Справа № 2а/1570/2510/2011
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2011-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а/1570/2510/2011
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2011 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Завальнюка І.В., суддів Глуханчука О.В., Федусика А.Г., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Тургунбаєвої Ферузони Абдуллатиповни до Державного комітету України у справах національностей та релігії про визнання рішення нечинним та зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд визнати рішення Державного комітету України у справах національностей та релігії від 02.02.2011 року по № 68-11, яким позивачу відмовлено в наданні статусу біженця в Україні нечинним з моменту його прийняття; зобовязати відповідача надати позивачу статус біженця в Україні.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що не може та не бажає користуватися захистом країни ОСОБА_1 внаслідок побоювань стати жертвою переслідувань по причині належності до певної соціальної групи. Так, внаслідок виникнення на території ОСОБА_1 етнічних заворушень, їй довелося разом із чоловіком та дітьми виїхати з країни, так як сутички мали місце саме у її місті, через що був зруйнований будинок громадянки ОСОБА_1. Через існування побоювань стати жертвою переслідувань за етнічними ознаками їм довелося виїхати. На підставі вищевикладеного позивач вважає спірне рішення Державного комітету України у справах національностей та міграції від 02.02.2011 року по № 68-11, яким їй відмовлено в наданні статусу біженця в Україні, протиправним.

До суду зявилася позивач, яка підтримала позовні вимоги із викладених вище підстав.

Представник відповідача до суду не зявився, заперечення на позовну заяву не надав, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Згідно наданого до суду клопотання від 11.07.2011 року відповідач просив розглянути справу без участі його представника.

Згідно ч.6 ст.128 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 10.08.2010 року громадянка ОСОБА_1 Тургунбаєва Ферузона Абдуллатиповна виїхала з м. Жавал-Абад на таксі до м. Чалдивар (на кордоні з Казахстаном), звідки виїхала до м. Алма-Ата на таксі. З Алма-Ати вилетіла до м. Москва рейсом Алма-Ата Москва (виліт 13.08.2010 року прибуття 13.08.2010 року), звідки на поїзді прибула до м. Одеси. Причиною виїзду з країни громадянської належності позивачка зазначає початок війни киргизів проти узбеків, етнічні чистки. Дім її чоловіка спалили та зруйнували, їх життя та життя їх дітей було під загрозою знищення. Киргизи постійно знущались з узбеків, потребували грошей, якщо останні не платили киргиза або вбивали, або підсовували зброю, за що в подальшому заарештовували.

Відповідно до матеріалів справи, під час співбесід з працівниками міграційної служби Тургунбаєва Ферузона Абдуллатиповна повідомила, що вона на батьківщині - в ОСОБА_1 не може користуватися захистом країни внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за етнічними ознаками.

На підставі висновку Управління міграційної служби в Одеської області рішенням Державного Комітету України у справах національностей та міграції «Про відмову в наданні статусу біженця»від 02.02.2011 року № 68-11 в наданні статусу біженця позивачу було відмовлено відповідно до абз.5. ст.10 Закону України «Про біженців»- у звязку з відсутністю переслідувань за ознаками належності до певної соціальної групи.

Із матеріалів особової справи № 10/168 убачається, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення стало те, що основною причиною виїзду позивачки з ОСОБА_1 став пошук кращого місця для існування, а не притулку, так як реального переслідування іноземка не зазнавала. З цих причин позивачка мігрувала з країни постійного проживання транзитом через м. Москву (Росія) до України.

Так, Тургунбаєва Ферузона Абдуллатиповна не була присутня у місті під час виникнення сутичок, під час цих випадків їй нічого не загрожувало, оскільки вона перебувала у місцевості, де не було зворушень. Про хід подій їй з чоловіком повідомляли по телефону.

Крім того, Тургунбаєва Ферузона Абдуллатиповна спочатку виїхала разом із дітьми до Узбекистану 12.06.2010 року, де перебувала до 20.06.2010 року. Потім за ними приїхав її чоловік та вся родина повернулась до ОСОБА_1, що спростовує факт існування загрози для родини громадянки ОСОБА_1 та її особисто за етнічними ознаками.

Поряд із тим, при анкетуванні Тургунбаєва Ферузона Абдуллатиповна вказала, що не збирається отримувати статус біженця в Україні, а використовує звернення для надання безкоштовного житла та тимчасової легалізації на території України, маючи у планах, за її особистим свідченням, переїхати до країн Європи.

Крім того, згідно з інформацією ЗМІ, у містах Ош, Джалал-Абада та інших, де трапились погроми, вже вщухли сутички між узбеками та киргизами. Головна проблема цих міст з липня 2010 року, це відновлення шкоди, заподіяної під час сутичок та організації гуманітарної допомоги.

Правовий статус біженця в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення статусу біженця, встановлення державних гарантій захисту біженців здійснюється у відповідності до Закону України «Про біженців».

Виходячи зі змісту ст. 1 Закону України «Про біженців», Конвенції про статус біженців 1951 року передбачено чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, до яких відносяться: - знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; - неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; - наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; - побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність, б) релігія, в) національність (громадянство), г) належність до певної соціальної групи, д) політичні погляди.

Відповідно до абз.5 ст. 10 Закону України «Про біженців»статус біженця не надається особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Законом України «Про біженців»особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Позивачка вказала, що основною причиною її виїзду з країни проживання стала війна киргизів з узбеками, загроза для життя, знищення домів. При цьому під час співбесіди громадянка ОСОБА_1 зазначила, що звернулась до міграційної служби з метою сприяння в переселенні в третю безпечну країну.

Суд зазначає, що події червня 2010 року в ОСОБА_1 дійсно призвели до значних людських жертв та знищень, пошкодження майна, у тому числі приватної власності, що узгоджується із відповідними поясненнями позивачки.

Однак, вирішуючи даний спір, суд дійшов висновку, що факт відсутності позивачки під час погромів у місті Ош нівелює відповідні доводи щодо наявності загрози її життю. При цьому суд враховує послідовність пересувань позивачки, зокрема те, що позивачка спочатку виїхала за кордон до Узбекистану, звідки повернулась до ОСОБА_1. Такі дії не могли б мати місце, при наявності загрози для її родини.

Також, суд враховує, що при розгляді даної категорії спорів, тривалість проміжків часу між виїздом із країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про надання статусу біженця, в окремих випадках, може свідчити про відсутність у особи ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань. Так, позивачка прибула транзитом в м. Москву (Росія) та могла звернутися в установленому порядку до офіційних органів держави з проханням про легалізацію на території країни, що позивачкою зроблено не було. При цьому, логічним вбачається, що особа, яка дійсно рятує своє життя, чи втікає від переслідування, не вибирає для себе країну кращого проживання, а звертається за статусом біженця в першій безпечній країні.

Суд також враховує відповідні пояснення позивачки під час співбесіди із представником міграційної служби, згідно з якими позивачка не збирається отримувати статус біженця в Україні, а використовує звернення для надання безкоштовного житла та тимчасової легалізації на території України, маючи у планах переїхати до країн Європи.

Частина 7 ст. 11 Закону України «Про біженців»регламентує, що крім заяви про надання статусу біженця, заявником додаються документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця. Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Однак, ні до органу міграційної служби, ні до суду жодних переконливих доказів, що свідчили б про переслідування позивачки на своїй батьківщині надано не було.

На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку, що рішення відповідача про відмову в наданні статусу біженця прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним.

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що спірне рішення «Про відмову наданні статусу біженця»від 02.02.2011 року № 68-11 прийняте Державним комітетом України у справах національностей та міграції в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано, у звязку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 128, 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог Тургунбаєвої Ферузони Абдуллатиповни до Державного комітету України у справах національностей та релігії про визнання рішення нечинним та зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя /ПІДПИС/ ОСОБА_2

Суддя /ПІДПИС/ ОСОБА_3

Суддя /ПІДПИС/ ОСОБА_4

05 вересня 2011 року