Справа № 815/2492/15
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2015-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2492/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2015 року Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Андрухіва В.В.

судді Вовченко О.А.

судді Стефанова С.О.

при секретарі Рижук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання прийняти рішення, -

ВСТАНОВИВ:

28 квітня 2015 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 25.03.2015 року № 224-15, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в серпні 2013 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням ДМС України від 25.03.2015 року за № 224-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 23.04.2015 року позивач отримав повідомлення, видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області за № 232 від 03.04.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач пояснив, що він є громадянином Афганістану, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, тому разом з родиною змушений був покинути країну походження, оскільки їм загрожувала небезпека. Позивач стверджує, що до виїзду з країни займався шиттям одягу. У зв'язку із своєю діяльністю, на його адресу надходили погрози від представників Талібану, які були пов"язані з вимогою про співпрацю з ним. Під час візиту талібів позивач зазнав фізичні знущання, тому побоюючись за власне життя виїхав з Афганістану в пошуках притулку.

Позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали повністю посилаючиь на вищевикладені обставини. Представник позивача надав інформацію по країні походження позивача, згідно якої в м. Кундуз наявні жертви серед місцевих жителів, які відмовлялися платити бойовикам. При цьому, представник зазначив що відповідач у своєму висновку аналізував інформацію по країні походження щодо іншої провінції Афганістану, ніж та, з якої походить позивач.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вважаючи його необгрунтованим, та просив відмовити у задоволенні позову повністю. Свої заперечення відповідач обгрунтував тим, що згідно інформації по країні походження - Звіту Європейського бюро "З питань надання притулку - Афганістан. Стратегії Талібану - вербування бойовиків", в основному застосування талібами насильства або помсти за відмову приєднатися до їх армії не характерно для нинішнього повстання в Афганістані. Зустрічаються випадки примусової вербовки бойовиків, але вони скоріше уявляють собою виключення. Тому відповідач вважає твердження позивача про його переслідування на батьківщині неправдоподібними та такими, що не заслуговують на довіру.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Афганістану, уродженцем провінції Кундуз, район Хан Абад, за національністю пуштун, за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова - пушту, також володіє мовою дарі. Має початкову освіту, яку здобув у школі "Ханабад" в 1999-2003 роках у пров. Кундуз, Афганістан. Після закінчення школи і до моменту виїзду з Афганістану працював кравцем у цеху. За сімейним станом не одружений. Членом жодних політичних, громадських, молодіжних чи військових організацій на батьківщині позивач не був.

Причиною виїзду з країни громадянської належності позивач назвав його переслідування угрупуванням "Талібан" з метою рекрутування.

В Афганістані у м. Кундуз у позивача залишились проживати: батько - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, мати - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 та брат - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4

Згідно матеріалів особової справи позивача № 2013ОD0107, ОСОБА_1 виїхав з Афганістану легально 14.03.2013 року авіарейсом м. Кабул (Афганістан) - м. Москва (РФ). У Москві позивач перебував протягом 10 діб. До України прибув нелегально, легковим автотранспортом. Кордон України перетнув нелегально, поза пунктом пропуску 25.03.2013 року. Прибув до м.Маріуполя, потім до м.Одеси.

02.04.2013 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою №107 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

13 серпня 2013 року наказом № 71 першого заступника начальника ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності до ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину Афганістану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5, особова справа № 2013ОD0107.

25.03.2015 року рішенням Державної міграційної служби України № 224-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 вказаного Закону.

23 квітня 2015 року ОСОБА_1 отримав повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області за № 232 від 03 квітня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС №224-15 від 25 березня 2015 року.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до пункту 13 ч.1 ст.1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради ЄС "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані ОСОБА_1, а саме: ним наводилися суперечливі факти, що викликає у суду обгрунтовані сумніви у правдоподібності тверджень позивача.

Позивач зазначив, що був змушений залишити Афганістан через переслідування з боку представників ісламського руху "Талібан", які виникли в наслідок спроби вербування позивача.

Суд враховує інформацію по країні походження, надану представником позивача, але при цьому надає критичну оцінку достовірності тверджень позивача.

Як зазначає позивач, 16 грудня 2012 року до цеху, де він працював кравцем, прийшли представники терористичного угрупування Талібан з метою вербування позивача до своїх лав. Позивач відмовився співпрацювати з ними через те, що їх діяльність спрямована на вбивства. 20.12.2012 року таліби вдруге з'явились до позивача з тією же метою, тому позивач через чотири дні виїхав до Пакистану, де, як він стверджує, перебував два місяці.

При цьому позивач стверджує, що повернувся до м. Кабул (Афганістан) за день до виліту з Батьківщини, тобто 13 березня 2013 року. Таким чином, у Пакистані позивач знаходився не два місяці, як він стверджує, а три місяці.

Також суд звертає увагу на твердження позивача, що терористичне угрупування Талібан, вимагало від нього співпрацювати у зв'язку з його діяльністю. Суд критично сприймає дане твердження, оскільки позивач, як він сам зазначає, займався шиттям одягу, тому є не зрозумілим, яким саме чином професійна діяльність позивача може принести користь Талібану.

Згідно інформації по країні походження позивача - Афганістан (http://www.refworld.org.ru/pdfid/52f4aa844.pdf), таліби намагаються набирати більше освічених людей зі шкіл та університетів в великих містах, таких як Кабул. Це необхідно для посилення інформаційного впливу руху, а також зміцнення його технічних і медичних ресурсів.

Також позивач пояснював суду, що за тиждень до виїзду з Пакистану до Афганістану, він почав домовлятися з посередником через родичів про оформлення йому паспорту. Прибув позивач до м. Кабул за один день до виліту, та посередник на ім'я Накіб вже мав паспорт на ім'я позивача з туристичною візою для виїзду до РФ. Під час анкетування 02.04.2013 року позивач також повідомляв, що паспорт для виїзду з Афганістану був оформлений на його ім'я, тобто в паспорті зазначені його установчі дані. При цьому паспорт йому посередник в руки не давав. (а.с.30).

Однак, при проведенні співбесіди 13 серпня 2013 року позивач пояснював, що чоловікові на ім'я Накіб позивач віддав тільки дві фотокартки, та через місяць позивач отримав паспорт, оформлений на інше ім'я (імені він не пам'ятає), а потім у м. Москві ця людина (Накіб) забрала паспорт у позивача. (а.с.50-51).

Вищенаведені твердження позивача під час анкетування, співбесіди, у судовому засіданні мають вочевидь суперечливий характер, що викликає у суду обгрунтовані сумніви у їх правдивості.

Слід зазначити, що повідомлена позивачем у судовому засіданні інформація про те, що він вилітав з Кабула та прибував до м.Москви транзитом через м.Шарджа (ОАЕ), не маючи на руках увесь цей час паспорту, на думку суду, також є неправдивою, оскільки для проходження в міжнародних аеропортах прикордонного та митного контролю необхідно особисто пред'явити уповноваженій посадовій особі паспорт.

Суд звертає увагу, що позивач знаходився в РФ десять днів, при цьому за міжнародним захистом до органів міграційної служби не звертався. Після потрапляння до м.Маріуполь позивач не шукав найближчого територіального органу Державної міграційної служби для звернення за захистом в Україні, а цілеспрямовано їхав до м.Одеси, міста з розвинутою інфраструктурою, промисловим ринком, на якому можна прцювати. Зазначене свідчить про те, що заявник не шукав притулку в Україні, а прибув з метою пошуку кращих економічних умов життя.

У судовому засіданні та під час проведення співбесіди позивач пояснив, що з м.Москва до кордону подорожував легковим авто у складі шести інших громадян Афганістану. Кордон перетинав пішки протягом двох годин лісом, потім до м. Маріуполь їхав на легковому автомобілі. Проте при зверненні із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, під час анкетування 02.04.2013 року, зазначив, що 24.03.2013 року його посадили в легковий автомобіль, на якому позивач їхав десять годин. Під час подорожі позивач автомобіль не залишав і не змінював, а місце перетину кордону йому не відомо. (а.с.30).

Крім вказаної обставини щодо перетину кордону України, під час анкетування 02.04.2013 року позивач жодної інформації щодо прибуття до м. Маріуполь взагалі не надавав.

Таким чином, викладені обставини перетину позивачем кордону України є суперечливими.

Також суд звертає увагу, що позивач протягом усього судового засідання користувався нотатками щодо послідовності своїх дій під час подорожі, посилаючись на те, що склав їх коли звертався до міграційної служби, щоб нічого не переплутати, проте навіть за наявності таких нотаток судом встановлено неузгодженості наданих позивачем пояснень як під час проходження процедур в міграційній службі, так і під час судового розгляду справи.

Таким чином, суд вважає неправдивими твердження позивача щодо його переслідування на Батьківщині.

Проведеним аналізом інформації по країні походження позивача з відкритих компетентних джерел по країні походження (http://www.refworld.org.ru/pdfid/52f4aa844.pdf) встановлено, що випадки примусового вербування бойовиками радикального руху Талібан не є характерними в сучасному Афганістані.

В основному Талібан вербує бійців через місцеві структури, наприклад, через медресе, мулл або релігійні організації, місцевих воєначальників, село або плем'я. Існують бійці основного і неосновного складу. Раніше новобранців дислокували поза межі рідного краю, але згідно з відомостями опитаного очевидця, ця стратегія змінюється. Таліби прагнуть до вербування більшої кількості місцевого населення і, отже, розміщують бійців і польових командирів на їх же територіях. Існує різниця між вербуванням бойовиків через громаду (колективної вербуванням) та індивідуальним набором бійців.

Таліби намагаються набирати більше освічених людей зі шкіл та університетів в великих містах, таких як Кабул. Це необхідно для посилення інформаційного впливу руху, а також зміцнення його технічних і медичних ресурсів.

Місцеві та незалежні польові командири, лідери племені і духовні особи в основному сприяють поповненню військових сил повстанців в Афганістані. В цілому можна стверджувати, що місцеві структури: командир, плем'я, сім'я або медресе є головними центрами вербування бійців. В основному застосування Талібаном прямого насильства або помсти за відмову примкнути до їх армії не характерно для нинішнього повстання в Афганістані. Зустрічаються випадки примусового вербування бойовиків, але вони швидше є винятками.

Згідно Джустоцці та Ібрахімі, таліби розглядали табори біженців як єдині місця, де вони могли вдатися до примусового набору бійців. Таліби змушували сім'ї відправляти одного чоловіка на службу. Джустоцці однозначно стверджує, що примусове вербування було характерною рисою конфлікту. Повстанці вдавалися до такої практики в одиничних випадках. Згідно Джустоцці, використання прямого примусу відбувалося лише в районах, що перебувають під їх контролем, щоб змусити чоловіків служити в якості охоронців.

У ході місії з розслідування обставин в Афганістані, проведеної з 25 лютого по 4 березня 2012 Датською імміграційною службою, Афганська незалежна комісія з прав людини (Afghanistan Independent Human Rights Commission) заявила, що "немає ніяких повідомлень про примусове вербування з боку талібів, і більшість новобранців приєдналися добровільно" Giustozzi, A., Ibrahimi, N. (http://www.areu.org.af/EditionDetails.aspx?EditionId=573&ContentId=7&ParentId=7&Lang=en-US), Landinfo (http://www. landinfo.nо/asset/1985/1/1985_1.pdf), Danish Immigration Service(http://www.nyidanmark.dk/NR/rdonlyres/3FD55632-770B-48B6-935C-827E83C18AD8/0/FFMrapportenAFGHANISTAN2012Final.pdf).

Згідно вищенаведеного джерела (http://www.refworld.org.ru/pdfid/52f4aa844.pdf), висновків з питання примусової вербовки бойовиків у Афганістані, примусове вербування бойовиків талібськими військовими начальниками, лідерами або бойовиками слід вважати виключенням. Однак за наявними відомостями виключення складала примусова вербовка бойовиків в провінції Гільменд, Кундуз, Кунар, в деяких районах Пакістана та в Урузгані. Джерела часто згадують, що подібні виключні випадки частіше можна зустріти в районах, що знаходяться під сильним вливом або повним контролем талібів, а також в районах, де громадські та державні органи забезпечення захисту відсутні, наприклад у лагерях біженців та внутрішньо переміщених осіб.

Дійсно дана інформація свідчить про те, що виключні випадки вербування Талібаном бойовиків мали місце, зокрема, у провінції Кундуз, звідки походить позивач.

Суд бере до уваги ці доводи представника позивача, а також іншу надану ним інформацію по країні походження позивача.

Разом з тим, враховуючи, що все ж таки випадки примусового вербування, хоча і мали місце в провінції Кундуз, у суду відсутні підстави вважати, що саме до позивача було звернуто вимоги Талібану щодо вступу до їх лав, з огляду на те, що позивач не заслуговує на довіру через вищевикладені факти істотних суперечностей у його твердженнях, наданих міграційним органам та суду.

Тому повідомлену позивачем інформацію щодо загрози його життю через переслідування терористичним угрупуванням Талібан суд вважає неправдивою.

З урахуванням викладеного суд також дійшов висновку про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

В даному випадку судом не встановлено існування загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що оскаржуване рішення ДМС України від 25.03.2015 року № 224-15, якими позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є законним та обгрунтованим, а тому в позові ОСОБА_1 належить відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 7-9, 11, 71, 86, 159-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 25.03.2015 року № 224-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції - протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили у разі неподання апеляційної скарги у 10-денний строк з дня отримання копії постанови. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст постанови суду виготовлений 15.09.2015 року.

Головуючий суддя В.В. Андрухів

Суддя О.А. Вовченко

Суддя С.О. Стефанов

у позові відмовлено.

15 вересня 2015 року.