Справа № 2а-585/09
Суддя: Онишкевич Т.В.
Дата ухвалення: 2012-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2012 р. Справа № 393/10

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Попка Я.С., Хобор Р.Б.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради Хмельницької області на постанову Нетішинського міського суду Хмельницької області від 29 вересня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_2 до управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради Хмельницької області про визнання дій протиправними та стягнення недоплаченої допомоги на оздоровлення,

ВСТАНОВИВ :

12 травня 2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому після уточнення свої вимог просив визнати неправомірними дії управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради Хмельницької області (далі УПСЗН ВК ОСОБА_1) щодо невиплати йому щорічної грошової допомоги на оздоровлення, як постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи (евакуйованим у 1986 році із зони відчуження) ІІ категорії та зобовязати відповідача виплатити йому спірну допомогу за 2005-2008 рр. в розмірі 4671,00 грн.

Постановою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 29 вересня 2009 року вказаний позов задоволено частково, визнано неправомірною відмову УПСЗН ВК ОСОБА_1 у виплаті позивачу належної щорічної допомоги на оздоровлення, як евакуйованому у 1986 році із зони відчуження ЧАЕС II категорії, та зобовязано відповідача виплатити йому недовиплачену спірну допомогу за 2005-2008 рр. відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з трьох мінімальних заробітних плат на час їх виплати за відповідний період, з урахуванням проведених виплат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі УПСЗН ВК ОСОБА_1 просить зазначену постанову скасувати і ухвалити нову про відмову у задоволенні вимог позивача в повному обсязі, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та неповноту зясування ним істотних обставин справи. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що воно належним чином та відповідно до Законів України про Державний бюджет України на 2005-2008 роки і постанов Кабінету Міністрів України № 836 від 26.07.1996 року та № 562 від 12.07.2005 року виконало свій обовязок перед ОСОБА_2 щодо виплати йому щорічної грошової допомоги на оздоровлення у спірний період. Просить врахувати, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються видатки на загальносуспільні потреби, їх розмір та цільове спрямування і що УПСЗН ВК ОСОБА_1 не вправі самостійно визначати розміру щорічної допомоги на оздоровлення. Вважає, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення не були враховані положення бюджетного законодавства України. Наполягає на застосуванні строку звернення до адміністративного суду, вважаючи, що він пропущений позивачем без поважних причин.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не зявилися, а відтак на підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апелянта у їх сукупності, апеляційний суд приходить до переконання, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких мотивів.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що він є евакуйованим у 1986 році із зони відчуження та має статус ІІ категорії, а тому відповідно до вимог частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має право на одержання щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі трьох мінімальних заробітних плат, який необхідно обчислювати саме у кратному відношенні до законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати, а не з розміру, визначеного постановами Кабінету Міністрів України № 836 від 26.07.1996 року та № 562 від 12.07.2005 року. Обовязок щодо виплати позивачу повязаної із цим заборгованості слід покласти на УПСЗН ВК ОСОБА_1 Строк звернення до суду не пропущений, оскільки грошові зобовязання держави щодо громадянина зумовлює продовження позивачу термін звернення до суду.

Зазначені висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, частково відповідають нормам матеріального і процесуального права та фактичним обставинам справи.

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 є евакуйованим у 1986 році із зони відчуження та має статус ІІ категорії, а тому відповідно до вимог частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції, що була чинною на час виникнення та існування спірних правовідносин у 2005-2008 рр., мав право на щорічне одержання допомоги на оздоровлення у розмірі трьох мінімальних заробітних плат.

Виплата позивачеві щорічної грошової допомоги на оздоровлення відповідачем здійснювалась у 20052008 роках виходячи з розмірів, установлених постановами Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та від 12 липня 2005 р. № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» 75 гривень.

Вирішуючи питання щодо вимог у частині стягнення грошової допомоги за 2006 рік, суд першої інстанції не врахував, що п.37 ст. 77 Закону України від 20 грудня 2005 року № 3235-IV «Про Державний бюджет України на 2006 рік» зупинено дію, зокрема, абзаців другого-сьомого частини четвертої статті 48 Закону № 796-ХІІ у частині виплат компенсацій і допомоги у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати. Ця норма Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» не була скасована чи визнана неконституційною в порядку, встановленому чинним законодавством України.

Отже, дії відповідача, що полягали у виплаті позивачеві щорічної грошової допомоги на оздоровлення у 2006 році виходячи з розміру, встановленого постановою Кабінету Міністрів № 562, на думку апеляційного суду, слід визнати правомірними.

Задовольняючи позовні вимоги щодо виплати одноразової допомоги на оздоровлення за 2005 рік, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову за цей рік, оскільки відповідно до абзацу 4 частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щорічна допомога на оздоровлення евакуйованим у 1986 році із зони відчуження, що мають статус ІІ категорії виплачується в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат.

Згідно частини 7 статті 48 вищенаведеного Закону розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати.

Вихідним критерієм обрахунку спірних сум виплат відповідно до положень статті 48 вказаного Закону виступала мінімальна заробітна плата, розмір якої у зазначений позивачем період часу встановлювався законами України про Державний бюджет на відповідний рік.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2005 рік» дія положень статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на 2005 рік не зупинялася.

Таким чином у 2005 році, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актам, вихідним критерієм обрахунку такої допомоги виступала мінімальна заробітна плата, встановлена Законом України «Про Державний бюджет України на 2005 рік».

Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09 липня 2007 року визнано такими, що не відповідають Конституції України, положення пункту 30 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», якими на 2007 рік було зупинено виплати компенсацій і допомог у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати, встановлених у абзацах другому, третьому, четвертому, пятому, шостому та сьомому частини першої, частини третьої, абзацами другому, третьому, четвертому, пятому, шостому, сьомому частини четвертої та частини сьомої статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», із вказівкою на те, що дане рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у звязку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними.

Відповідно до ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

За таких обставин апеляційний суд приходить до переконання про підставність вимог позивача у частині невиплати йому у 2007 році грошової допомоги на оздоровлення у розмірі трьох мінімальних заробітних плат та зобовязання провести її нарахування і виплату за вказаний період у такому розмірі.

При цьому апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність покладення обовязку з виплати спірної допомоги за цей період саме на УПСЗН ВК ОСОБА_1 в силу вимог частини 5 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Поряд із цим, згідно із ч.2 ст. 99 КАС України в редакції, що діяла в момент виникнення та існування спірних правовідносин, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін (ч.1 ст. 100 КАС України в редакції, що діяла в момент виникнення та існування спірних правовідносин).

Як слідує з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 з даним адміністративним позовом звернувся до суду лише 12 травня 2009 року, тобто з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду, на застосуванні якого наполягає відповідач.

Позивач дізнався про порушення свого права під час здійснення виплат на оздоровлення у листопаді 2005 року та в грудні 2007 року, а до суду з позовом звернувся лише 12 травня 2009 року, що свідчить про пропущення річного строку звернення до суду без поважних причин.

Враховуючи викладене, пропущення строку звернення до суду з вимогою про виплату сум недонарахованої допомоги за 2005, 2007 роки, є підставою для відмови у задоволенні позову.

При вирішенні вимог позивача про перерахунок і виплату йому недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2008 рік, судом першої інстанції безпідставно не враховано тієї обставини, що статтю 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на підставі пункту 28 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» було викладено в новій редакції, яка передбачала виплату щорічної допомоги на оздоровлення в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22.05.2008 року такі зміни були визнані неконституційними, однак в силу вимог ст. 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, тобто вже після проведення позивачу виплати щорічної допомоги на оздоровлення за 2008 рік, яка мала місце 15.05.2008 року.

Згідно із положеннями ч.2 ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Таким чином, оскільки при вирішенні даного публічно-правового спору судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального права, а мотиви, з яких виходив суд під час ухвалення рішення не відповідають фактичним обставинам справи, оскаржувана постанова підлягає скасуванню з прийняттям нової про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради Хмельницької області задовольнити.

Постанову Нетішинського міського суду Хмельницької області від 29 вересня 2009 року у справі № 2а-585/09 скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2.

Постанова набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, що беруть участь у справі, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.В.Онишкевич

Судді Я.С.Попко

ОСОБА_3