Справа № 2а/1570/5206/2011
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2011-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а/1570/5206/2011
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2011 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі колегії судів:

головуючого судді Марина П.П.,

суддів Колесниченко О.В. Стеценко О.О.

за участю секретаря Борцової С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_1 Алі до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання рішення нечинним та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Нурі ОСОБА_1 Алі звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовними вимогами до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 26.04.2011 року №400 11, яким ОСОБА_1 ОСОБА_1 Алі було відмовлено у наданні статусу біженця в Україні нечинним, та зобовязання Державний комітет України у справах національностей та релігій надати ОСОБА_1 ОСОБА_1 Алі статус біженця в Україні. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що він за національністю є афганцем та проживав у м. Лагман, ОСОБА_2. Дядько позивача був командуючим у талібів та у 2009 році він був увязнений американськими військовими силами. Таліби були впевненні, що саме позивач проінформував американські збройні сили про місцезнаходження їхнього командира. Після чого, позивач був викрадений представниками руху Талібан та увязнений у невідомому місці на 2 доби. На протязі всього увязнення позивача допитували стосовно його причетності до увязнення їхнього командира. У подальшому позивач зміг втекти з увязнення, та оскільки більш не міг почувати себе у безпеці вирішив покинути територію ОСОБА_2 в пошуках притулку. Отже, будучи громадянином ОСОБА_2 внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками належності до певної соціальної групи позивач був вимушений залишити свою країну. 23.03.2010 року позивач звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області з заявою про надання статусу біженця в Україні, посилаючись на вищезазначені обставини, як на підставу для надання йому статусу біженця в Україні. За наслідками розгляду заяви про надання статусу біженця в Україні відповідачем прийнято рішення від 26.04.2011 року №400 11, яким позивачу було відмовлено у наданні статусу біженця в Україні. Дане рішення є необґрунтованим та незаконним, оскільки воно прийнято у порушення ст. 1 Закону України «Про біженців», так як переслідування представників окремих соціальних груп у ОСОБА_2 підтверджуються висновками міжнародних організацій.

У судовому засіданні позивач позов підтримав та просив суд задовольнити його у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином та завчасно, причини неявки до суду не повідомив, тому суд вважає можливим розглянути справу у порядку, передбаченому ст. 128 КАС України.

Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та надані докази, проаналізувавши положення чинного законодавства, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23.03.2010 року ОСОБА_2 ОСОБА_1 Алі звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області з заявою про надання статусу біженця, обґрунтувавши причини з яких залишив країну постійного проживання переслідуванням родичами його дядька (а.с. 46).

Начальником Управління міграційної служби в Одеській області 23.03.2010 року у відповідності до п. 1 ст. 9 Закону України «Про біженців» прийнято наказ №21 про дозвіл у прийнятті заяви про надання статусу біженця громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1 Алі (а.с.48).

Начальником Управління міграційної служби в Одеській області 20.04.2010 року у відповідності до абз. 3 ст. 12 Закону України «Про біженців» прийнято наказ №29 про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1 Алі (а.с.64).

До Управління міграційної служби в Одеській області позивачем було подано копію сертифікату про проходження курсів школи «Командо» та його переклад (а.с. 65-67) та посвідчення партійного квитка його батька, який згідно перекладу входив до партії моджахедів (а.с. 68-69).

З наслідками розгляду особової справи заявника 15.03.2011 року Управлінням міграційної служби в Одеській області складено висновок органу міграційної служби щодо відмови в наданні статусу біженця, згідно якого Управління дійшло до висновку, що громадянин ОСОБА_2 ОСОБА_1 Алі не підпадає під критерії визначення «біженця»у відповідності до ст. 1 Закону України «Про біженців». Вказане рішення обґрунтовано тим, що з огляду на надання громадянином ОСОБА_2 ОСОБА_1 Алі неправдивої інформації щодо дійсних фактів виїзду з країни походження ОСОБА_2 та нелегальний перетин кордону України, основною причиною звернення заявника за статусом біженця є економічні міркування, а не переслідування з боку рідного дяді, який згідно слів позивача був моджахедом (а.с. 70-72).

Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій № 400 11 від 26.04.2011 року з посиланням на абз. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців» висновок Управління міграційної служби в Одеській області підтримано, у наданні статусу біженця в Україні громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1 Алі відмовлено (а.с. 74).

01.07.2011 року позивачем отримано повідомлення про відмову у наданні статусу біженця (а.с. 7).

Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Законом України «Про біженців» відповідно до ст. 1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи із змісту ч. 5 ст. 14 Закону України «Про біженців» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про надання статусу біженця або про відмову у наданні статусу біженця на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця.

При цьому суд вважає, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд не приймає до уваги посилання позивача як на підставу переслідування відношення з його дядьком, оскільки виникнення зазначеного конфлікту не повязано з переслідуванням за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що є обовязковою умовою для визначення особи як біженця.

Також, на думку суду, про неспроможність ствердження заявника про залишення країни походження через обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань в ОСОБА_2 свідчить той факт, що прибувши до Росії він перебував на території даної безпечної для нього країни певний час, а потім направився нелегально до України, при цьому до прибуття до міста ОСОБА_3 за захистом не звертався.

При таких обставинах, суд вважає, що заява, яку подав ОСОБА_2 ОСОБА_1 Алі до органів міграції є логічно непослідовною, неправдоподібною та не викликає довіри, а дійсною причиною виїзду позивача із країни походження є економічна міграція та спроба легалізувати своє знаходження на території України через набуття статусу біженця.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд прийшов до висновку, що при розгляді заяви ОСОБА_1 ОСОБА_1 Алі про надання йому статусу біженця в Україні відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття статусу біженця. При цьому Державний комітет України у справах національностей та релігій діяв в межах Закону України «Про біженців», прийняв рішення відповідно до повноважень, визначених статтями 6, 7 цього Закону та інших його норм, які передбачають виконання зазначеним органом своїх повноважень, з якою це повноваження надано та з дотриманням процедури прийняття рішень, встановленої Законом, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 94, 159 - 164, 167, 254 КАС України, суд колегіальним складом, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_1 Алі до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання нечинним рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 26.04.2011 року №400-11 та зобовязання Державний комітет України у справах національностей та релігій надати ОСОБА_1 ОСОБА_1 Алі статус біженця в Україні - відмовити повністю.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанову складено та підписано колегією суддів 02 грудня 2011 року.

Головуючий суддя /підпис/ ОСОБА_4

Судді /підпис/ ОСОБА_3

/підпис/ ОСОБА_5

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_1 Алі до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання нечинним рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 26.04.2011 року №400-11 та зобовязання Державний комітет України у справах національностей та релігій надати ОСОБА_1 ОСОБА_1 Алі статус біженця в Україні - відмовити повністю.

02 грудня 2011 року.