Справа № 815/2798/15
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2015-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2798/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Вовченко O.A.,

судді Марина П.П.,

судді Потоцької Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 27.04.2015 року № 342-15 про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування адміністративного позову зазначено наступне. Позивач є громадянином Сирії, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач вказує на те, що він не може повернутися до країни своєї громадянської належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства, а також через побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії.

Від відповідача надійшли до суду заперечення до адміністративного позову, в яких зазначено, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності заяви вимогам п.1 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Позивач в судове засідання не з'явився; 15.09.2015 року представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідач в судовому засіданні залишив вирішення питання про розгляд справи в порядку письмового провадження на розсуд суду, при цьому зазначив про відсутність потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно ч.6 ст.128 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними в матеріалах справи доказами.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сирії, м. Дер-ез-Зор, район Майадін, за національністю - араб, за віросповіданням - іслам, мусульманин-суніт (а.с. 38).

До України позивач потрапив 29.09.2012 року авіарейсом м. Бішкек (Киргизстан) - м. Москва (РФ) - м. Київ (Україна) - м. Одеса (Україна) (а.с.40).

Згідно матеріалів особової справи позивача, судом встановлено, що 12.12.2013 року позивач звернувся до органу ДМС із заявою про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту (а.с.33-36).

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні, Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області був прийнятий висновок від 20.02.2015 року № 2013ОD0425 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який обґрунтований тим, що громадянська війна в країні не розглядається саме як причина виїзду заявника в Україну.

Рішенням Державної міграційної служби України від 27.04.2015 року № 342-15 був підтриманий вище зазначений висновок та відмовлено громадянину Сирії ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 30).

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Як вбачається з особової справи ОСОБА_1 в основу оскаржуваного рішення покладений висновок Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області щодо відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зі змісту вказаного висновку вбачається, що громадянська війна в країні не розглядається саме як причина виїзду заявника в Україну, так як встановлено, що іноземець вперше виїхав з Сирії на навчання до Киргизстану в 2008 році. Востаннє заявник залишив Батьківщину 27.09.2011 року, вибув з Сирії до Туреччини рейсовим автобусом, з Туреччини вибув на навчання до Киргизстану, де перебував до вересня 2012 року. 29.09.2012 року заявник вибув на територію України авіарейсом Бішкек (Киргизстан) - Москва (РФ) - Київ (Україна). Державний кордон України перетинав легально, на підставі національного паспорту № НОМЕР_1 та одноразової візи типу НОМЕР_2. Щодо причин виїзду з Батьківщини та звернення за захистом в Україні, іноземець повідомив, що виїхав на територію нашої країни з метою здобуття вищої освіти. Заявник розповів, що з 2008 по 2012 роки він навчався у ВНЗ на території Киргизстану, але згодом дізнався, що Сирія припинила процедуру визнання дипломів інституту м. Ош, після чого він вирішив продовжити навчання на території України. 12.09.2013 року строк дії посвідки на тимчасове проживання іноземця закінчився через його відрахування з ВНЗ, до моменту звернення за захистом (13.12.2013 року) він перебував на території нашої країни нелегально. Щодо причин звернення за захистом, заявник повідомив про ускладнення соціально-політичної ситуації в регіоні проживання та побоювання зазнати примусового призову до збройних сил. Також, в якості однієї з причин звернення іноземець зазначив можливість відновити навчання у ВНЗ без виїзду з території нашої країни (а.с.75-84).

У зв'язку із наведеним, на підставі абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" співробітником міграційної служби зроблений висновок про доцільність відмови ОСОБА_1 в наданні статусу біженця та в наданні додаткової форми захисту.

Суд не погоджується з таким висновком та зазначає, що останній здійснений без належної оцінки фактичних обставин, належного обґрунтування та всупереч нормам права, що регулює спірні правовідносини.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Як зазначено в п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року N 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Разом з тим, висновок міграційної служби не містить належного аналізу ситуації, що склалася в Сирії.

Судом встановлено, що у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у Сирії. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Так, як вбачається з протоколу співбесіди з громадянином Сирії ОСОБА_1 останнє місце проживання позивача в країні громадянського походження - АДРЕСА_1 (а.с. 75).

Як свідчать матеріали справи, містечко Майадін, яке знаходиться на сході країни, знаходиться під контролем ісламістів, та згідно електронних видань станом на 31.08.2015 року в м. Дер-ез-Зор проходять військові зіткнення (а.с. 102-103).

Таким чином, на теперішній момент в країні громадянського походження позивача та зокрема у його рідному місті склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

Заперечення відповідача ґрунтуються на тому, що громадянська війна в країні не розглядається саме як причина виїзду заявника в Україну, так як він виїхав на територію України з метою здобуття вищої освіти.

Суд не бере до уваги такі доводи відповідача з огляду на наступне.

Так, відповідно до офіційної позиції УВКБ ООН від лютого 2012 року державам - членам ООН рекомендовано ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення. Згідно іншої інформації УВКБ ООН за червень 2012 року з початку безладів в Сирії в березні 2011 року, надійшли повідомлення серйозних, широко розповсюджених та систематичних порушеннях прав людини, свавільних арештах великої кількості людей та поганому поводженні, а загальна кількість загиблих перевищує 9000 осіб. Міжнародний комітет Червоного Хреста кваліфікував бойові дії в районах Хомса та Ідліба, як локальні громадські війни.

Отже існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт.

Європейський суд з прав людини у справі "Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства" (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Отже ситуації в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

Відтак, суд зазначає, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Аналогічна позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3.

Відповідно до пункту 10 вищевказаної Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Відповідно до Керівництва УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно Конвенції 1951 року і протоколу 1976 року, що стосуються статусу біженця (п.43) побоювання стати жертвою переслідувань не повинні обов'язкового ґрунтуватися на особистому досвіді заявника. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами та іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідченням того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані.

Як зазначав позивач в ході співбесід із співробітниками міграційної служби на даний час він має цілком обґрунтовані побоювання повертатись до Сирії та бути мобілізованим до лав армії. При цьому, позивач пояснив, що не бажає приймати участь у бойових діях під час громадянської війни та виступати проти власного народу. Однак під час прийняття оскаржуваного рішення, відповідачем зазначеним обставинам оцінка не надавалась.

Крім того, відповідачем взагалі не взято до уваги інформацію по країні походження позивача. Зокрема, того факту, що на теперішній час в Сирії триває громадянська війна, систематично порушуються права людини та основні свободи.

Беззмістовним є висновок відповідача про те, що позивач не пов'язує свої особисті проблеми з загальними проблемами в аспекті критичного стану в Сирії, оскільки позивач, мотивував своє звернення до влади України за захистом саме побоюваннями повертатися у країну громадянської належності (а.с.33).

В зв'язку з даними обставинами, суд вважає, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем порушило принцип рівності перед законом, що призвело до прийняття противоправного рішення в частині відмови позивачу у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту з боку Державної міграційної служби України, органу, який приймає остаточне рішення на підставі зібраних доказів та висновку Управління.

Суд зазначає, що прийняття рішення має здійснюватися з використанням повноважень та з метою, з якою це повноваження надано, а саме рішення зазначених органів мають бути спрямовані на захист життя та свобод шукачів додаткового захисту.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб'єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Одним із головних принципів адміністративного судочинства, відповідно до ст. 7 КАС України є принцип верховенства права. Відповідно до ст. 3 Конституції України та ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов'язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, при прийнятті оскаржуваного рішення діяв без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та без дотримання принципу верховенства права.

Таким чином, на підставі ст.10 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.11 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними доказів, з'ясувавши обставини у справі; перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог.

Так, відповідно до п.25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року №3 суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, суд, встановивши протиправність оскаржуваного рішення, з урахуванням ретельного дослідження інформації по країні походження позивача, обставин реальності загрози для життя і основних свобод позивача, в разі повернення до Сирії, вважає за необхідне зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності із процедурою, передбаченою законодавством.

Керуючись ст.ст. 11, 69-71, 160-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 27.04.2015 року № 342-15.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності із процедурою, передбаченою законодавством.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Вовченко О.А.

Суддя Потоцька Н.В.

Суддя Марин П.П.