Справа № 826/5678/15
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2015-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

826/5678/15

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17 липня 2015 року 14 год. 40 хв. № 826/5678/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Данилишина В.М., суддів Качура І.А., Келеберди В.І., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроолія" до Національного банку України та Державної казначейської служби України про визнання протиправними (незаконними) дій, визнання незаконним (протиправним, недійсним, нечинним) рішення в частині, відшкодування шкоди.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроолія" (далі - позивач) до Національного банку України (далі - відповідач-1, Національний банк) та Державної казначейської служби України (далі - відповідач-2) про:

- визнання протиправними та незаконними, тобто, такими, що порушують вимоги законодавства України, дій Національного банку щодо встановлення обмежень у купівлі іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку України 25 лютого 2015 року відповідно до пунктів 3 та 5 постанови Національного банку від 24 лютого 2015 року №130 "Про внесення змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України" (далі - оскаржувана постанова);

- визнання незаконними, протиправними, недійсними та нечинними пунктів 3 та 5 оскаржуваної постанови із моменту її ухвалення та набуття нею чинності;

- відшкодування шкоди, завданої застосуванням 25 лютого 2015 року пунктів 3 та 5 оскаржуваної постанови, шляхом стягнення із Державного бюджету України в особі відповідача-2 на користь позивача 920185,53 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що заявлені вимоги підлягають задоволенню, оскільки оскаржувані дії та постанова відповідача-1 є протиправними та такими, які порушують права та інтереси позивача.

Відповідною ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі, яку призначено до судового розгляду колегією суддів.

У подальшому, до суду через канцелярію від представника позивача надійшла письмова заява про збільшення позовних вимог, а саме, окрім заявлених первинних позовних вимог, також про відшкодування шкоди, завданої застосуванням 25 лютого 2015 року пунктів 3 та 5 оскаржуваної постанови, шляхом стягнення із Державного бюджету України в особі відповідача-2 на користь позивача 3069135,32 грн.

Вказану заяву судом, згідно з ч. 1 ст. 137 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи для врахування при прийнятті у справі судового рішення по суті.

У ході судового розгляду справи представник позивача позов, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, підтримав та просив задовольнити його повністю, а представник відповідача-1 не визнала позов та просила відмовити у його задоволенні повністю з підстав, зазначених у письмових запереченнях проти позову, наданих суду разом із доказами на їх обґрунтування.

Представник відповідача-2 у судові засідання не прибув, хоча про дати, час та місце судового розгляду справи відповідач-2 повідомлений належним чином, заява про розгляд справи за відсутності його представника до суду не надійшла.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, відповідно до ч.ч. 4, 6 ст. 128 КАС України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об’єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Національним банком 24 лютого 2015 року прийнято оскаржувану постанову, відповідно до п.п. 3, 5 якої (у редакції станом на 24 лютого 2015 року):

- уповноважені банки не мають права здійснювати купівлю іноземної валюти за дорученням клієнтів (у тому числі за заявами, що подані до набрання чинності цієї постанови) до 27 лютого 2015 року включно;

- на час дії цієї постанови інші нормативно-правові акти Національного банку діють у частині, що не суперечить вимогам цієї постанови.

Оскаржувану постанову офіційно опубліковано 24 лютого 2015 року (Офіційне інтернет-представництво Національного банку, 2015, 02, №24.02.2015).

Згідно з п. 7 оскаржуваної постанови (у редакції станом на 24 лютого 2015 року), постанова набирає чинності з 25 лютого 2015 року.

Суд не погоджується з доводами позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, виходячи з оцінки наявних у матеріалах справи доказів та аналізу наступних норм і обставин.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 171 КАС України, право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Як зазначено у п. 21 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06 березня 2008 року №2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ", судам слід мати на увазі, що за правилами ч. 2 ст. 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи - суб'єкти правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто, особа (позивач) повинна довести факт застосування до неї оскаржуваного нормативно-правового акта або те, що вона є суб'єктом відповідних відносин, на які поширюється дія цього акта. Суд не може давати оцінку таким обставинам при відкритті провадження в адміністративній справі, а тому не має права відмовити у відкритті провадження у справі чи повернути позовну заяву з посиланням на ч. 2 цієї статті, якщо особа своє звернення обґрунтовує необхідністю захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Приписи зазначеної частини можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, якщо суд встановить, що оскаржуваний акт до особи не застосовувався і вона не перебуває у відносинах, до яких цей акт може бути застосовано. У такому разі суд не проводить перевірку нормативно-правового акта на предмет його протиправності (законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили).

З урахуванням вище викладеного, суд вважає, що позивач, як юридична особа-резидент, не є суб’єктом міжбанківського валютного ринку, який має право самостійно купувати чи продавати іноземну валюту на такому ринку.

В обґрунтування заявлених вимог позивач не зазначив про надання уповноваженому (обслуговуючому) банку доручення на купівлю валюти. При цьому, позивач зазначив, що у день, коли діяли норми оскаржуваної постанови, уповноважений банк позивача здійснював продаж належної позивачу іноземної валюти, а не купував таку валюту за дорученням позивача. Разом з тим, п.п. 3, 5 оскаржуваної постанови стосувалися саме відносин з купівлі іноземної валюти.

Отже, як вбачається з вище викладеного, норми оскаржуваної постанови не стосуються прав та інтересів позивача у сфері здійснення валютних операцій з купівлі іноземної валюти.

Згідно з ч. 1 ст. 2, ст. 6, п. 14 ч. 1 ст. 7, ч.ч. 1, 4 ст. 56 Закону України "Про Національний банк України", Національний банк України (далі - Національний банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до Конституції України основною функцією Національного банку є забезпечення стабільності грошової одиниці України.

При виконанні своєї основної функції Національний банк має виходити із пріоритетності досягнення та підтримки цінової стабільності в державі.

Національний банк у межах своїх повноважень сприяє фінансовій стабільності, в тому числі стабільності банківської системи за умови, що це не перешкоджає досягненню цілі, визначеної у ч. 2 цієї статті.

Національний банк також сприяє додержанню стійких темпів економічного зростання та підтримує економічну політику Кабінету Міністрів України за умови, що це не перешкоджає досягненню цілей, визначених у ч.ч. 2 та 3 цієї статті.

Національний банк виконує такі функції: здійснює відповідно до визначених спеціальним законом повноважень валютне регулювання, визначає порядок здійснення операцій в іноземній валюті, організовує і здійснює валютний контроль за банками та іншими фінансовими установами, які отримали ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій.

Національний банк видає нормативно-правові акти та розпорядчі акти.

Нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно із законом пом'якшують або скасовують відповідальність.

Згідно з п. 1 ст. 11, п.п. 5, 6 ч. 1 ст. 1, ст. 2, ч. 1 ст. 6 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року №15-93, Національний банк України у сфері валютного регулювання: здійснює валютну політику виходячи з принципів загальної економічної політики України; видає у межах, передбачених цим Декретом, обов'язкові для виконання нормативні акти щодо здійснення операцій на валютному ринку України.

"Резиденти":

фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном;

юридичні особи, суб'єкти підприємницької діяльності, що не мають статусу юридичної особи (філії, представництва тощо), з місцезнаходженням на території України, які здійснюють свою діяльність на підставі законів України;

дипломатичні, консульські, торговельні та інші офіційні представництва України за кордоном, які мають імунітет і дипломатичні привілеї, а також філії та представництва підприємств і організацій України за кордоном, що не здійснюють підприємницької діяльності;

"Нерезиденти":

фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України;

юридичні особи, суб'єкти підприємницької діяльності, що не мають статусу юридичної особи (філії, представництва тощо), з місцезнаходженням за межами України, які створені й діють відповідно до законодавства іноземної держави, у тому числі юридичні особи та інші суб'єкти підприємницької діяльності з участю юридичних осіб та інших суб'єктів підприємницької діяльності України;

розташовані на території України іноземні дипломатичні, консульські, торговельні та інші офіційні представництва, міжнародні організації та їх філії, що мають імунітет і дипломатичні привілеї, а також представництва інших організацій і фірм, які не здійснюють підприємницької діяльності на підставі законів України.

Резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України.

Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

Торгівля іноземною валютою на території України резидентами і нерезидентами - юридичними особами здійснюється через уповноважені банки та інші фінансові установи, що одержали ліцензію на торгівлю іноземною валютою Національного банку України, виключно на міжбанківському валютному ринку України. Структура міжбанківського валютного ринку, а також порядок та умови торгівлі іноземною валютою на міжбанківському валютному ринку визначаються Національним банком України.

Суд зазначає, що оскаржувана постанова встановлює відповідні тимчасові умови торгівлі іноземною валютою на міжбанківському валютному ринку.

Національний банк у сфері торгівлі іноземною валютою виступає як центральний банк держави, уповноважений на визначення порядку і умов торгівлі іноземною валютою на міжбанківському валютному ринку. Національний банк діє як регулятор на міжбанківському валютному ринку України.

У ході розгляду справи судом з’ясовано, що на час звернення позивача до суду з позовом оскаржувані пункти оскаржуваної постанови виключені з її тексту.

Зокрема, постановою Правління Національного банку від 25 лютого 2015 року №131 до оскаржуваної постанови внесено відповідні зміни і доповнення, у результаті чого із тексту оскаржуваної постанови виключено п.п. 3, 4, 5.

Тобто, на час судового розгляду та вирішення справи по суті оскаржувані пункти оскаржуваної постанови виключені з її тексту, отже є нечинними, а тому суд вражає відсутніми правові підстави для визнання їх незаконними, протиправними, недійсними та нечинними у судовому порядку.

Таким чином, підсумувавши усе вище викладене, суд прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги про визнання протиправними та незаконними, тобто, такими, що порушують вимоги законодавства України, дій відповідача-1 щодо встановлення обмежень у купівлі іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку України 25 лютого 2015 року відповідно до п.п. 3 та 5 оскаржуваної постанови, а також визнання незаконними, протиправними, недійсними та нечинними вказаних пунктів із моменту її ухвалення та набуття нею чинності, є такими, що не підлягають задоволенню.

При цьому, зважаючи на відсутність обґрунтованих підстав для задоволення основних вимог, похідна від них вимога про відшкодування шкоди позивачу також є такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Із системного аналізу вище викладених норм та з’ясованих судом обставин вбачається, що позов товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроолія" до Національного банку України та Державної казначейської служби України про визнання протиправними (незаконними) дій, визнання незаконним (протиправним, недійсним, нечинним) рішення в частині, відшкодування шкоди є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню повністю.

Згідно з ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб’єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов’язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. У зв’язку з ухваленням судового рішення на користь суб’єктів владних повноважень та відсутністю з їх сторони судових витрат, пов’язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 24, 25, 69-71, 86, 128, 158-163, 167, 171 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити повністю у задоволені позову товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроолія".

Копії постанови направити (вручити) сторонам (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя В.М. Данилишин

Суддя І.А. Качур

Суддя В.І. Келеберда