Справа № 2а-40/08
Суддя: Дякович В.П.
Дата ухвалення: 2011-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2011 р. № 89301/09

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Дяковича В.П.,

суддів Коваля Р.Й., Яворського І.О.,

при секретарі Дембіцькій Х.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 червня 2008 року справі № 2а-40/08 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради Закарпатської області, Виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3 Віктор-Дюла Бейлович, про визнання незаконним рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2007 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 міської ради, виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради, яким з врахуванням уточнення позовних вимог просила визнати незаконними та скасувати рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради № 146 від 17 серпня 2006 року «Про переведення житлової квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3 Віктору-Дюла Бейловчу в нежитлове приміщення і надання дозволу на будівництво», рішення четвертої сесії п'ятого скликання ОСОБА_2 міської ради № 14 від 26 вересня 2006 року «Про надання ОСОБА_3 Віктору-Дюла Бейловичу дозволу на зміну цільового призначення земельної ділянки» та висновок Відділу містобудування та архітектури Виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради Закарпатської області від 03.08.2006 року.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 червня 2008 року в задоволенні позову відмовлено. Постанова мотивована тим, що третя особа у справі ОСОБА_3-Д.Б., будучи власником квартири АДРЕСА_2 та земельної ділянки, призначеної для обслуговування даної квартири, у встановленому порядку отримав дозволи на переведення квартири у нежитлове приміщення і зміну цільового призначення земельної ділянки, а також архітектурно-планувальне завдання, проект реконструкції квартири, технічні умови на водопостачання та підєднання до каналізації, дозвіл на виконання будівельних робіт, погодження санітарного лікаря, органів пожежного нагляду, інспекції праці. Реконструкція квартири третьою особою під магазин будівельних товарів не порушує прав позивача та не перешкоджає у користуванні її земельною ділянкою, оскільки земельна ділянка, призначена для обслуговування будинку співвласниками якого є ОСОБА_4 та ОСОБА_3-Д.Б., розділена на дві частини.

Постанову в апеляційному порядку оскаржила позивач, вважає, що постанова прийнята при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить постанову скасувати та прийняти нову, якою позов задовольнити. На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відповідно до ст. ст. 7, 8 Житлового кодексу Української РСР переведення житлових приміщень в нежитлові здійснюється на підставі їх обстеження і визнання непридатним для проживання, однак в матеріалах справи відсутній акт обстеження квартири ОСОБА_3-Д.Б., а також документ, що посвідчує право власності ОСОБА_3-Д.Б. на будинок. Проектна та дозвільна документація на реконструкцію квартири виготовлена вже після прийняття виконавчим комітетом ОСОБА_2 міської ради оскаржуваного рішення про надання ОСОБА_3-Д.Б. дозволів на переведення квартири у нежитлове приміщення та її реконструкцію під магазин промислових товарів. Крім того, на момент надання таких дозволів був відсутній комплексний висновок щодо відповідності запропонованого будівництва містобудівній документації, державним будівельним нормам, місцевим правилам забудови, який є обовязковим для отримання дозволу на будівництво. Комплексний висновок від 03.08.2006 року, копія якого наявна в матеріалах справи, є сфальсифікованим, його не було на момент надання ОСОБА_3-Д.Б. дозволів на переведення квартири у нежитлове приміщення та її реконструкцію, а оригіналу такого висновку відповідачі та третя особа не надали суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, третю особу та їх представників, представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

ОСОБА_3-Д.Б. (третя особа у справі) є власником квартири АДРЕСА_3.

Рішенням Виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради Закарпатської області від 17.08.2006 року № 146 йому надано дозволи на переведення зазначеної квартири у нежитлове приміщення на реконструкцію даного вбудованого нежитлового приміщення та будівництво нової будівлі, під магазин промислових товарів на земельній ділянці, яка належить йому на праві власності.

Питання про переведення придатних для проживання жилих приміщень, що перебувають у приватній власності у нежилі в законодавстві чітко не визначене, тому в даному випадку слід керуватись загальними положеннями Житлового кодексу Української РСР, Цивільного кодексу України та іншими нормативними актами, що регулюють питання власності та містобудування.

Так ст. 150 Житлового кодексу Української РСР передбачає право громадян, які мають у приватній власності квартиру, розпоряджатися нею на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ст. 152 цього Кодексу Переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

Такі ж правила містяться у ст. ст. 319, 320 Цивільного кодексу України, відповідно до яких власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, зокрема використовувати його для здійснення підприємницької діяльності, якщо це не суперечить закону, та Конституція України (ст. 41) також декларує право власника володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Позивач, яка є власником квартири АДРЕСА_3, зокрема, вважає, що, на переведення квартири ОСОБА_3-Д.Б. у нежитлове приміщення і облаштування в ній магазину необхідна її згода, однак її вимог в цій частина не ґрунтуються н вимогах законодавства, оскільки жодним законодавчим актом не встановлено обовязкового погодження переведення житлового приміщення у нежитлове співвласниками дво- чи багатоквартирного житлового будинку.

Позивачем не надано жодних доказів того, що переведення квартири ОСОБА_3-Д.Б. у нежитлове приміщення та облаштування у ній магазину промислових товарів, призведе до порушення її прав, свобод та законних інтересів, в тому числі права користування земельною ділянкою, оскільки згідно з рішенням виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради від 28.04.2005 року № 89 будинковолодіння № 5 по вул. Головній в м. Чоп було розподілено на 2 окремих будинки із присвоєнням адрес: за гр. ОСОБА_4 АДРЕСА_4, а за гр. ОСОБА_5 (попередній власник, у якої ОСОБА_3-Д.Б. придбав квартиру) - АДРЕСА_5, а земельна ділянка, призначена для обслуговування даного будинку була розподілена між ОСОБА_4 та ОСОБА_3-Д.Б. і зауважень щодо проведеного розподілу не було.

Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, ОСОБА_3-Д.Б. у встановленому законодавством порядку отримав проектну та дозвільну документацію, а саме: архітектурно-планувальне завдання, проект реконструкції квартири, технічні умови на водопостачання та підєднання до каналізації, дозвіл на виконання будівельних робіт, погодження санітарного лікаря, органів пожежного нагляду, інспекції праці.

Посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 року № 4-рп/2004 є безпідставним, оскільки воно стосується допоміжних приміщень (підвалів, сараїв, кладовок, горищ, колясочних тощо), до яких квартира не відноситься.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача, що відповідно до ст. ст. 7, 8 Житлового кодексу Української РСР переведення житлових приміщень в нежитлові здійснюється на підставі їх обстеження і визнання непридатним для проживання, однак в матеріалах справи відсутній акт обстеження квартири ОСОБА_3-Д.Б.

Дані норми визначають підстави та порядок переведення у нежитлові жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного, відомчого і громадського житлового фонду та жилих приміщень, що належать колгоспам, і не регулює питань щодо переведення у нежитлові жилих будинків і жилих приміщень, що перебувають у приватній власності.

Крім того, відповідно до ст. 24 Закону України «Про планування і забудову територій» дозвіл на будівництво надається на підставі комплексного висновку щодо відповідності запропонованого будівництва містобудівній документації, державним будівельним нормам, місцевим правилам забудови (далі - комплексний висновок).

Такий висновок у ОСОБА_3-Д.Б. був наявний, а саме висновку Відділу містобудування та архітектури Виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради Закарпатської області від 03.08.2006 року.

Колегія суддів не приймає доводів позивача про те, що він сфальсифікований, оскільки нею не надано належних доказів на їх підтвердження, а такі доводи ґрунтуються лише на припущенням позивача.

Щодо позовних вимог про скасування цього висновку, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Виходячи з аналізу даних норм, колегія суддів приходить до висновку про те, що в порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені лише нормативно-правові акти субєктів владних повноважень, тобто офіційні письмові документи, прийняті чи видані уповноваженим на це суб'єктом нормотворення у визначеній законодавством формі та за встановленою законодавством процедурою, які спрямовані на регулювання суспільних відносин, містять нормативні приписи, розраховані на багаторазове застосування і дія яких не вичерпується одноразовим виконанням, або акти індивідуальної дії субєкта владних повноважень, тобто правові акти, що їх приймають державні органи, як засіб реалізації певних нормативних актів шляхом застосування норм права до конкретних фактів, подій та випадків, якій адресуються певним особам, організаціям, установам і не мають загальнообов'язкового значення.

Зазначений вище висновку Відділу містобудування та архітектури Виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради Закарпатської області не являється за своєю суттю ні нормативно-правовим актом ні актом індивідуальної дії, оскільки не регулює певних суспільних відносин і сам по собі не встановлює прав і обовязків осіб учасників таких правовідносин, отже, розгляд справ щодо його оскарження не належить до компетенції адміністративних судів, тому в цій частині відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України провадження у справі слід закрити.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 157, ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 203, 205, 206, 211, 212, 254 КАС України,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольни частково.

Постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 червня 2008 року справі № 2а-40/08 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради Закарпатської області, Виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3 Віктор-Дюла Бейлович, про визнання незаконним рішення в частині позовних вимог про скасування висновку Відділу містобудування та архітектури Виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради Закарпатської області від 03.08.2006 року скасувати та закрити провадження у справі в цій частині.

В решті постанову залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду Вищого адміністративного суду України.

ГОЛОВУЮЧИЙ В.П. ДЯКОВИЧ

СУДДІ Р.Й. КОВАЛЬ

ОСОБА_6