші в якості розплати за його життя та свободу, погрожуючи йому фізичною розправою.

Заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту надійшла до міграційної служби під час утримання заявника у Київському СІЗО № 13, куди він був доправлений після затримання в аеропорту 30.04.2014 року для використання тимчасового арешту на 40 діб до отримання запиту від компетентних органів Російської Федерації. Позивач був затриманий через те, що розшукувався правоохоронними органами Російської Федерації по обвинуваченню у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 210, п.п. "а", "б" ч. 2 ст. 172 Кримінального кодексу Російської Федерації.

Проте, постановою Апеляційного суду Київської області від 14.05.2014 року позивача було звільнено з-під варти, оскільки інкриміновані статті Кримінального кодексу Російської Федерації не мають прямих аналогів у Кримінальному кодексі України .

Під час першої співбесіди 24.06.2014 року заявник зазначив, що причиною його виїзду з Російської Федерації стала сфабрикована кримінальна справа щодо нього міліцейськими високопосадовцями з метою вимагання від нього хабаря у великому розмірі, тому саме відмова виплати хабаря спричинила порушення проти нього кримінальної справи.

Разом з тим, в 2009 році проти ОСОБА_3 була порушена кримінальна справа за ст. 171 Кримінального кодексу Російської Федерації "незаконне зайняття підприємницькою діяльністю", яка у квітні 2010 року була перекваліфікована на ст. 172 Кримінального кодексу РФ "Незаконна банківська діяльність", а також була додана ст. 210 Кримінального кодексу РФ "організація злочинної групи або участь у ній". Під час другої співбесіди позивач зазначив, що 11.05.2010 року йому були заочно пред'явлені обвинувачення.

За результатами розгляду матеріалів відносно позивача прийнято рішення №565-14 від 03 листопада 2014 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз. 4 частини 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п 1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону відсутні.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (Закон №3671-УІ) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини 7 статті 7 та частини 2 статті 13 цього ж Закону, заявник повинен надавати документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також у відповідності до позиції ООН „Про обов'язки та стандарти доказів біженців", факти в підтвердження заяв біженців визначають шляхом підтверджень або доказів викладеного. Обов'язок надання доказів покладається на особу, яка висловлює це твердження. Тобто, заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Стаття 203 КАС України передбачає підстави для залишення позовної заяви без розгляду, зокрема з підстав, визначених ст. 155 КАС України.

Проте, такої підстави для залишення позовної заяви без розгляду як неправильне застосування норм процесуального законодавства під час ухвалення рішення судом першої інстанції, неповне з»ясування обставин, що мають значення для справи, встановлення обставин, які не відповідають обставинам справи, зазначена норма закону не передбачає, оскільки такі обставини можуть бути підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення у справі.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для залишення позовної заяви без розгляду як те вказав представник позивача в апеляційній скарзі.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на вірно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а тому підстав для її скасування не має.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст.ст. 198, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду -без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 41, 160, 167, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 червня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя Бужак Н.П.

Судді Старова Н.Е.

Троян Н.М.

Головуючий суддя Бужак Н.П.

Судді: Старова Н.Е.

Троян Н.М.