Справа № 452/1453/15-а
Суддя: Каралюс Володимир Маріянович
Дата ухвалення: 2015-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2015 року Справа № 876/6856/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі :

Головуючого судді - Каралюса В.М.,

суддів: Затолочного В.С., Матковської З.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 05 червня 2015 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області, третя особа - ОСОБА_2, про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

В червні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області, третьої особи - ОСОБА_2, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення відповідача № 380 від 20 листопада 2014 року «Про надання дозволів на встановлення огорожі, дитячого майданчинка».

Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 05 червня 2015 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області, третя особа - ОСОБА_2, про визнання протиправним та скасування рішення органу місцевого самоврядування. Роз'яснено ОСОБА_1, що таким чином подана нею позовна заява повинна розглядатись у порядку цивільної юрисдикції.

При винесенні рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не конкретизовано позовних вимог із зазначенням суті публічно-правового спору, визначених відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України, - позивачем нечітко викладено обставини у позовній заяві, що разом з тим унеможливлює визначення судом наявності публічно-правового спору, а відтак і відкриття провадження у справі; позивач наводить про цивільний спір між ОСОБА_2 і нею, однак опускає питання у зв'язку з чим не звернулася в порядку ст. ст. 123, 124 ЦПК України, що могло б охопити визнання недійсним рішення виконавчого комітету №380 від 20.11.2014 року. З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач звернулася за захистом її прав, свобод та інтересів у сфері цивільної юрисдикції, - а тому розгляд такої справи згідно із ст. 17 КАС України та ст. 3 ЦПК України відноситься до компетенції цивільного судочинства, а не суду в порядку адміністративного, оскільки ОСОБА_1 у поданій позовній заяві за основу не наводить про порушення її прав відповідачем в зв'язку із здійсненням як суб'єктом владних повноважень чи владних управлінських функцій, жодним чином цього не мотивує.

Не погодившись із таким рішенням суду, його оскаржила позивач, яка в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на те, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, оскільки суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, судом допущено невідповідність висновків суду обставинам справи, а також допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, в зв'язку з чим просить таку скасувати та адміністративну справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відповідачем у справі є орган місцевого самоврядування, спір між сторонами є про визнання протиправним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, відтак вказана справа має слухатись в порядку адміністративного судочинства.

Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, а тому, колегія суддів, у відповідності до ч.1 п.2 ст.197 КАС України, вважає за можливе розглядати справу у порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством що є бездіяльністю, можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб'єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

У резолютивній частині Рішення Конституційного суду України від 14.12.2011р. №19-рп/2011 вказано, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 2 ст. 2 КАС України передбачено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Статтею 17 КАС України до компетенції адміністративних судів віднесено спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму.

Для вирішення питання за правилами якого судочинства слід розглядати певний спір, і чи володіє він ознаками справи адміністративної юрисдикції, яка повинна розглядатися за правилами передбаченими Кодексом адміністративного судочинства України, слід виходити із суб'єктного складу та предмету заявленого позову.

Так, предмет позову - матеріально - правова вимога позивача до відповідача викладена у позовній заяві. У справі адміністративної юрисдикції вимога адміністративного позову повинна ґрунтуватися на публічно - правових відносинах позивача із відповідачем.

Вимога адміністративного позову в частині визнання нечинними рішень суб'єктів владних повноважень ґрунтується на публічно - правових відносинах, які виникають у зв'язку із здійсненням відповідачем владних управлінських функцій на основі законодавства.

Так, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території (ч. 3 ст.140, ч. 1 ст.144 Конституції України). Акти органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (ч. 10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до ч.1 ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування вирішують, крім передбачених в Конституції України, й інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. Перелік таких питань визначено у Конституції України та Законі України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Згідно Рішення Конституційного суду України № 10-рп/2010 від 01.04.2010 року системний аналіз положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (ч.1 ст.10, ст.ст.16, 17, 18, 25, 26 та інших) свідчить, що органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, є суб'єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. За Конституцією і законами України публічно-правові спори в Україні розглядають і вирішують Конституційний Суд України, суди загальної юрисдикції в порядку кримінального та адміністративного судочинства (ст.ст. 13,15 Закону України «Про Конституційний Суд України», ст. 17 КАС України). Конституційний Суд України прийшов до висновку, що вирішення спорів фізичних та юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності належить до юрисдикції адміністративних судів, крім публічно-правових спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення (ч.2 ст.4, ч.3 ст.17 КАС України).

Аналізуючи зміст заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані рішення прийняті відповідачами згідно положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що враховуючи положення ст.106 та 108 КАС України, вирішуючи питання про відкриття провадження суддя суду першої інстанції мав повноваження з'ясувати зміст позовної вимоги, надавши строк для усунення недоліків позовної заяви, зазначивши спосіб їх усунення і встановивши строк, достатній для цього, або ж відкрити провадження у справі та питання змісту позовних вимог з'ясувати в попередньому судовому засіданні чи в судовому засіданні.

Дані вимоги процесуального закону суддею суду першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали не були враховані.

Окрім того, згідно принципу адміністративного судочинства «диспозитивність» закріпленого у ст.11 КАС України, суд першої інстанції може вийти за межі позовних вимог якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторони, про захист яких вона просить.

Так у справі Delcourt v. Belgium Європейський Суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Згідно п.3 ч.1 ст.199 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до переконання, що відмовляючи у відкритті провадження в частині позовних вимог на підставі п.1 ч.1 ст.109 КАС України суддею суду першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи, що є наслідком задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваної ухвали як такої, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направленню справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Зважаючи на вищенаведене та керуючись ст. ст. 195, 197, п. 3 ч. 1 ст. 199, п. 4 ч. 1 ст. 202, п. 6 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 05 червня 2015 року про відмову у відкритті провадження у справі № 452/1453/15-а скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, що беруть участь у справі та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В.М. Каралюс

суддя В.С. Затолочний

суддя З.М. Матковська