Справа № 817/2499/15
Суддя: Сало А.Б.
Дата ухвалення: 2015-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/2499/15

15 вересня 2015 року 17год. 30хв. м. Рівне
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Сало А.Б. за участю секретаря судового засідання Лукащик Ю.Ю. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Волошин Л.І., Троянчук Д.М.,

відповідача: представник Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "КТБ - ГРУП"
до Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення
ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «КТБ-ГРУП» звернулось до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми «Р» № від 20.04.2015 року, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 21 708,86 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) в розмірі 5 427,22 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що висновок відповідача, викладений в акті камеральної перевірки №4/17-16-15-01/38370918 від 26.03.2015 року про те, що всі податкові накладні, складені в звітних податкових періодах 2014 року, могли бути включені до складу податкового кредиту не пізніше грудня 2014 року ґрунтується на хибному тлумаченні норм Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-ІV, що призводить до порушення прав позивача на включення сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту.

У судовому засіданні представники позивача посилалися на те, що в декларації з податку на додану вартість від 19.02.2015 року № за січень 2015 року позивачем правильно включено податкові накладні з датою виписки грудень 2014 року, оскільки внесені зміни до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-ІV, на які посилається відповідач, стосуються лише податкових накладних, які зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням терміну реєстрації, а тому дана норма не може бути застосована до позивача, враховуючи, що в акті перевірки контролюючим органом не заперечується вчасна та без порушень реєстрація податкової накладної контрагентом позивача.

Також вказують, що відповідно до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-ІV, в редакції, яка діяла до 01.01.2015 року передбачалося, що у разі, якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складання податкової накладної.

У відповідності до вказаних приписів позивачем і було включено у декларацію за січень 2015 року податкову накладну, виписану в грудні 2014 року.

Відтак, у відповідача були відсутні будь-які правові підстави для винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення. Тому просили суд позов задовольнити.

Відповідач позовні вимоги не визнав, подав суду письмові заперечення, у яких зазначив, що, з урахуванням змін, внесених до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-ІV із змінами та доповненнями, з 01.01.2015 втратила чинність норма, згідно з якою у разі, якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податковою кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігалося за ним протягом 365 календарних днів з дати складання податкової накладної.

Таким чином, всі податкові накладні, складені в звітних податкових періодах 2014 року, могли бути включені до складу податкового кредиту не пізніше грудня 2014 року (за умови дотримання інших вимог ПКУ щодо формування податкового кредиту).

Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача у судовому засіданні зазначив, що платники, які не включили податкові накладні, складені до 01.01.2015 року до складу податкового кредиту відповідних періодів, можуть реалізувати своє право на формування податкового кредиту шляхом подання уточнюючих розрахунків за відповідні звітні періоди з урахуванням вимог п.198.2 ст.198 ПКУ.

З таких підстав вважає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення в повній мірі відповідає вимогам законодавства і підстави для його скасування в судовому порядку відсутні, тому просив суд відмовити у задоволенні позову за безпідставністю вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши представлені документи та інші зібрані по справі матеріали, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно виписки з ЄДРПОУ, долученого позивачем до матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «КТБ-ГРУП» зареєстроване з 23.12.2013 року як юридична особа та перебуває на обліку у Державній податковій інспекції у м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області.

Згідно витягу №105 з реєстру платників податку на додану вартість від 06.08.2014 року, позивач є зареєстрований платником ПДВ.

Судом встановлено, що 26.03.2015 року на підставі п.100.10 ст.200 розділу V Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ, в порядку ст.76 глави 8 розділу ІІ Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ Державною податковою інспекцією у м.Рівному ГУ ДФС у Рівненській області була проведена камеральна перевірка податкової звітності з податку на додану вартість за січень 2015 року ТОВ «КТБ-ГРУП».

За результатами проведеної перевірки відповідачем було складено Акт №4/17-16-15-01/38370918 від 26.03.2015 року про результати камеральної перевірки даних, задекларованих у податковій звітності з податку на додану вартість ТО В»КТБ-ГРУП» за січень 2015 року.

Висновками даного акту перевірки встановлено порушення позивачем п.198.8 ст.198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (із змінами та доповненнями), а саме: в декларації з податку на додану вартість від 19.02.2015 року № за січень 2015 року занижено р.25 (сума податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет за підсумками звітного періоду з урахуванням залишку від`ємного значення попереднього періоду (рядок 18 - рядок 21)) на суму 21 708,86 грн.

На підставі такого висновку відповідачем було оформлено податкове повідомлення-рішення форми «Р» № від 20.04.2015 року, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 21 708,86 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) в розмірі 5 427,22 грн., всього на суму 27 136,08 грн.

Не погодившись з таким рішенням, позивач з вернувся із скаргою №18 від 06.05.2015 року до Головного управління ДФС у Рівненській області, рішенням якого №219/10с/17-00-10-04-04/89 від 26.06.2015 року податкове повідомлення-рішення форми № від 20.04.2015 року залишено без змін, а скаргу - без задоволення.

Позивач також звернувся із скаргою №21 від 15.07.2015 року до ДФС України.

Рішенням ДФС України №16005/6/99-99-10-01-01-25 від 30.07.2015 року про результати розгляду скарги №21 від 15.07.2015 року податкове повідомлення-рішення форми № від 20.04.2015 року також залишено без змін, а скаргу - без задоволення

Перевіряючи правомірність винесення спірного податкового повідомлення-рішення, суд враховує наступне.

В акті камеральної перевірки №4/17-16-15-01/38370918 від 26.03.2015 року, посилаючись на п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-ІV (в новій редакції згідно Закону України від 28.12.2014 року №71-VІІІ), відповідач робить висновок про те, що з 01.01.2015 втратила чинність норма, згідно з якою у разі, якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податковою кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігалося за ним протягом 365 календарних днів з дати складання податкової накладної.

Тому, на думку податкового органу, всі податкові накладні, складені в звітних податкових періодах 2014 року, могли бути включені до складу податкового кредиту не пізніше грудня 2014 року (за умови дотримання вимог Кодексу щодо формування податкового кредиту).

Як зазначив відповідач, платники, які не включили податкові накладні, складені до 01.01.2015 року до складу податкового кредиту відповідних періодів, можуть реалізувати своє право на формування податкового кредиту шляхом подання уточнюючих розрахунків за відповідні звітні періоди з урахуванням вимог статті 50 та пункту 198.2 статті 198 Кодексу. Зазначене стосується податкових накладних, складених до 01.01.2015 року, як в електронному, так і паперовому вигляді, як зареєстрованих в ЄРПН, так і тих, що за правилами, діючими до цієї дати, не підлягали реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Суд вважає такі висновки відповідача про порушення позивачем вимог п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-ІV необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно з ст.14.1.181 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-ІV, податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим законом.

Відповідно до ст.14.1.156 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-ІV, податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-ІV, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з ст.198.3. Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-ІV, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-ІV, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Отже, виходячи з наведених норм, право на віднесення сум податку на додану вартість, сплаченого в ціні придбаного товару (послуг), до податкового кредиту виникає у платника податків в разі підтвердження вказаної суми податку на додану вартість податковою накладною, належним чином оформленої відповідно до вимог ст.201 Податкового кодексу України та зареєстрованою в Єдиному реєстрі податкових накладних.

При цьому, таке право виникає у платника податку в звітному періоді в момент придбання товару (послуг) та виписування постачальником податкової накладної, а не в момент відображення суми податку на додану вартість у складі податкового кредиту у податковій звітності.

Як вбачається із матеріалів справи, 19.02.2015 року ТОВ «КТБ-ГРУП» було подано до податкового органу декларацію з податку на додану вартість № за січень 2015 року.

В даній декларації позивачем було включено податкову накладну №2565 від 17.12.2014 року на суму податку на додану вартість в розмірі 21 708,86 грн., отриману від ТОВ «Алютех-К» (ІПН 08) з датою виписки 17.12.2014 року, що відображено платником у розділі 2 «Податковий кредит» у рядках 2 додатку 5 «Розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту у розрізі контрагентів».

Як зазначено в акті камеральної перевірки, терміни реєстрації податкової накладної, отриманої позивачем від ТОВ «Алютех-К», не порушено.

Фактичною підставою для відображення в акті порушень і винесення спірного податкового повідомлення-рішення слугував викладений в акті висновок про те, що позивач не включив у звітному податковому періоді до податкового кредиту суми податку на додану вартість на підставі виписаної податкової накладної в 2014 році, оскільки новою редакцією п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, яка діє з 01.01.2015 року право платника податку на включення сум ПДВ до податкового кредиту на підставі податкової накладної в іншому періоді, ніж така податкова накладна виписана, на думку контролюючого органу, не передбачено.

Дійсно, з 01.01.2015 року Законом України від 28.12.2014 року №71-VІІІ внесено зміни до Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-ІV та викладно п.198.6 ст.198 в новій редакції:

«не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням терміну реєстрації, відносяться до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкову накладну в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше, ніж через 180 календарних днів з дати складення податкової накладної:

для платників податку, що застосовують касовий метод, - ніж через 60 календарних днів з дати списання коштів з банківського рахунка платника податку;

для банківських установ при одержанні ними права власності на заставне майно».

Суд зазначає, що наведена норма стосується лише тих податкових накладних, які не зареєстровані або зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням терміну реєстрації, а тому не може бути застосована до позивача, оскільки в акті перевірки відповідачем та в судовому засіданні представником відповідача не заперечувалося, що податкова накладна подана та зареєстрована ТОВ «Алютех-К» вчасно та без порушень.

Крім того, відповідно до п.198.6. ст.198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-ІV, в редакції, яка діяла до 01.01.2015 року передбачалося, що у разі, якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складання податкової накладної.

Тому, враховуючи, що спірні відносини з приводу виникнення права платника податку на формування податкового кредиту виникли саме в грудні 2014 року, а також наявності згідно вимог законодавства, чинного на час виникнення спірних відносин, права на включення у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних протягом 365 календарних днів з дати складання податкової накладної, суд вважає, що в даному випадку застосовуванню підлягають норми податкового законодавства, що діяли на момент вчинення правовідносин (в грудні 2014 року).

При цьому слід зазначити, що відсутність законодавчих обмежень в часі у платника податків на включення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість у наступних звітних періодах, ніж тих, у яких виписані податкові накладні, не позбавляє платника податку на включення до складу податкового кредиту відповідних сум за такими податковими накладними, якщо дотримано вимоги щодо належного їх оформлення та реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Посилання відповідача на лист Державної фіскальної служби України від 17.02.2015 року №5292/7/99-99-19-03-02-17, в якому висловлена позиція ДФС України з приводу даного питання, суд не бере до уваги, оскільки такий лист не є нормативно-правовим актом та не є актом індивідуальної дії, він носять роз'яснювальний характер, відповідно, не може встановлювати загальнообов'язкових норм.

Відповідно до ст.1 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

За встановлених обставин суд приходить до переконання, що відповідачем не доведено належними доказами, що при прийнятті податкового повідомлення-рішення № від 20.04.2015 року суб'єкт владних повноважень діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений законом. Доводи позивача свідчать про відсутність правових підстав для винесення оспорюваного рішення, у зв'язку з чим, позов підлягає до задоволення.

Згідно з частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у сумі 182,70 грн. Доказів понесення інших судових витрат позивач суду не надав.

Таким чином, судові витрати щодо сплати судового збору у сумі 182,70 грн. підлягають присудженню з Державного бюджету на користь позивача.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області від 20.04.2015 №.

Присудити на користь позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "КТБ - ГРУП" із Державного бюджету України судовий збір у розмірі 182,70грн.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Сало А.Б.