Справа № 813/2695/15
Суддя: Мартинюк Віталій Ярославович
Дата ухвалення: 2015-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2015 року № 813/2695/15

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Мартинюка В.Я.

секретар судових засідань ОСОБА_1

з участю представників:

від позивача ОСОБА_2,

від відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові адміністративну справу за позовом Приватного підприємства (надалі ПП) «Світ будівництва і дизайну» до Державної податкової інспекції (надалі ДПІ) у Пустомитівському районі Головного управління ДФС у Львівській області про скасування податкових повідомлень-рішень, -

в с т а н о в и в :

ПП «Світ будівництва і дизайну» звернувся в суд з позовом до ДПІ у Пустомитівському районі Головного управління ДФС у Львівській області про скасування податкових повідомлень-рішень від 24.04.2015 року за № та за №.

Підставами позовних вимог є те, що, на думку позивача, обставини реальності господарських операцій між підприємством та його контрагентом ТзОВ «Денікс Груп» підтверджуються відповідними первинними бухгалтерськими документами, які були представлені підчас перевірки. На момент вчинення господарських операцій, ТзОВ «Денікс Груп» був належним чином зареєстрований, в тому числі як платник податку на додану вартість, володів необхідною правосубєктністю для провадження господарської діяльності.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з викладених міркувань, просить позов задовольнити.

Відповідач у письмових запереченнях та поясненнях зазначає, що перевірка ним проводилась у відповідності до підп.8 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України». Окрім того, обставини нереальності господарських операцій між позивачем та його контрагентом наведені в акті перевірки, а тому прийняті податкові повідомлення рішення є правомірними.

Представники відповідача дали аналогічні пояснення, просять в задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд встановив таке.

За результатами позапланової виїзної перевірки ПП «Світ будівництва і дизайну» з питань дотримання податкового законодавства при формуванні валових доходів та валових витрат підприємства, формування податкового зобовязання та податкового кредиту при здійсненні вищевказаних операцій, реальності проведення задекларованих господарських операцій від постачальників до споживачів товарів, робіт, послуг з ТзОВ «Денікс Груп» за період з 01.01.2012 року по 01.12.2014 року, ДПІ у Пустомитівському районі Головного управління ДФС у Львівській області складено акт від 10.04.2015 року за №7/2200/38183957.

В акті перевірки зазначено, що позивачем в порушення п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6, ст.198, п.201.10 ст.201 занижено податок на додану вартість на суму 264672 грн. 83 коп. та в порушення підп.138.1.1 п.138.1, п.138.2, п.138.4 ст.138, підп.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України занижено податок на прибуток на суму 238205 грн. 00 коп.

Як наслідок контролюючим органом прийняті податкові повідомлення-рішення від 24.04.2015 року:

- за № НОМЕР_1, яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на прибуток у розмірі 357307 грн. 00 коп., в тому числі за основним платежем 238205 грн. 00 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 119102 грн. 50 коп.;

- за № НОМЕР_2, яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість у розмірі 397009 грн. 25 коп., в тому числі за основним платежем 264672 грн. 83 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 132336 грн. 42 коп.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд врахував наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

З приводу обставин правомірності проведення перевірки контролюючим органом.

У відповідності до положень п.8 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII, установлено, що перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців контролюючими органами (крім Державної фіскальної служби України та Державної фінансової інспекції України) здійснюються протягом січня - червня 2015 року виключно з дозволу Кабінету Міністрів України або за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки.

Дана норма дозволяє проводити контролюючим органам перевірки протягом січня - червня 2015 року не інакше як з дозволу Кабінету Міністрів України або за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки, Державною фіскальною службою України та Державною фінансовою інспекцією України без зазначених обмежень.

Абзацом першим п.41.1 ст.41 ПК України передбачено, що контролюючими органами є органи доходів і зборів - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізує державну податкову, державну митну політику, забезпечує формування та реалізацію державної політики з адміністрування єдиного внеску, забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями при застосуванні податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску (далі - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику), його територіальні органи.

Державна фіскальна служба України (ДФС), згідно п.1 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 року №236, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

Наведені норми вказують на те, що проводити перевірки дозволено не всім контролюючим органам доходів і зборів, а лише центральному Державній фіскальній службі України без обмежень.

Як вбачається зі змісту акта перевірки, така проводилась держаною податковою інспекцією, а не центральним органом виконавчої влади, згідно з підпунктами 78.1.11 пункту 78.1 ст.78 ПК України, яка не стосується дозволу Кабінету Міністрів України чи заявки суб'єкта господарювання щодо його перевірки.

Наявність такого дозволу чи заявки матеріалами справи не підтверджується.

При цьому, судом взято до уваги позицію Європейського суду у справіYvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобовязання, взяті державою, навіть якщо такі зобовязання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу повязана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобовязань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обгрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Отже, якщо держава задекларувала певні правила поведінки при проведенні перевірок (зокрема, наявності заборони їх проведення), то вона зобов'язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Наведені обставини дозволяють суду прийти до висновку, що перевірка проведена під час існуючої заборони на її проведення, а тому не може вважатись законною.

Крім того, навіть якщо припустити, що контролюючий орган під час проведення перевірки керувався положеннями п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII, яким установлено, що у 2015 та 2016 роках перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік контролюючими органами здійснюються виключно з дозволу Кабінету Міністрів України, за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або згідно з вимогами Кримінального процесуального кодексу України. Зазначене обмеження не поширюється:

з 1 січня 2015 року на перевірки суб'єктів господарювання, що ввозять на митну територію України та/або виробляють та/або реалізують підакцизні товари, на перевірки дотримання норм законодавства з питань наявності ліцензій, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску, відшкодування податку на додану вартість;

з 1 липня 2015 року на перевірки платників єдиного податку другої і третьої (фізичні особи - підприємці) груп, крім тих, які здійснюють діяльність на ринках, продаж товарів у дрібнороздрібній торговельній мережі через засоби пересувної мережі, за винятком платників єдиного податку, визначених пунктом 27 підрозділу 10 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України, з питань дотримання порядку застосування реєстраторів розрахункових операцій,

то слід зазначити наступне.

Законодавцем прийнято дві норми, які регулюють одні і ті ж правовідносини заборони проведення перевірки, зокрема одна п.8 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», забороняє проводити перевірки протягом січня - червня 2015 року всім контролюючим органам крім Державної фіскальної служби України та Державної фінансової інспекції України, а інша - п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII дозволяє проводити перевірки всім контролюючим органам за певних умов.

Наведені норми дозволяють суду прийти до висновку про існування конфлікту інтересів - неоднозначного (множинного) трактування прав та обов'язків платників податків та контролюючих органів що у відповідності до положень п.56.21 ст.56 ПК України, передбачає прийняття рішення на користь платника податків.

На такі ж обставини наголошено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України».

При цьому, суд звертає увагу на те, що п.3 Прикінцевих положень згаданого Закону не є зміною положень Податкового кодексу України, а тому суд позбавлений можливості у спірному випадку застосувати положення п.2.1 ст.2 цього Кодексу.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем було незаконно проведено виїзну позапланову документальну перевірку позивача.

Щодо відсутності наслідків проведення незаконної перевірки.

Висновок щодо відсутності правових наслідків незаконної перевірки, викладено у постанові Верховного Суду України від 27.01.2015 року за №21-425а14, а тому враховується судом при вирішенні даного спору, у відповідності до абзацу другого ч.1 ст.244-2 КАС України. При цьому, суд не знайшов підстав для відступлення від зазначеної правової позиції.

Враховуючи те, що судом встановлено обставини протиправності проведення перевірки, правовим наслідком якої є спірні податкові повідомлення-рішення, то такі є протиправними з викладених міркувань.

Щодо суті спірного податкового повідомлення-рішення також слід зазначити і про таке.

Висновки контролюючого органу з приводу заниження позивачем податкових зобовязань з податок на додану вартість на суму 264672 грн. 83 коп. та з податку на прибуток на суму 238205 грн. 00 коп. ґрунтуються на аналізі реальності господарських операцій між ПП «Світ будівництва і дизайну» та ТзОВ «Денікс Груп».

Так, при проведенні перевірки контролюючий орган прийшов до висновку про нереальність господарських операцій між вищенаведеними субєктами господарської діяльності, оскільки, враховуючи суть доктрини «Реальність господарських операцій», наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, а не задекларований на папері.

Як передбачено п.198.1 ст.198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п.198.3 цієї ж статті, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту, у відповідності до вимог абзац.1 п.198.6 ст.198 ПК України, суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 185.1 статті 185 цього ж Кодексу передбачено, що об'єктом оподаткування є операції платників податку з, зокрема, постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Водночас, статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №996-XIV, з наступними змінами та доповненнями визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було,

відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З врахуванням даної позиції судом досліджуються обставини правомірності формування позивачем податкового кредиту та валових витрат по господарських операціях, які стосуються спірних правовідносин.

Між ПП «Світ будівництва і дизайну» (підрядник) і ТзОВ «Денікс Груп» (субпідрядник) були укладені договори на виконання оздоблювальних робіт від 09.06.2014 року за №9/06, від 01.06.2014 року за №1/06, від 12.08.2014 року за №12/08, від 04.08.2014 року за №4/08, від 01.06.2014 року за №1/06, від 01.07.2014 року за №1/07, від 05.06.2014 року за №5/06, від 01.07.2014 року за №1/07, від 02.07.2014 року за №2/07.

Відповідно до умов вищенаведених договорів субпідрядник зобовязується своїми силами та засобами у встановлений строк виконати роботи по утепленню стін пінопластом, а замовник прийняти належним чином виконані роботи та оплатити їх.

На підтвердження обставин виконання даних договорів позивачем надано податкові накладні, акти приймання виконаних субпідрядних робіт, реєстр виданих та отриманих податкових накладних.

Окрім цього, в підтвердження використання виконаних ТзОВ «Денікс Груп» робіт у своїй подальшій господарській діяльності позивачем надано договори підряду на виконання оздоблювальних робіт, акти приймання виконаних будівельних робіт, довідки про вартість виконаних робіт та витрат, видаткові накладні на виконання фасадних робіт та відповідні податкові накладні.

Щодо наявних в матеріалах справи листів ТзОВ «Бізнес-Вектор ДК» від 06.07.2015 року за вих.№0607-1, ТзОВ «Будівельна компанія «Нове місто» від 10.08.2015 року за вих.№87, ТзОВ «Хабконстракт» від 11.08.2015 року за вих.№01/11.08.2015 року, ПрАТ «Дублянський будівельник» від 03.08.2015 року за № 27/07-1, якими підтверджуються обставини виконання позивачем робіт відповідно до вищенаведених договорів підряду, то такі не можуть вказувати на нереальність господарських операцій між ПП «Світ будівництва і дизайну» і ТзОВ «Денікс груп», оскільки наведені договори підряду не містять жодних застережень щодо залучення підрядником до виконання робіт субпідрядників.

Крім того, контролюючий орган в акті перевірки зазначає, що ТзОВ «Денікс Груп» за фактичною адресою не знаходиться, фактично відсутні трудові ресурси, виробниче обладнання, транспортне та торгівельне обладнання, сировина, матеріали для здійснення основного виду діяльності, а тому за результатами звірки не підтверджено задекларовані податкові зобовязання з податку на додану вартість за період з 01.06.2014 року по 31.08.2014 року, а також не підтверджено задекларований податковий кредит з податку на додану вартість за період з 01.06.2014 року по 31.08.2014 року; перевіркою встановлено, що правочини, укладені з контрагентами порушують публічний порядок, суперечать інтересам держави і суспільства, вчинені удавано з метою ухилення від сплати податків третіх осіб.

Висновки контролюючого органу щодо нереальності господарських операцій між позивачем та його контрагентом ґрунтуються на акті ДПІ у Печерському районі м.Києва від 01.09.2014 року за №2623/26-55-22-07/37882958.

Однак, суд не може брати до уваги зазначений акт в підтвердження нереальності господарських операцій, оскільки даний акт складено у звязку із неможливістю проведення зустрічної звірки ТзОВ «Денікс Груп» і містить лише загальну оцінку господарської діяльності контрагента позивача, без оцінки їх спільної діяльності, зокрема, щодо реальності здійснення досліджуваних господарських операцій.

Отже, суд не може покласти в основу судового рішення документи та обґрунтування контролюючого органу обставини нереальності господарських операцій, оскільки такі ґрунтуються на припущеннях і у своїй сукупності не можуть беззаперечно підтверджувати згадані обставини.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що прямими доказами, в підтвердження реальності здійснення вищенаведених господарських операцій є надані позивачем первинні бухгалтерські документи, які не містять недоліків, а не докази, на які посилається контролюючий орган в акті перевірки, зокрема згаданий акт ДПІ у Печерському районі м.Києва, яким надається оцінка господарської діяльності ТзОВ «Денікс Груп» без фактичного проведення зустрічної звірки.

Крім того, не можна залишити поза увагою і те, що як передбачено п.198.2 ст.198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше;

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

В матеріалах справи наявні копії податкових накладних, які не мають недоліків.

Таким чином, як випливає з вищенаведеного, сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі у разі ухилення від сплати) при фактичному здійсненні господарської операції не впливає на податковий кредит покупця та суму бюджетного відшкодування.

Також, матеріалами справи спростовується посилання відповідача на дефекти податкової правосубєктності контрагентів, як на обставину, що вказує на нереальність згаданих господарських операцій з врахуванням наступного.

В матеріалах справи наявні Виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, витяг з офіційного веб-порталу ДФС, Свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість, з яких вбачається, що на час вчинення досліджуваних господарських операцій контрагент позивача був зареєстрований у встановленому законом порядку та являвся платником податку на додану вартість. Також, у даного контрагента наявна ліцензія Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м.Києві на здійснення господарської діяльності у будівництві, повязаної із створенням обєктів архітектури.

Наявність зазначених документів у позивача підтверджує його добросовісність та обачність, оскільки ним була зібрана оприлюднена інформація, яка б вказувала на добросовісність його контрагента.

Не можна залишити поза увагою і обставини за наявності яких рішення субєкта владних управлінських функцій вважається правомірним - таке має бути прийнято пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (п.8 ч.2 ст.2 КАС України).

При цьому, поняття справедливого балансу розкрито у рішенні Європейського Суду з прав людини від 22 січня 2009 року у справі БУЛВЕС АД проти Болгарії (заява № 3991/03).

Так, Європейський Суд з прав людини, вважає, що порушенням справедливого балансу, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності, буде коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, повязаних зі сплатою податку на додану вартість, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все таки карає одержувача оподаткованої податком на додану вартість поставки, який повністю виконав свої зобовязання за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності.

В матеріалах справи відсутні беззаперечні докази в підтвердження наведених обставин справедливого втручання контролюючого органу у право власності позивача, а тому рішення не відповідає наведеному критерію.

За таких обставин, суд вважає, що контролюючим органом не доказано протиправності формування позивачем податкового кредиту за результатами господарських операцій ТзОВ «Денікс Груп», а тому висновки про його завищення є необґрунтованими, і як наслідок протиправними є податкове повідомлення рішення в частині донарахування грошового зобовязання з податку на додану вартість.

Що стосується висновків відповідача про заниження податку на прибуток, то суд зазначає наступне.

Відповідно до підп.131.1.1 ПК України, витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Зі змісту даної норми вбачається, що основою для формування витрат є постачання товарів фактичне вчинення господарської операції, яке призводить до зміни майнового стану субєктів господарювання.

Як передбачено п.138.2 ст.138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпунктом 139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

З врахуванням того, що в процесі судового розгляду не знайшли свого підтвердження висновки контролюючого органу про безтоварність господарських операцій між позивачем та ТзОВ «Денікс Груп», суд вважає неправомірним висновок перевіряючи про заниження податку на прибуток.

Оскільки правомірність нарахування основного платежу по згаданих податках не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи контролюючим органом безпідставно застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи).

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги про скасування податкових повідомлень рішень, якими позивачу збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість та з податку на прибуток є підставними та обґрунтованими, а тому адміністративний позов підлягає задоволенню.

Крім того, суд, у відповідності до ч.2 ст.162 КАС України, у резолютивній частині постанови зазначити також і про протиправність оскаржуваних актів індивідуальної дії.

Щодо судових витрат, то, у відповідності до вимог ст.94 КАС України, такі належить присудити на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 21, 69, 70, 160-163 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати, прийняті Державною податковою інспекцією у Пустомиівському районі Головного управління ДФС у Львівській області, податкові повідомлення-рішення від 24.04.2015 року за № та за №.

3. Стягнути з Державного бюджету України на користь Приватного підприємства «Світ будівництва і дизайну» (), що знаходиться за адресою Львівська область, Пустомитівський район, с.Солонка, вул.Повітряна, 6/20, 487 грн. 20 коп. (чотириста вісімдесят сім гривень двадцять копійок) сплаченого судового збору.

4. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

5. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 11 вересня 2015 року.

Суддя В.Я.Мартинюк