Справа № 3701/11/2070
Суддя: Лук'яненко М.О.
Дата ухвалення: 2011-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

29 червня 2011 р. № 2-а- 3701/11/2070

Харківський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Лук`яненко М.О. ,

суддів Горшкової О.О., Зоркіної Ю.В.,

при секретарі судового засідання - Чупіковій О.С.,

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 Аліжана Ахмаджановича до Державного комітету України у справах національностей та релігії, Державної міграційної служби України про скасування неправомірного рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 Аліжан Ахмаджанович звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить суд визнати протиправним та скасувати рішення від 28.02.2011 року № 133-11 Державного комітету України у справах національностей та релігії про відмову в наданні статусу біженця, зобов'язати Державний комітет України у справах національностей та релігій переглянути рішення про відмову в наданні статусу біженця ОСОБА_1 Аліжану Ахмаджановичу.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що він вперше прибув до України у 2009 році і періодично приїздив до ОСОБА_3. 10 червня 2009 року на півдні ОСОБА_3 в обласних центрах Ош і Джал - Абад почались масові заворушення на міжнаціональному грунті. 20 серпня 2010 року ОСОБА_1 Аліжан Ахмаджанович звернувся до органів міграційної служби в Харківській області з заявою про надання в Україні статусу біженця. 28 лютого 2011 року позивач отримав повідомлення Управління міграційної служби в Харківській області №17/01-04-29 про те, що йому відмовлено в наданні статусу біженця на підставі рішення Держкомнацрелігій України від 16 лютого 2011 року № 133-11. Зазначене рішення Комітету позивач вважає незаконним та необґрунтованим. У своїй заяві до Управління міграційної служби позивач вказував, що просить надати йому статус біженця в Україні, оскільки в країні його походження - ОСОБА_3 йому загрожує небезпека. Позивач вважає, що існує постійна загроза його життю та життю його родини, і тому він не може повернутися до ОСОБА_3. За таких підстав, він стверджує, що має всі підстави для отримання статусу біженця в Україні. Відповідач, на думку позивача, взагалі не збирав та не аналізував необхідну інформацію, і тому його рішення, яке впливає на долю людини й піддає його життя ризику, є необґрунтованим та незаконним.

В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав заявлені вимоги та просив суд задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

Представники відповідача, в судове засідання своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином та своєчасно, про причини своєї неявки суду не повідомили, заяви про відкладення розгляду справи чи розгляд справи за їх відсутністю не надавали.

Згідно з ст.35 КАС України відповідач є належно повідомлений про дату, час та місце судового засідання. Відповідач відзив на позов не надав, правом участі в судовому засіданні не скористався.

Суд вважає, що не явка відповідачів у судове засідання не перешкоджає розгляду справи за наявними в ній матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав та мотивів:

Відповідно до абзацу другого ст. 1 Закону України "Про біженців" біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідування, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватись захистом цієї країни або не бажає користуватись цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

ОСОБА_1 Аліжан Ахмаджанович, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_4 Республіки, що підтверджується копією паспорту № А2263557 , виданого 11.05.2002 року.

Як вбачається з матеріалів справи, гр. ОСОБА_1 Аліжан Ахмаджанович 06.09.2010 року звернувся до органів міграційної служби в Харківській області із заявою про надання йому в Україні статусу біженця . В обґрунтування заяви останній вказував, що в країні його громадянської належності ОСОБА_3 йому загрожує небезпека із причин що він за національністю є узбеком і що за це його можуть вбити. Крім цього, заява містить інформацію про те, що сестрі його матері під час заворушень викололи очі. 11 червня 2010 року до будинку дядьки ОСОБА_1 Аліжана Ахмаджановича зайшли киргизи, сім`я встигла втекти, а киргизи винесли всі речі та підпалили дім.

16 лютого 2011 року Державним комітетом України у справах національностей та релігій прийнято рішення № 133-11 підтримати висновок Управління міграційної служби у Харківській області та відмовити гр. ОСОБА_1 Аліжану Ахмаджановичу в наданні статусу біженця.

28 лютого 2011 року, гр. ОСОБА_1 Аліжан Ахмаджанович отримав повідомлення Управління міграційної служби в Харківській області про те, що йому відмовлено в наданні статусу біженця на підставі рішення Держкомнацрелігій України від 16 лютого 2011 року № 133-11.

Відмовляючи громадянину ОСОБА_3 ОСОБА_1 Аліжану Ахмаджановичу в наданні статусу біженця, відповідач виходив з того, що заявник не надав інформації про те, що він та його родичі були в числі тих узбеків, які брали участь у зіткненнях, або були причетні до ініціаторів зіткнень. Не підтвердив бажання членів сім'ї або близьких родичів, які б прагнули прийти до влади після повалення влади президента ОСОБА_5 і приходу Тимчасового уряду, який зробив ставку на узбецьку громаду (діаспору) на півдні Киргизії. Ні заявник, ні члени його сім'ї не брали участь в організації оборони з 11.06.2010 року до 14.06.2010 року, під час погромів узбецьких махаллі в містах ОСОБА_6 не надав доказів підтверджуючих його причетність до участі в діях, які можуть розглядатися при можливому розслідуванні індивідуальної відповідальності за порушення прав людини під час червневих подій у м. Ош і Джалала - ОСОБА_1. Також, заявник не надав фактів, документальних доказів упередженості з боку влади Киргизії відносно себе і членів сім'ї.

Судом встановлено, що в липні 2010 року позивач в останнє перетнув кордон України.

ОСОБА_1 Аліжан Ахмаджанович на співбесідах в органах міграційної служби обмежувався переважно загальновідомою інформацією та не довів наявності будь - яких підстав щодо побоювань за своє життя на батьківщині, жодних документальних підтверджень в обґрунтування свого звернення до органу міграційної служби не надав. Посилань на побоювання особистих переслідувань його заява не містить.

Під час співбесід позивач повідомив, що ані він, ані члени його родини не брали участь у бойових діях чи організації останніх у червні 2010 р., на момент червневих дій ніхто із родичів не постраждав, звернулась до управління міграційної служби для того щоб законно знаходитись на території України. Також на співбесідах позивач повідомив, що навіть якщо ситуація у Киргизії зміниться він туди повертатися не хоче, тому що в Киргизії дуже тяжко знайти роботу, а тому немає смислу туди повертатися.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Матеріали особової справи свідчать, що гр. ОСОБА_1 Аліжан Ахмаджанович не навів фактів, які б свідчили про утиски щодо нього особисто за жодною з ознак, визначених Конвенцією про статус біженців 1951 року. Позивач не перебував членом жодної релігійної, військової або громадської організації, учасником інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, він не був. Підтвердженням тому, що для позивача не існує небезпеки переслідування в країні його громадянської належності, є також безперешкодне проживання в ОСОБА_3 його рідних.

За час перебування позивача в Україні подій для обґрунтованого побоювання щодо умов, передбачених абз. 2 ст. 1 Закону України "Про біженців", в країні його громадянської належності не виникло.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Проте, позивач не довів, що його особисто будуть переслідувати в ОСОБА_3 за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Позивач таких свідчень не надав.

У відповідності з абз. 7 ст. 11 Закону України "Про біженців", до заяви про надання статусу біженця додаються документи, які посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця. Документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків щодо позивача, які б відповідали вимогам абзацу другого статті 1 Закону України "Про біженців", позивачем не надано.

Отже, позивач до органу міграційної служби звернувся не за міжнародним захистом, а в пошуках шляхів легалізації на території Україні, оскільки перебуває на її території незаконно.

Основною причиною від'їзду позивача з країни громадянської належності є вирішення особистих проблем. Тобто, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця гр. ОСОБА_1 Аліжана Ахмаджановича необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає країну, щоб поселитися в іншому місці, а його дії мотивуються сімейними або іншими причинами особистого характеру.

Позивач не надав доказів, які б спростовували висновки Управління міграційної служби у Харківській області та підтвердили зазначені в позові обставини. Разом з тим, доводи, викладені в позовній заяві не спростовують висновки, зазначені в Рішенні Державного комітету України у справах національностей та релігій № 133-11 від 16.02.2011 року, яким позивачу відмовлено у наданні статусу біженця. Документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків щодо позивача, які б відповідали вимогам абзацу другого статті 1 Закону України "Про біженців, позивачем не надано.

Посилання позивача в заяві та позовній заяві на небезпеку, що нібито загрожує йому у разі його повернення до батьківщини, є повністю безпідставними, а побоювання позивача, на які він посилається, не є обґрунтованими.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що Рішення № 133-11 від 16.02.2011 року Державного комітету України у справах національностей та релігій про відмову в наданні статусу біженця, відповідає вимогам діючого законодавства та фактичним обставинам справи, з огляду на що скасуванню не підлягає.

На підставі вищенаведеного, суд дійшов висновку, що адміністративний позов громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 Аліжана Ахмаджановича задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 94 КАС України.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 1, 10, 11, 12 Закону України "Про біженців" від 21.06.2001р. № 2557-111, ст.ст. 11, 71, 94, 160, 161, ст. 162, 163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову громадянину ОСОБА_3 ОСОБА_1 Аліжану Ахмаджановичу до Державного комітету України у справах національностей та релігій , Державної міграційної служби України про скасування неправомірного рішення - відмовити в повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги у 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили у порядку, передбаченому ст. 254 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 04 липня 2011 року.

Головуючий суддя М.О. Лук`яненко

Суддя О.О. Горшкова

Суддя Ю.В. Зоркіна