Справа № 826/21691/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2015-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Качур І.А., розглянувши позовну заяву і додані до неї матеріали

за позовом

Золотоніської об'єднанної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Черкаській області

до

Товариства з обмеженою відповідальністю "Крокус", Золотоніської районної державної адміністрації Черкаської області

про

визнання недійсним договору, стягнення збитків

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась Золотоніська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Черкаській області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Крокус», Золотоніської районної державної адміністрації Черкаської області, в якому просила:

- визнати недійсним договір оренди землі від 16 травня 2007 року, укладений Товариством з обмеженою відповідальністю «Крокус» та Золотоніською районною державною адміністрацією Черкаської області;

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 107 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави, зокрема, для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з приписами ст. 17 цього Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

Поряд з цим, ч. 4 ст. 105 КАС України визначено, що адміністративний позов може містити вимоги про: 1) скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень; 2) зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю; 5) виконання зупиненої чи невчиненої дії; 6) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 7) примусове відчуження земельної ділянки, інших об'єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності.

Частиною 5 вищезгаданої статті передбачено, що адміністративний позов суб'єкта владних повноважень може містити інші вимоги у випадках, встановлених законом.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем пред’явлено позов про визнання договору оренди землі недійним та стягнення збитків.

Позивач в обґрунтування обраного способу захисту порушених прав та інтересів покликався на п. 5 ч. 2 ст. 17 КАС України; лист Вищого адміністративного суду України та постанови Верховного Суду України від 18.03.2014 та 15.10.2013, який розглядав справи за позовами органів державної податкової інспекції про застосування наслідків нікчемного правочину та про стягнення коштів за нікчемним правочином у порядку адміністративного судочинства.

В аспекті наведеного суд зазначає наступне.

Так, ст.1 Закону України «Про оренду землі» визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Поряд з цим, відповідно до ст. 158 Земельного кодексу України встановлено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб.

Згідно до пункту 1 частини 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року №1618-IV, з урахуванням змін на час виникнення спірних правовідносин, справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин розглядаються судами в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 (із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2) “Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ” за загальним правилом розмежування компетенції судів з розгляду земельних та пов'язаних із земельними відносинами майнових спорів відбувається залежно від суб'єктного складу їх учасників. Ті земельні та пов'язані із земельними відносинами майнові спори, сторонами в яких є юридичні особи, а також громадяни, що здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статус суб'єкта підприємницької діяльності, розглядаються господарськими судами, а всі інші - в порядку цивільного судочинства, крім спорів, зокрема, щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень при реалізації ними управлінських функцій у сфері земельних правовідносин, вирішення яких згідно з пунктами 1, 3 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства віднесено до компетенції адміністративних судів.

З огляду на викладене, суд зазначає, що спори про визнання договорів оренди земельної ділянки недійсними та спори про застосування наслідків нікчемного правочину та про стягнення коштів за нікчемним правочином, законодавством не ототожнюються та різняться за собою різною правовою природою спірних правовідносин.

При цьому, суд звертає увагу позивача на те, що юрисдикція та компетенція судів визначається виключно на законодавчому рівні.

Так, юрисдикцію та повноваження адміністративних судів щодо розгляду адміністративних справ адміністративними судами регламентовано положеннями Кодексу адміністративного судочинства України.

Зважаючи на те, що позивачем заявлено позов про визнання договору оренди землі, спір носить приватно – правовий характер, що виключає можливість його вирішення в порядку адміністративного судочинства.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що та обставина, що одним із відповідачів у справі є суб'єкт владних повноважень не змінює правову природу спірних правовідносин та не робить даний спір публічно-правовим, оскільки вимоги позивача не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин.

Виходячи з вищенаведеного, вказаний спір не є публічно-правовим спором і не підпадає під визначення справи адміністративної юрисдикції (адміністративна справа).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 109 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

На підставі вищенаведеного, ч. 1 ст. 109, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У Х В А Л И В:

1. Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі.

2. Ухвалу про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами, надіслати позивачу негайно.

3. Роз’яснити позивачу про його право на звернення із вказаним позовом до суду загальної юрисдикції, в порядку передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України, а також вказати на те, що повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

4. У випадку оскарження ухвали позовні матеріли будуть скеровані до апеляційної інстанції разом з апеляційною скаргою.

Ухвала може бути оскаржена особою, яка подала позовну заяву.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя І.А. Качур