Справа № 813/144/15
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2015-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2015 року Справа № 876/5420/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шинкар Т.І.,

суддів Большакової О.О.,

Макарик В.Я.,

з участю секретаря судового засідання Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2015 року у справі №813/144/15 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Львівській області про визнання протиправним наказу про звільнення, поновлення на роботі,-

В С Т А Н О В И В:

15.01.2015р. ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі - ГУМВСУ у Львівській області), просив, з урахуванням поданих уточнень, визнати неправомірним та скасувати наказ ГУ МВС України у Львівській області №3112 від 26.12.2014р. «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників БМГБОП ГУМВС» в частині пунктів 1,2,3,4,5; визнати неправомірними та скасувати наказ ГУ МВС України у Львівській області №670 о/с від 26.12.2014р. в частині звільнення позивача з органів ОВС; поновити його на посаді міліціонера-водія відділення №1 взводу №2 автотранспортної роти №4 батальйону міліції громадської безпеки особливого призначення ГУ МВС України у Львівській області в званні старшина міліції з 26 грудня 2014 року, з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу 14 998,47 грн., постанову в частині поновлення на роботі та стягнення грошового забезпечення за один місяць в розмірі 4 244,87 грн. звернути до негайного виконання.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 16.04.2015р. позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ГУ МВС України у Львівській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 16.04.2015р. та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що згідно роз'яснення Верховного суду України №1-4/83 від 23.03.1998р., проходження служби рядового і начальницького складу органів МВС України регулюється не Кодексом законів про працю України, а спеціальним законодавством про ці органи, яким урегульовані питання, пов'язані із прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням із неї (її припиненням). До таких законодавчих актів належать, зокрема, Закон України «Про міліцію», Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене Постановою КМУ №114 від 29.07.1991р. та Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України. Накладенню на позивача дисциплінарного стягнення - звільнення з посади, передував висновок службового розслідування, призначеного наказом від 24.09.2014р. №2201. Службовим розслідуванням встановлено, що позивач своїми діями грубо порушив службову дисципліну, що стало складовою дисциплінарного проступку. Висновок службового розслідування слугував підставою видачі наказу №2304 від 03.10.2014р. про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2 та наказу від 31.10.2014р. №507 о/с про накладення дисциплінарного стягнення на позивача - пониження в спеціальному званні. Однак виявлено, що накладене дисциплінарне стягнення є занадто м'яким та не відповідає тяжкості допущеного позивачем проступку, а при визначенні виду дисциплінарного стягнення не враховано обставини, за яких його скоєно та норми наказу МВС №90 від 26.03.2010р. та наказу МВС №81 від 12.03.2007р., які встановлюють безальтернативне звільнення з органів внутрішніх справ працівників міліції, котрі керували транспортними засобами в стані алкогольного сп'яніння. Тому було видано наказ №670 о/с від 26.12.2014р., при цьому накази від 03.10.2014р. №2304 та від 31.10.2014р. №507 о/с в частині накладення на міліціонера-водія взводу №2 роти №4 СБМ ГУМВС України у Львівській області прапорщика міліції ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді пониження в спеціальному званні на один ступінь - відмінили. Тобто висновок суду про порушення відповідачем Дисциплінарного статуту щодо подвійного накладення дисциплінарного стягнення на позивача за один і то й же проступок не відповідає обставинам справи. Крім того, станом на 26.12.2014р. позивач перебував на службі в ОВС, так як і 27.12, 28.12, 29.12 та 30.12.2014р., тому поновлення останнього з 26.12.2014р. буде незаконним.

В судовому засіданні представник апелянта подану апеляційну скаргу підтримав, позивач щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги, пояснення сторін в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції скасувати з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1., українець, громадянин України, освіта середня-технічна, одружений, має на утриманні п'ятеро дітей, 2000, 2004, 2008, 2011, 2014 років народження, перебував на службі в органах внутрішніх справ на день винесення спірних наказів - 20 років 09 місяців 23 дні. За вказаний період проходив службу на посадах рядового складу ОВС в органах та підрозділах ГУ МВС України у Львівській області, в тому числі на останній посаді міліціонера-водія відділення №1 взводу №2 роти №4 (автотранспортна) СБМ ГУ МВС України у Львівській області.

22.09.2014р., перебуваючи у черговій відпустці, у м.Львові на вул.Княгині Ольги міліціонер-водій відділення №1 взводу №2 роти №4 СБМ ГУМВС України у Львівській області прапорщик міліції ОСОБА_2, керуючи автомобілем НОМЕР_1 в стані алкогольного сп'яніння, здійснив зіткнення з автомобілем НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_5, унаслідок чого транспортні засоби отримали незначні технічні пошкодження.

На водія ОСОБА_2 було складено протоколи про адміністративне правопорушення серії АБ2 №17283 за ст.124 КУпАП та серії АБ2 №172822 за ст.130 КУпАП, котрі в подальшому розглянуті Шевченківським районним судом м.Львова та накладено штрафи, котрі сплачені позивачем.

Відповідно до Наказу №2201 від 14.09.2014р. призначено службове розслідування за фактом скоєння позивачем адміністративного правопорушення, за результатами проведення якого складено висновок від 02.10.2014р. згідно якого, за грубе порушення службової дисципліни, що виявилось у скоєнні ДТП з незначними наслідками в стані алкогольного сп'яніння, запропоновано на позивача накласти дисциплінарне стягнення - пониження в спеціальному званні на один ступінь (а.с.47-52).

Наказом начальника ГУ МВС України у Львівській області від 03.10.2014р. №2304 за грубе порушення службової дисципліни на ОСОБА_2 накладено дисциплінарне стягнення - пониження в спеціальному званні на один ступінь (а.с.53).

Наказом ГУ МВС України у Львівській області від 31.10.2014р. №507 о/с «По особовому складу» прапорщика міліції ОСОБА_2 - міліціонера відділення №1 взводу №2 роти №4 (автотранспортна) СБМ ГУМВС понижено в спеціальному званні на один ступінь нижче до старшини міліції (а.с.29).

Враховуючи те, що накладене дисциплінарне стягнення є занадто м'яким та таким, що не відповідає тяжкості допущеного проступку, Наказом начальника ГУ МВС України у Львівській області №3112 від 26.12.2014р. відмінено Накази від 03.10.2014р. №2304 та від 31.10.2014р. №507о/с в частині накладення на позивача дисциплінарного стягнення - пониження у спеціальному званні на один ступінь та за порушення службової дисципліни, вимог Дисциплінарного статуту ОВС України, Правил дорожнього руху України, що виразилось у керуванні транспортним засобом в стані алкогольного сп'яніння та скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, керуючись ст.12 Дисциплінарного статуту ОВС України на ОСОБА_2 накладено дисциплінарне стягнення - звільнення з органів внутрішніх справ (а.с.54).

Наказом від 26.12.2014р. №670 о/с ОСОБА_2 звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил України з 31.12.2014р. (а.с.55).

Вказане стало підставою для звернення ОСОБА_2 із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до п.15 ч.1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАСУ) публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів внутрішніх справ, здійснюється відповідно до Закону України «Про державну службу», Законів України «Про міліцію», «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ» та Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990р. № 565-XII (далі - Закон № 565-XII) особовий склад міліції складається з працівників, що проходять державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно до чинного законодавства присвоєно спеціальні звання міліції.

Частиною 1 ст.18 Закону № 565-XII встановлено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.10 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 р. № 114 (далі - Положення), особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Пунктом 23 Положення встановлено, що особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну та кримінальну відповідальність згідно з законодавством.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне вказати, що норми Кодексу законів про працю України є загальними щодо спеціальних - законів, статутів, положень, які визначають спеціального суб'єкта, що несе дисциплінарну відповідальність, особливий характер дисциплінарного проступку, спеціальні види дисциплінарних стягнень, особливу процедуру накладення дисциплінарного стягнення та оскарження. Дисциплінарна відповідальність публічного службовця є предметом адміністративного права, а трудове законодавство у цьому випадку застосовується субсидіарно.

Сутність службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України (далі - особи рядового і начальницького складу) стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень визначено Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженим Законом України від 22.02.2006р. № 3460-IV (далі - Дисциплінарний статут).

Статтею 5 Дисциплінарного статуту встановлено, що за вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом. Особи рядового і начальницького складу, яких в установленому законодавством порядку притягнуто до адміністративної, кримінальної або матеріальної відповідальності, водночас можуть нести і дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Відповідно до ст.12 Дисциплінарного статуту на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: 1) усне зауваження; 2) зауваження; 3) догана; 4) сувора догана; 5) попередження про неповну посадову відповідність; 6) звільнення з посади; 7) пониження в спеціальному званні на один ступінь; 8) звільнення з органів внутрішніх справ.

Згідно з ч.7 ст.13 Дисциплінарного статуту такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з органів внутрішніх справ, звільнення з посади, пониження в спеціальному званні на один ступінь, накладаються начальниками, яким надано право прийняття на службу до органів внутрішніх справ, призначення на посаду, присвоєння спеціального звання.

Відповідно до положень ст.14 Дисциплінарного статуту про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ. Зміст наказу доводиться до відома особи рядового або начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. У разі звільнення з посади або звільнення з органів внутрішніх справ особі рядового або начальницького складу видається витяг з наказу.

Відповідно до ч.1 ст.18 Дисциплінарного статуту, дисциплінарне стягнення виконується негайно, але не пізніше місяця з дня його накладення, не враховуючи періоду перебування особи рядового або начальницького складу у відпустці, відрядженні або її тимчасової непрацездатності. Після закінчення цього строку дисциплінарне стягнення не виконується.

Такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з посади, пониження в спеціальному званні та звільнення з органів внутрішніх справ, вважаються виконаними після видання наказу по особовому складу (ч.5 ст.18).

Частиною 6 ст.13 Дисциплінарного статуту передбачено, що старший прямий начальник має право протягом одного місяця з дня оголошення особі рядового або начальницького складу наказу про накладення дисциплінарного стягнення посилити, а протягом року - пом'якшити чи скасувати дисциплінарне стягнення, накладене підлеглим йому начальником, якщо встановлено, що воно не відповідає тяжкості вчиненого проступку.

З матеріалів справи вбачається, що Наказ №2304 від 03.10.2014р. відповідно до проставленого на ньому штампу, отримано Спеціальним батальйоном міліції ГУ МВСУ у Львівській області (в якому на посаді міліціонера-водія взводу №2 роти №4 працював позивач) 08.10.2014р.(а.с.53) та з таким було ознайомлено ОСОБА_2, що підтверджується підписом позивача з відміткою «Ознайомлений» (а.с.30) та підтверджено позивачем в судовому засіданні.

Відповідно до тексту описової частини зазначеного Наказу, у процесі службового розслідування ОСОБА_2 повністю визнав себе винним та щиросердно розкаявся у вчиненому. Крім цього за місцем служби ОСОБА_2 характеризується позитивно, має на утриманні п'ятьох малолітніх дітей та до дисциплінарної відповідальності притягується вперше, що являється пом'якшуючими обставинами при обранні відносно ОСОБА_2 виду дисциплінарного стягнення.

Як зазначив позивач в суді апеляційної інстанції, оскільки перебував у відпустці (з 09.09.2014р. по 23.10.2014р. згідно наказу №84о/с-в від 09.09.2014р.) з Наказами від 03.10.2014р. №2304 та від 31.10.2014р. №507 о/с був ознайомлений після виходу на службу з відпустки.

В подальшому, враховуючи те, що накладене на прапорщика міліції ОСОБА_2 дисциплінарне стягнення є занадто м'яким та не відповідає тяжкості допущеного ним проступку, керуючись вимогами наказів МВС України від 12.03.2007р. №81 та від 26.03.2010р. №90 щодо безальтернативного звільнення з органів внутрішніх справ працівників міліції, котрі керували транспортними засобами в стані алкогольного сп'яніння, на виконання вказівки керівництва МВС України, наказом начальника ГУ МВС України у Львівській області від 26.12.2014р. №3112 на позивача накладено дисциплінарне стягнення - звільнення з органів внутрішніх справ.

Отже, колегія суддів приходить до переконання, що реалізація наданого ч.6 ст.13 Дисциплінарного статуту права щодо посилення дисциплінарного стягнення недотримана, оскільки керівником ГУМВСУ у Львівській області скасовано спірні накази, які ним же і винесені, а не підлеглим йому начальником; накази скасовано поза місячним строком з дня оголошення особі рядового складу наказу про накладення дисциплінарного стягнення.

Так, відповідно до положень Наказу МВС від 26.03.2010р. №90 «Про стан дисципліни й законності в діяльності органів та підрозділів внутрішніх справ та заходи щодо його покращання» наказано за результатами службових розслідувань за фактами скоєння злочинів, корупційних дій, незаконного застосування табельної вогнепальної зброї або її втрати, дорожньо-транспортних пригод з тяжкими наслідками щодо винних працівників вирішувати питання про звільнення з органів внутрішніх справ, їх безпосередніх керівників - з посад, а до їх прямих начальників уживати найсуворіших заходів дисциплінарного впливу.

Отже, покликання в оспорюваному наказі №3112 від 26.12.2014р. про притягнення до дисциплінарної відповідальності на Наказ МВС від 26.03.2010р. №90 не є беззаперечним, оскільки питання звільнення згідно цього наказу лежить в площині встановлення факту скоєння дорожньо-транспортної пригоди з тяжкими наслідками, який відсутній в подіях скоєння позивачем ДТП 22.09.2014р.

Окрім того, щодо покликання в оспорюваному наказі на наказ Міністра внутрішніх справ України виданий від 16.03.2007р. №81 «Про заходи щодо зміцнення дисципліни і законності в органах внутрішніх справ та попередження надзвичайних подій, пов'язаних із загибеллю й травмуванням особового складу» відповідно до підпункту 3.19 п. 3 якого, «начальникам головних управлінь МВС України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, на транспорті, ректорам та проректорам вищих навчальних закладів забезпечити проведення керівниками міськрайлінорганів інструктажів з працівниками, які відбувають у відрядження на службовому автотранспорті. Категорично заборонити виїзди працівників за межі гарнізону без дозволу безпосередніх начальників. При наданні дозволу на такий виїзд проводити всебічний інструктаж працівника щодо правил поведінки в побуті, громадських місцях, безумовного дотримання Правил дорожнього руху» то колегія суддів зазначає, що такий також не підлягає до застосування з підстав здійснення позивачем ДТП під час перебування у черговій відпустці без використання службового автотранспорту.

Щодо покликання апелянта на порушення позивачем порядку оскарження дій посадових осіб та необхідність першочергового оскарження дій посадових осіб ГУ МВС у Львівській області до вищестоящих службових осіб чи органу, аж до Міністерства внутрішніх справ України, колегія суддів зауважує наступне

Відповідно до ч.1 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч.1 ст.20 Дисциплінарного статуту особа рядового або начальницького складу має право усно чи письмово послідовно звернутися зі скаргою щодо накладення на неї дисциплінарного стягнення до старшого прямого начальника - аж до міністра внутрішніх справ України або до суду.

Таким чином, положення Дисциплінарного статуту надають право вибору особі звернутись із скаргою або до старшого начальника або до суду, не обмежуючи при цьому конституційно закріпленого права особи на судовий захист.

Згідно ст.8 КАСУ суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

У відповідності до ст. 11 КАСУ, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суб'єкти владних повноважень зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Беручи до уваги встановлені факти, суд вважає, що відповідач, з урахуванням всіх обставин, діяв необґрунтовано та не у спосіб, що передбачений законами України. Жодних доказів на підтвердження правомірності винесення оскаржуваних наказів відповідачем суду не було надано. А тому вимоги ч.2 ст.71 КАСУ щодо свого обов'язку довести правомірність свого рішення відповідачами не виконано.

Оцінивши докази, які є у справі, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані накази винесені з порушенням вимог Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, тому мають бути визнанні протиправними та скасовані.

Водночас, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо поновлення ОСОБА_2 на посаді міліціонера-водія відділення №1 взводу №2 автотранспортної роти батальйону міліції громадської безпеки особливого призначення ГУ МВС України у Львівській області в званні старшина міліції, оскільки скасування Наказів ГУ МВСУ у Львівській області №3112 від 26 грудня 2014 року та від 26.12.2014р. №670о/с, відновлює юридичну силу Наказів від 03.10.2014р. №2304 та від 31.10.2014р. №507о/с, яким до позивача застосовано дисциплінарне стягнення - пониження в спеціальному званні на один ступінь до старшини міліції.

В свою чергу право позивача на державну службу в підрозділах міліції, підлягає поновленню з 01.01.2015р., а не з 26.12.2014р., оскільки згідно оскаржуваного наказу від 26.12.2014р. №670о/с, позивача звільнено з органів ОВС з 31.12.2014р., який є останнім днем служби.

Статтею 162 КАСУ передбачено, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини та громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до п.24 Положення уразі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Згідно з Довідкою №1509 від 06.03.2015р. середній заробіток ОСОБА_2 за 2014 рік 4244,87 грн. (чотири тисячі двісті сорок чотири гривні вісімдесят сім копійок), а тому розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу становить 15 029,81 грн. (середньомісячний - 4 244,87 х 3 місяці = 12 734,61 грн., середньоденний - 143,45 х 16 днів = 2 295,2 грн. ), який належить стягнути з відповідача.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення та ухвалює нове, коли має місце, зокрема, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

З огляду на те, що судом першої інстанції рішення прийняте з порушенням норм матеріального права та неповним з'ясуванням обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що оскаржувану постанову слід скасувати та прийняти нову, якою задовольнити адміністративний позов частково.

Щодо судових витрат, то з врахуванням вимог ст.94 КАС України, такі не належить стягувати зі сторін спору.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління МВС України у Львівській області задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2015 року у справі №813/144/15 скасувати та позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління МВС України у Львівській області №3112 від 26.12.2014р.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління МВС України у Львівській області №670/о від 26.12.2014р. в частині звільнення ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ з 31 грудня 2014 року.

Поновити ОСОБА_2 на посаді міліціонера-водія відділення №1, взводу №2, автотранспортної роти батальйону міліції громадської безпеки особливого призначення ГУМВС України у Львівській області з 01 січня 2015 року з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в сумі 15 029,81 грн. (п'ятнадцять тисяч двадцять дев'ять гривень вісімдесят одна копійка).

В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.І. Шинкар

Судді О.О. Большакова

В.Я. Макарик

Повний текст Постанови виготовлено 01.09.2015р.