Справа № 2а-1751/10
Суддя: Ніколін В.В.
Дата ухвалення: 2010-10-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2010 року Справа № 25237/10

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Заверухи О.Б., Сапіги В.П.,

при секретарі судового засідання Грищишин Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Державної податкової адміністрації України та Державної податкової адміністрації у Хмельницькій області на постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16.03.2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової адміністрації України, Державної податкової адміністрації у Хмельницькій області про скасування наказів про звільнення з посади, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИЛА :

У березні 2005 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної податкової адміністрації України, Державної податкової адміністрації у Хмельницькій області про скасування наказів про звільнення з посади, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В своїх позовних вимогах позивач ОСОБА_1 покликається на те, що Постановою Кабінету Міністрів України від 16 червня 1998 року був призначений на посаду голови Державної податкової адміністрації у Хмельницькій області, а наказом голови ДПА України №1391-о від 18 жовтня 2004 року він був звільнений з посади за ст. 38 КЗпП України на підставі заяви від 14 жовтня 2004 року. Наказом №247-0 від 29 жовтня 2004 року ДПА у Хмельницькій області постановлено вважати днем звільнення ОСОБА_1 - 9 жовтня 2004 року, тобто день підписання акту про передачу справ. Вважаючи свою заяву вимушеною, а звільнення незаконним, позивач вказує, що звільнений з роботи неповноважним органом - наказом голови Державної податкової адміністрації України замість Постанови Кабінету Міністрів України згідно з ст. 5 Закону України «Про державну податкову службу України». Крім того, він вказує, що фактично був поновлений на роботі 31 січня 2005 року і виконував обов'язки голови ДПА згідно з наказом №123-о від 1 лютого 2005 року. 24 травня 2005 року він був звільнений з роботи за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, однак, знову ж таки - головою ДПА України, а не Постановою Кабінету Міністрів України, як це передбачено Законом. На його думку, він не пропустив строк звернення до суду, а тому просив визнати недійсним наказ голови ДПА України №1391-о від 18 жовтня 2004 року про звільнення його з посади на підставі ст. 38 КЗпП України. В подальшому позивач вкотре уточнив позовні вимоги та просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, що станом на 01 квітня 2010 року становить 326 220 грн. та 200 000 грн. моральної шкоди.

Оскаржуваною постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16.03.2010 року вказаний позов задоволено частково, а саме скасовано наказ Державної податкової адміністрації України №1391-о від 18 жовтня 2004 року про звільнення ОСОБА_1 з посади голови державної податкової адміністрації у Хмельницькій області за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України. Скасовано наказ Державної податкової адміністрації у Хмельницькій області №247-о від 29 жовтня 2004 року про звільнення ОСОБА_1. Поновлено ОСОБА_1 на посаді голови державної податкової адміністрації у Хмельницькій області з 29 жовтня 2004 року. Стягнуто з Державної податкової адміністрації України на користь ОСОБА_1 307 359 грн. 33 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, утримавши з цієї суми податок з доходів фізичних осіб та інші обов'язкові платежі та 5 000 грн. моральної шкоди, а всього - 312 359 грн. 33 коп.

У поданих апеляційних скаргах відповідачі ОСОБА_2 податкова адміністрація України та ОСОБА_2 податкова адміністрація у Хмельницькій області просить зазначену постанову скасувати та прийняти нову, якою у задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що в порушення п. 5 ст. 107 КАСУ судом не надіслано відповідачам по справі ухвалу про відкриття провадження, а також копії позовної заяви від 01.03.10 року ДПА України не була ознайомлена з позовними вимогами позивача, які були змінені станом на березень 2010 року та, які розглядалися судом. Справу вирішено за одне судове засідання без участі представника ДПА України.

Крім того, судом порушено ч. 3 ст. 6 (право на судовий захист), п. 4 ч. 1 ст. 7 (змагальність як принцип адміністративного судочинства), а також ст. ст. 49, 51 КАСУ (відповідач по справі був позбавлений можливості реалізувати свої права в тому числі, на заявлення клопотань та відводів, подання доказів, прийняття участі у дослідженні доказів, висловлення своєї думки, подання заперечень на позовну заяву, тощо).

Відповідно до ч. 4 ст. 128 КАСУ у разі неприбуття відповідача - суб'єкта владних повноважень розгляд справи відбувається лише в тому випадку, якщо такий суб'єкт не з'являється без поважних причин або без повідомлення ним причини.

ДПА України підготовлено і подано до Хмельницького міськрайонного суду заяву від 10.03.10 року про відкладення розгляду справи на підставі статті 128 КАСУ у зв'язку з поважними причинами неможливості прибути до суду, а саме відсутність фінансування в державному органі на відрядження в І кварталі 2010 року та перебування представника у відпустці. Окрім того, внаслідок невиконання судом п. 5 ст. 107 КАСУ ДПА України була позбавлена можливості бути обізнаною в наступному - попереднє засідання або судовий розгляд планувався на 16.03.10р. З 1 вересня 2005 року набрав чинності Кодекс адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 2 статті 18 КАС України справи, що виникають з адміністративно - правових відносин розглядаються в порядку встановленому цим Кодексом окружним адміністративним судом.

Відповідно до п. 5 Перехідних положень КАСУ до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів підсудні їм справи вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні загальні суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

При задоволенні позову ОСОБА_1 судом першої інстанції вирішено питання про задоволення вимог позивача щодо відшкодування йому моральної шкоди у сумі 5 000 грн. без залучення органу Державного казначейства України, незважаючи на заявлене клопотання Відповідача (судом в задоволенні, клопотання ДПА у Хмельницькій області про залучення органу Державного казначейства України відмовлено). Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 31.03.1995р., № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону "Про оперативно-розшукову діяльність"). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. В Законі України „Про державну податкову службу в Україні" прямо не передбачено про те, що орган податкової служби має бути відповідачем по справі, відповідно розгляд справи про відшкодування моральної шкоди, завданої таким органом, не був правомірним без залучення відповідного органу Державного казначейства України. В судовому засіданні вирішено права та законні інтереси органу Державного казначейства України, оскільки відшкодування моральної шкоди, заподіяної органом ДПС здійснюється за рахунок державного бюджету України з відповідного рахунку органу Державного казначейства України, без відому останнього.

Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Позивачем не було наведено жодного доказу виникнення тієї чи іншої обставини. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених-змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи зазначене, судом при задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди не з'ясовано підстав виникнення моральної шкоди, не визначено причинного зв'язку між звільненням та тими обставинами, які позивач визначив у позові. Судом не досліджено жодного доказу заподіяння моральних страждань, тому немає підстав вважати, що позивачу завдано моральної шкоди. Крім того сам позивач зазначає, що він хворів ще до моменту звільнення із займаної посади. Другу групу інвалідності йому встановлено з 02.09.04 року, а наказ про звільнення датований 18.10.04р.

Обставини пов'язані з хворобою позивача виникли під час проходження служби та ніяким чином не пов'язані із звільненням позивача із займаної посади.

Тому наведені в позові обставини на підтвердження моральної шкоди виникли ще до моменту вчинення дій відповідача пов'язаних із звільненням позивача. А отже між діями відповідача та вказаними позивачем обставинами відсутній причинний зв'язок.

Судом задоволено позовні вимоги Позивача всупереч ст.ст. 100, 233 Кодексу Законів про працю України.

Статтею 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він; дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Дана позиція підтверджується Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.08р. №2 „Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ"(п. 13). де чітко передбачено, що при розгляді спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби застосовуються строки звернення до суду, встановлені спеціальними законами. У разі коли ці закони зазначені питання не врегульовують, то з врахуванням необхідності застосування законів про працю суди повинні виходити із строків звернення до суду, визначених частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України. Тому громадянин може звернутися із заявою про вирішення спору в тримісячний строк із дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення з публічної служби - у місячний строк із дня вручення копії наказу про: звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Позивач був звільнений 18.10.04р. з роботи за власною заявою, 29 жовтня з ним було проведено повний розрахунок та йому вручена трудова книжка.

У суд з позовом про визнання незаконним свого звільнення позивач звернувся лише 9 березня 2005 року, тобто більше ніж через 4 місяці після свого звільнення. За таких обставин він пропустив встановлений статтею 233 КЗпП України місячний строк звернення до суду.

Керуючись статтею 100 КАСУ відповідач наполягав на відмові у позові позивачу з причин пропущення строку звернення до суду.

При цьому, згідно з матеріалами справи, ОСОБА_1 стаціонарно лікувався лише з

10 по 25 листопада 2004 року, після цього періодично амбулаторно лікувався до 6 січня

2005 року. Докази про те, що після 6 січня 2005 року позивач з поважних причин

пропустив строк звернення до суду, в матеріалах справи відсутні. При цьому з 31 січня

2005 року по 24 травня 2005 року ОСОБА_1 знову працював в ДПА у Хмельницькій

області, виходив на роботу, про що свідчать табеля виходу на роботу та заробітна плата

отримана ним за цей час, тому мав можливість звертатись до суду про поновлення на роботі. До того ж в подальшому позивач за власним бажанням звільнився з посади заступника голови ДПА у Хмельницькій області.

Розглядаючи справу, судом невірно оцінено та враховано обставини з якими, на його думку, пов'язана поважність пропуску строку подання позову.

Так, судом помилково зазначено, що з 01.02.2005р. позивач, фактично поновлений на роботі, і проміжок часу з зазначеної дати по 24.05.2005р. (часу подання ним заяви про звільнення його з посади) не може враховуватись при підрахунку часу, з яким законодавець пов'язує відлік місячного строку для звернення до суду.

Фактичні обставини справи свідчать про те, що проміжок часу з 01.02.05р. по 24.04.05р. позивач пропрацював зовсім на іншій посаді - посаді заступника голови ДПА у Хмельницькій області (судом помилково зазначено - Першого заступника голови) та звільнився з неї за погодженням сторін, що підтверджено наказами ДПА України від 31.01.2005р. № 122-0, від 01.02.2005р. № 123-0 та від 24.05.2005р. № 804-О. Таким чином, факт прийняття позивача на іншу роботу та іншу посаду не може бути підтвердженням поважності причин пропуску визначеного ст. 233 КЗпП України строку. Належних доказів щодо неможливості подання позову, або наявності обставин, що перешкоджали позивачу направити на адресу суду позовну заяву позивач не надав, а суд у процесі судового розгляду - не з'ясував. Доводи відповідачів про те, що позивач мав змогу подати позов, як у 2004 році після звільнення, так і у період заняття посади заступника голови ДПА у Хмельницькій області з 31.01.05р. суд проігнорував.

Окрім того, позовні вимоги від 01.03.2010р. не містили клопотання про поновлення пропущеного строку.

Судом помилково застосовано до спірних правовідносин ч. 3 ст. 147-1 КЗпП, оскільки зазначена норма стосується звільнення з виборних посад. Посада, з якої звільнений позивач, не є виборною. Окрім того, приписами статті 147-1 КЗпП України визначено органи, правомочні застосовувати дисциплінарні стягнення. В даному випадку мова йде не про звільнення позивача в якості дисциплінарного стягнення, а звільнення за власним бажанням згідно його заяви. До того ж звільнення відбулося ОСОБА_2 податковою адміністрацією України в межах повноважень, визначених п. 9 Указу Президента України від 13.07.2000 № 886/2000 "Про затвердження Положення про ОСОБА_2 податкову адміністрацію України, відповідно до якого обов"язок щодо призначення та звільнення голів державних податкових адміністрацій в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі та їх заступників належить Голові ДПА України. Окрім того, практика звільнення головою ДПА України голів ДПА в області розповсюджена по всій Україні. В разі поновлення на роботі усіх голів ДПА областей, які були звільнені за наказами Голови ДПА України та виплати їм середньомісячного заробітку, в податковій службі України може наступити правовий та фінансовий хаос.

Судом враховуючи тільки розрахунки позивача, без посилання на нормативно правові акти. зобов*язано ДПА України виплатити позивачу суму середньомісячного заробітку за відповідні проміжки часу в розмірі 307 359 грн.33коп. При цьому суд не врахував, що постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 „Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Судом не взято до уваги ту обставину, що заробітну плату позивач отримував в ДПА у Хмельницькій області. Натоміть з незрозумілих підстав зобов'язав ДПА України виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу.

З не відомих причин суд визначив час подання позову позивачем 9 березня 2009 року (фактично позов подано 09.03.2005 року).

Згідно довідки Пенсійного фонду Пенсійного фонду у м. Хмельницькому від 05.10.05р. № 8429/03 (в матеріалах справи) ОСОБА_1 з 25.05.05р. призначена пенсія по II групі інвалідності згідно Закону України «Про державну службу», яку він отримує по сьогоднішній час. Відповідно до п. 7 ст. 37 Закону України ..Про державну службу" якщо зазначені особи (які отримують пенсію по інвалідності згідно Закону України «Про державну службу») повертаються на державну службу, виплата пенсії по інвалідності припиняється на період до звільнення з роботи або досягнення ними граничного віку перебування на державній службі. Таким чином, особа не може отримувати одночасно пенсію по інвалідності згідно вимог Закону України «Про державну службу» та заробітну плату .

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подані скарги підлягають задоволенню з наступних мотивів.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 16 червня 1998 року працював на посаді голови ДПА у Хмельницькій області. 14 жовтня 2004 року позивач подав заяву про звільнення з посади за власним бажанням та наказом Державної податкової адміністрації України від 18 жовтня 2004 року був звільнений з посади голови державної податкової адміністрації у Хмельницькій області за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України. На підставі даного наказу ОСОБА_2 податковою адміністрацією у Хмельницькій області 29 жовтня 2004 року видано свій наказ в якому зазначено, що датою звільнення ОСОБА_1 слід вважати день підписання акту - 29 жовтня 2004 року.

З дня звільнення - 29 жовтня 2004 року і до 1 січня 2005 року ОСОБА_1 перебував на лікуванні, загалом 63 дні, а в зв'язку з травмою ноги перебував на лікуванні за межами області з 27 листопада 2004 року по 11 грудня 2004 року - 15 днів. При цьому, позивач був змушений лікуватись амбулаторно через необхідність допомагати старим батькам. Крім того, з 1 лютого 2005 року він фактично був поновлений на роботі, оскільки був зарахований на посаду першого заступника ДПА і на нього поклали обов'язки голови ДПА в Хмельницькій області, в зв'язку з чим, через завантаженість у роботі позов було подано лише 9 березня 2005 року.

Відповідно до ч. 2 ст.5 Закону України «Про державну податкову службу в Україні»( в реакції Закону від 1 січня 2004 року ) ОСОБА_2 податкові адміністрації в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі очолюють голови, які призначаються на посаду і звільняються з посади Кабінетом Міністрів України за поданням Голови Державної податкової адміністрації України.

В силу ч. 1 ст. 233 цього ж Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Ст. 234 КЗпП України також передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Колегія суддів приходить до висновку, що з урахуванням викладеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що вимоги позивача у визнання наказів про його звільнення є обґрунтованими, оскільки дійсно при його звільненні порушено вимоги ч. 2 ст.5 Закону України «Про державну податкову службу в Україні»( в реакції Закону від 1 січня 2004 року ), так як позивача звільнено із займаної посади наказом Державної податкової адміністрації України, хоча Законом України «Про державну податкову службу в Україні» в редакції чинній на момент звільнення таке право надано Кабінету Міністрів України за поданням Голови Державної податкової адміністрації України. При цьому, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги посилання представника відповідача на законність звільнення позивача відповідно до Указу Президента України від 13 липня 2000 року №886/2000 «Про затвердження Положення про ОСОБА_2 податкову адміністрацію України, відповідно до якого обов'язок щодо призначення та звільнення голів державних податкових адміністрацій в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі та їх заступників належить Голові ДПА України, оскільки укази і розпорядження Президента України є підзаконними актами (ст. 91, ч. З ст. 106 Конституції України) тобто такими, що приймаються на основі та на виконання Конституції і законів України і мають відповідати їм. Вищеназвані нормативно-правові акти мають різну юридичну силу та суперечать одне одному в частині процедури звільнення голови державної податкової адміністрації в області, а отже має застосовуватись закон, що має вищу юридичну силу, тобто Закон України «Про державну податкову службу в Україні». Також судом першої інстанції вірно дано оцінку наказу Державної податкової адміністрації України №1391-о від 18 жовтня 2004 року про звільнення ОСОБА_1 з посади голови державної податкової адміністрації у Хмельницькій області за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України та наказ Державної податкової адміністрації у Хмельницькій області №247-о від 29 жовтня 2004 року про звільнення ОСОБА_1

Однак колегія суддів не може погодитись з висновку суду першої інстанції, що позивачем пропущений строк звернення до суду з позовом з поважних причин, оскільки судом першої інстанції встановлено, що позивач з 16 червня 1998 року працював на посаді голови ДПА у Хмельницькій області. 14 жовтня 2004 року він подав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням і з 29 жовтня 2004 року був звільнений з роботи за ст.38 КЗпП України. В той же день з ним було проведено повний розрахунок та йому вручена трудова книжка, що в суді першої інстанції пояснили представники відповідача, та даних обставин не заперечував і сам позивач, що стверджується і матеріалами справи.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що в суд з позовом про визнання незаконним свого звільнення позивач звернувся лише 9 березня 2005 року, тобто більше ніж через 4 місяці після свого звільнення. За таких обставин він пропустив встановлений законом місячний строк звернення до суду, тому з цих підстав йому слід відмовити в позові.

При цьому, колегія суддів не може прийняти до уваги посилання позивача на те, що строк звернення до суду він пропустив з поважних причин, так як хворів і тому його слід поновити на роботі, оскільки, як встановлено судом, ОСОБА_1 стаціонарно лікувався лише з 10 по 25 листопада 2004 року, після цього періодично амбулаторно лікувався до 6 січня 2005 року. Доказів про те, що після 6 січня 2005 року позивач з поважних причин пропустив строк звернення до суду, він не надав, не здобуто їх і в суді першої інстанції, тому в судової колегії немає підстав для поновлення цього строку. При цьому суд також враховує, що з 31 січня 2004 року позивач знову працював в ДПА в Хмельницькій області на посаді заступника голови та виконуючого обов'язки голови ДПА в Хмельницькій області, виходив на роботу, що підтверджується табелями його виходу на роботу, тому мав можливість ставити питання в суді про своє поновлення на роботі, однак він цього не зробив.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, а тому рішення суду по даній справі підлягає скасуванню.

На підставі викладеного і статті 202 КАС України підставою для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а тому колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати і в прийняти нове рішення про відмову в позові.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Державної податкової адміністрації України та Державної податкової адміністрації у Хмельницькій області задоволити.

Постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16.03.2010 року у справі № 2а-1751/10 скасувати та прийняти нову якою в позові ОСОБА_1 --відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Постанова у повному обсязі складена 02.11.2010 року.

Головуючий В.В. Ніколін

Судді В.П. Сапіга

ОСОБА_3