Справа № 522/4238/13-а
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2015-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2015 р.м.ОдесаСправа № 522/4238/13-а

Категорія: 6.2 Головуючий в 1 інстанції: Шенцева О.П.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Запорожана Д.В.,

- Шеметенко Л.П.,

за участі: секретар судового засідання - Курманова І.І.,

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4 (довіреність від 03.03.2009 р.),

представник відповідача ОМР - Дорогін К.Ю. (довіреності від 23.03.2015 р.),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, за участю третьої особи ОСОБА_7, про визнання незаконним та скасування рішення та державного акту, визнання незаконним невиконання відповідачами ухвали суду,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 (далі - позивач, або ОСОБА_3.) звернулась до суду з позовом до Одеської міської ради (далі - відповідач-1), Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (далі - відповідач-2), за участю третьої особи ОСОБА_7 (далі - третя особа, або ОСОБА_7.), в якому позивач, з урахуванням уточнень позовних вимог (а.с.78-79 т.1), просила визнати незаконним та скасувати рішення Одеської міської ради від 29.02.2000 року № 734-ХХІІІ «Про передачу у приватну власність гр. ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,0734 га за адресою: АДРЕСА_1, для дачного будівництва», визнати незаконним та скасувати державний акт, виданий ОСОБА_7 на підставі рішення Одеської міської ради від 29.02.2000 року № 734-ХХІІІ «Про передачу у приватну власність гр. ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,0734 га за адресою: АДРЕСА_1, для дачного будівництва», визнати незаконним невиконання відповідачами ухвали суду, винесеної Малиновським районним судом м. Одеси від 26.04.1999 року про накладення арешту на земельну ділянку ОСОБА_7

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2015 року вказаний позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції позивач подала апеляційну скаргу на вказане рішення суду, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповному з'ясуванні всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені вимоги.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали вимоги та обґрунтування поданої апеляційної скарги.

Представник відповідача Одеської міської ради заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача та просив залишити останню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача Департаменту комунальної власності Одеської міської ради в судове засідання не прибув, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення повістки про виклик до суду (а.с.43 т.2).

Третя особа - ОСОБА_7 в судове засідання, також, не прибула, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлялась судом належним чином за адресами наявними в матеріалах справи та за адресою її місця проживання, зареєстроване в установленому законом порядку згідно довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.41 т.2), проте, направлена на вказану адресу третьої особи судова кореспонденція, в тому числі, повістки про виклик до суду, повернуті на адресу суду з відміткою відповідальної особи відділення зв'язку: «за закінченням терміну зберігання» (а.с.44-58 т.2).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 33 КАС України судовий виклик або судове повідомлення осіб, які беруть участь у справі, свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів здійснюється рекомендованою кореспонденцією (листом, телеграмою), кур'єром із зворотною розпискою за адресами, вказаними цими особами, або шляхом надсилання тексту повістки, складеного відповідно до статті 34 цього Кодексу факсимільним повідомленням (факсом, телефаксом), електронною поштою, телефонограмою, опублікування у друкованому засобі масової інформації.

Крім того, ч. 4 ст. 33 КАС України передбачено, що у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх поштової адреси судовий виклик або судове повідомлення надсилаються фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Також, згідно ч. 11 ст. 35 КАС України у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на зазначені положення ч. 4 ст. 33, ч. 11 ст. 35 КАС України, колегія суддів вважає, що третя особа належним чином повідомлена про дату, час та місце апеляційного розгляду справи.

Згідно вимог ч. 4 ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів порадившись на місці, ухвалила слухати справу за відсутністю представника відповідача-2 та третьої особи, сповіщених належним чином про час і місце апеляційного розгляду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 29.02.2000 року Одеською міською радою прийнято рішення № 734-ХХІІІ «Про передачу у приватну власність гр. ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,0734 га за адресою: АДРЕСА_1, для дачного будівництва», п.п. 1, 2 якого вилучено із користування дачно-будівеленого кооперативу «Знамя» земельну ділянку площею 0,0734 га, за адресою: АДРЕСА_1 та передано безкоштовно у приватну власність гр. ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,0734 га, за адресою: АДРЕСА_1, для дачного будівництва.

Також, п. 4 вказаного рішення зобов'язано Управління земельних ресурсів видати гр. ОСОБА_7 державний акт на право приватної власності на землю відповідно до п. 2 цього рішення.

На підставі вказаного рішення третьою особою було отримано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, що не заперечується сторонами.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням та державним актом на право власності на земельну ділянку позивач звернулась до суду з даним позовом.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі щодо передачі земельної ділянки у власність є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на викладене.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму (частина 1 статті 17 КАС України).

За приписами ч. 2 вказаної статті КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Поняття «суб'єкт владних повноважень» визначено у статті 3 КАС України, відповідно до якої - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Однак, спір у даній справі наведеному визначенню не відповідає.

Так, колегія суддів наголошує, що позивач в позовній заяві, з урахуванням уточнень позовних вимог (а.с.78-79 т.1), зокрема, просить визнати незаконним та скасувати рішення Одеської міської ради від 29.02.2000 року № 734-ХХІІІ «Про передачу у приватну власність гр. ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,0734 га за адресою: АДРЕСА_1, для дачного будівництва», визнати незаконним та скасувати державний акт, виданий ОСОБА_7 на підставі цього рішення.

Тобто, з наведеного вбачається, що на підставі оскаржуваного рішення у цій справі у третьої особи виникло право власності на земельну ділянку та фактично це право і оспорюється у даній справі.

Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів.

Таким чином, прийняте відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, рішення про передачу у власність спірної земельної ділянки є ненормативним актом, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання.

Скасування такого акта не породжує наслідків для власника спірної земельної ділянки, оскільки захист порушеного права у разі набуття права власності на земельну ділянку, зокрема, фізичною особою має вирішуватися за нормами цивільного законодавства.

Колегія суддів наголошує, що земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 ЗК України).

Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства. Це стосується, наприклад, позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування про надання чи передачу земельної ділянки у власність або користування, припинення права власності чи користування землею (статті 116, 118, 123, 128, 131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗК та інші), крім спорів, передбачених частиною 1 статті 16 Закону України від 17.11.2009 року № 1559-VI «Про відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності», про цивільну відповідальність за порушення земельного законодавства (статті 210, 211 ЗК), про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок (стаття 212 ЗК).

Отже, після оформлення відповідно до чинного законодавства права власності на земельну ділянку виник спір про право цивільне, а відтак, і захищати своє право та інтерес позивач повинен у способи, визначені статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК.

Вище зазначені положення процесуального закону судом першої інстанції залишені поза увагою.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що правовідносини, які склалися між сторонами, стосуються права та підстав набуття права власності спірної земельної ділянки. Одеська міська рада, як власник землі вільна у виборі суб'єкта щодо надання йому цього права в порядку, встановленому законом. Водночас, відповідач владних управлінських функцій не здійснював і суб'єктом владних повноважень у цих відносинах не був.

Позивач подала позов з метою захисту свого права користування/власності суміжної земельної ділянки, яке, на думку позивача, порушене - територіальною громадою в особі Одеської міської ради - внаслідок прийняття останньою рішень, спрямованих на передачу цього майна у власність іншій особі.

Фактично цей спір виник між позивачем та третьою особою про право користування та власності на земельну ділянку, стосується встановлення меж і визнання незаконним державного акту на землю, а тому не є публічно-правовим, а носить майновий характер і підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Тобто, зазначений спір носить приватноправовий характер. Питання щодо незаконності рішень відповідачів є похідним від встановлення факту права власності на спірну земельну ділянку у відповідних розмірах. При встановленні такого оспорювані акти є нікчемними і визнання їх незаконним не вимагається. Оцінка цих обставин має міститися не в резолютивній, а в мотивувальній частині рішення.

Зазначені висновки колегії суддів щодо наявності в даних відносинах саме спору про право цивільне підтверджуються і наявними в матеріалах справи рішеннями суддів, прийнятих за результатами розгляду позовних заяв ОСОБА_3, зокрема, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, визнання незаконними рішень про передачу у власність суміжних земельних ділянок.

За таких обставин, враховуючи, що прийняте відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, рішення про передачу у власність є ненормативним, яке після його реалізації вичерпало свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого у третьої особи у даній справі виникло право власності на земельну ділянку у відповідних розмірах, даний позов, предметом якого є спірне рішення, не може бути розглянутий за правилами КАС України, оскільки подальше оспорювання правомірності набуття фізичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, так як виникає спір про право цивільне.

Аналогічна правова позиція вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 14.02.2012 року у справі № 21-1041во10 та № 21-1042во10, від 01.10.2013 року справа № 21-228а13, від 03.06.2014 року у справі 21-144а14, від 11.11.2014 року справи №№ 21-493а14, 21-405а14, від 09.12.2014 року справа № 21-308а14, від 16 грудня 2014 року у справі № 21-544а14, від 17.02.2015 року справа № 21-551а14, від 24.02.2015 року справа № 21-34а15.

За приписами частини 1 статті 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Отже, за суб'єктним складом сторін та сутністю спору дана справа підлягає розгляду цивільними судами у порядку, визначеному нормами ЦПК України.

Що стосується вимог позивача про визнання незаконним невиконання відповідачами ухвали суду, винесеної Малиновським районним судом м. Одеси від 26.04.1999 року про накладення арешту на земельну ділянку ОСОБА_7, колегія суддів зазначає наступне.

За правилами п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Проте, звертаючись до адміністративного суду з вказаною вимогою позивач не просить визнати протиправними/незаконними рішень, дій чи бездіяльності відповідачів, а лише просить визнати незаконним невиконання відповідачами ухвали суду про забезпечення позову, винесеної Малиновським районним судом м. Одеси 26.04.1999 року у цивільній справі.

Водночас, за правилами ст. 153 ЦПК України (чинної на момент звернення позивача з даним позовом) ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Особи, винні в порушенні заходів забезпечення позову, несуть відповідальність, встановлену законом (ч. 12 ст. 153 ЦПК України).

Згідно вимог ч. 1 ст. 368 ЦПК України, у вказаній редакції, питання, пов'язані із зверненням судового рішення до виконання, вирішує місцевий суд, який розглянув справу.

Частинами 2, 3, 4 вказаної статті визначено, що за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, видається один виконавчий лист. Якщо на підставі ухваленого рішення належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, або якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів чи проти кількох відповідачів, суд має право за заявою стягувачів видати кілька виконавчих листів, точно зазначивши, яку частину рішення треба виконати за кожним виконавчим листом.

Виконавчі документи про стягнення судового збору надсилаються судом до місцевих органів державної податкової служби.

Якщо судом було вжито заходів щодо забезпечення позову за заявою осіб, на користь яких ухвалено судове рішення, суд разом із виконавчим листом видає копію документів, які підтверджують виконання ухвали суду про забезпечення позову.

Також, ст.ст. 383-389 ЦПК України визначено порядок встановлення судового контролю за судовими рішеннями, прийнятими в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи викладене, слід зазначити, що цивільне законодавство надає можливість позивачу виконати рішення суду в рамках провадження, в результаті якого і було прийнято вказане рішення, яке, в свою чергу, набрало законної сили та не виконується боржником.

Тобто, у відповідності до наведених норм цивільного процесуального закону невиконання рішення суду не підставою для звернення до суду з позовом в порядку адміністративного судочинства. Такі дії чи бездіяльність має бути оцінена в порядку та у спосіб визначені ЦПК України, оскільки таке рішення прийнято саме в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 КАС України, постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення, на підставі ст. 203 КАС України, підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю, оскільки дану справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 158, 160, 195, 196, 198, 203, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2015 року - задовольнити частково.

Постанову Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, за участю третьої особи ОСОБА_7, про визнання незаконним та скасування рішення та державного акту, визнання незаконним невиконання відповідачами ухвали суду - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, за участю третьої особи ОСОБА_7, про визнання незаконним та скасування рішення та державного акту, визнання незаконним невиконання відповідачами ухвали суду - закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: Д.В. Запорожан

Суддя: Л.П. Шеметенко