Справа № 815/2671/15
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2015-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/2671/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Бойка А.В.,

суддів: Танасогло Т.М.,

Яковлєва О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 01 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про відмова визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення,-

В С Т А Н О В И В:

12.05.2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України в якому просив визнати неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 77-15 від 27.02.2015 року; зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22.07.2015 року адміністративний позов задоволено частково; скасовано рішення Державної міграційної служби України № 77-15 від 27.02.2015 року та зобов'язано відповідача вирішити питання про надання позивачу додаткової форми захисту.

09.07.2015 року Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу на вказану постанову суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно наявності у позивача підстав для отримання додаткової форми захисту.

У зв'язку з викладеним ставиться питання про скасування постанови Одеського окружного адміністративного суду від 01.07.2015 року та прийняття нової, якої відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть учать у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2, є громадянином Сирії, уродженцем м. Алеппо, за національністю араб, за віросповіданням мусульманин-суніт. Вибув з Сирії до України 29.04.2012 року авіарейсом м. Алеппо (Сирія) м. Одеса (Україна). Державний кордон України перетнув легально на підставі національного паспорту № НОМЕР_1 та одноразової візи типу С № Y05280898.

03.01.2014 року ОСОБА_2 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області. Щодо причин виїзду в Україну, позивач зазначив про військові події, що розпочалися в Сирії у 2011 році. Позивач зазначає, що в разі повернення в країну походження, він може стати жертвою свавільного насилля та може підлягати примусовому призову до служби в армії країни або примусового рекрутованим з боку повстанців.

Наказом заступника начальника Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління ДМС України в Одеській області № 36 від 03.03.2014 року у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняте рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина ОСОБА_2 (а.с. 76).

За результатами розгляду особової справи заявника № 2014OD0026 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину ОСОБА_2 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов передбачених абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с. 105-112). Так, зокрема, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження шукача притулку можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також відповідач відзначив, що позивач вперше виїхав з Сирії через початок військових дій, але незабаром повернувся для того щоб завершити свої справи на заводі та у власному будівельному магазині. Іноземець перебував на Батьківщині шість місяців, після чого приїхав знов до України 29.04.2012 року. Відповідач зазначає, що особа знаходилась в Сирії у розпал військових подій, які не заважали періодично виїжджати в Україну і знов повертатися до своєї країни.

Рішенням Державної міграційної служби України № 77-15 від 27.02.2015 року з посиланням на ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» висновок Головного управління державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 41).

07 травня 2015 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 186 від 19.03.2015 року (а.с. 8).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 є особою, що потребує додаткового захисту.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції не погоджується з зазначеним висновком суду першої інстанції зважаючи на наступне:

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон № 3671- VІ), міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Слід зазначити, що підставами для отримання відповідного статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту для особи, яка звернулась за отриманням такого статусу, є існування реальної погрози стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, існування відповідних передумов для того, щоб особа покинула країну своєї громадянської належності, або не могла чи не бажала повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Ч. 7 зазначеної статті визначено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

Відповідно до Директиви Європейського Союзу Директива Ради ЄС 2004/83 від 29 квітня 2004 року "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається", яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відмовляючи ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідач посилався на відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Як вбачається з матеріалів справи, після звернення позивача до Головного управління ДМС України в Одеській області, посадовою особою відділу у справах біженців управління у справах біженців та іноземців ГУ ДМС України в Одеській області було проведено анкетування заявника 12.02.2014 року та співбесіду з ОСОБА_2, про що складено протоколи від 03.03.2014 року та від 29.12.2014 року.

Позивач під час анкетування 12.02.2014 року вказував, що причиною виїзду з м. Алеппо (Сирія) були військові дії, що розпочались у Сирії у 2012 році.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що позивач, звертаючись до суду з цим позовом вказував, що не може повернутись в країну походження через побоювання бути примусово призваним до служби в армії країни чи примусово рекрутованим з боку повстанців.

При цьому, поняття "побоювання" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа звертається за наданням захисту.

Проте, колегія суддів з матеріалів справи вбачає, що позивач з 26.05.2011 року перебував на території України на підставі одноразової візи №Y05277854 та 13.12.2011 року залишив територію України (а.с. 98-99), тобто під час збройного конфлікту повернувся до Сирії, що вказує на відсутність у позивача побоювання бути примусово призваним до служби в армії країни чи примусово рекрутованим з боку повстанців на той час.

Разом з тим, позивач під час співбесіди від 03.03.2014 року зазначив, що має фірму, що займається дизайном та ремонтом багатоповерхових будівель в м. Дубаї (ОАЕ) та зазначив, що має намір в подальшому пересилати продукти харчування з України до м. Дубаї (ОАЕ), що свідчить про намір позивача займатись господарською діяльністю в Україні та отримувати матеріальну вигоду.

Згідно приписів ст. 10 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, колегія суддів вважає, що позивач звернувся за захистом до України з метою поліпшення свого матеріального становища, а тому рішення Державної міграційної служби № 77-15 від 27.02.2015 року є правомірним та скасуванню не підлягає.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при повному встановленні фактичних обставин справи порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим постановлене судове рішення на підставі ст. 202 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст. ст. 184, 185, 197, 198, 202, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу управління Державної міграційної служби України задовольнити. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 01 липня 2015 року - скасувати.

Прийняти по справі нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя: А.В.Бойко

Суддя: Т.М.Танасогло

Суддя: О.В. Яковлєв