Справа № 2а-3326/11/1470
Суддя: Устинов І. А.
Дата ухвалення: 2011-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Вступна та резолютивна частини

05.07.2011 р. Справа № 2а-3326/11/1470

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Устинова І.А. за участю секретаря судового засідання Непомнящої А.О. розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомтовариства з обмеженою відповідальністю "Южстрой",

доДержавної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва,
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 04.04.2011 р. №,
Керуючись статтями 158, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва № від 04.04.2011 року про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем 183625,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 45906,25 грн.

Відшкодувати з Державного бюджету України на користь позивача судові витрати у розмірі 3 гривень 40 копійок.

Відповідно до п.1 ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя І. А. Устинов

Миколаївський окружний адміністративний суд

ПОСТАНОВА

Іменем України

05 липня 2011 року Справа № 2а 3326/11/1470

м. Миколаїв

16:02

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Устинова І.А., за участю секретаря судового засідання Непомнящої А.О. розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Южстрой»,

до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва,

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 04.04.2011 року №,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Южстрой»(далі - ТОВ «Южстрой») вернулося до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва (далі - ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва) від 04.04.2011 р. № НОМЕР_1, яким позивачу визначено суму податкового зобовязання з ПДВ в сумі 183628 грн. та застосовано штрафні санкції в сумі 45906,25 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що під час перевірки відповідачем було порушено порядок отримання податкової інформації, оскільки повідомлення про проведення перевірки, запрошення на підписання акту та акт перевірки були складені в один день, без направлення позивачу запиту в рамках перевірки про надання пояснень та їх документального підтвердження. Також позивач зазначає, що під час перевірки відповідачем не використовувались первинні документи, що підтверджують зміст та обсяг господарських операцій, на підставі яких позивач сформував дані податкового обліку, а також викладення в акті перевірки висновку про нікчемність правочинів суперечить нормам цивільного законодавства та не входить до повноважень органів державної податкової служби, а правочини, які зазначені в акті перевірки як нікчемні, не відповідають визначенню нікчемного правочину, яке міститься в Цивільному кодексі.

Відповідач проти позову заперечує, вважає, що правочини, які описані в акті перевірки, не спрямовані на настання правових наслідків та вчинені з метою несплати податків тобто направлені на заволодіння майном держави, а значить є такими, що порушують публічний порядок.

Вислухавши пояснення представників сторін, оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з наступних підстав:

18.03.2011 р. року Державною податковою інспекцією у Ленінському районі м. Миколаєва проводилась невиїзна документальна перевірка щодо правомірності формування податкового кредиту та податкових зобовязань за грудень 2010 р.. За результатами перевірки було складено акт від 15.09.2010 № 890/23-200/13870754. На підставі зазначеного акту було прийнято податкове повідомлення-рішення від 04.04.2011 р. № НОМЕР_1, яким позивачу визначено суму податкового зобовязання з ПДВ в сумі 183628 грн. та застосовано штрафні санкції в сумі 45906,25 грн. Податкове повідомлення-рішення було отримано позивачем 07.04.2011 р.

Як зазначено в акті перевірки, серед документів, які були використані в акті перевірки - податкова звітність позивача, матеріали перевірок інших підприємств та службові записки відділу податкової міліції ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва. Первинні документи у позивача під час перевірки не використовувались.

Суд вважає, що відповідачем порушено порядок отримання податкової інформації, передбачений статтею 73 податкового кодексу України. Так, відповідно до пункту 73.3. статті 73 ПК України, органи державної податкової служби мають право звернутися до платників податків та інших суб'єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на органи державної податкової служби функцій, завдань, та її документального підтвердження. Запит вважається врученим, якщо його надіслано поштою листом з повідомленням про вручення за податковою адресою або надано під розписку платнику податків або іншому суб'єкту інформаційних відносин або його посадовій особі.

Згідно із Порядком оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом ДПС України від 22.12.2010 року № 984 (Далі порядок № 984), документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і повязані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, а також отриманих в установленому законодавством порядку органом державної податкової служби документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Відповідно до пункту 3.1. статті 3 Закону України «Про податок на додану вартість»об'єктом оподаткування є операції платників податку з поставки товарів та послуг, місце поставки яких знаходиться на митній території України.

Згідно з пунктом 5.2. Розділу ІІ Порядку № 984, у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно:

чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) фінансово-господарської діяльності платника податків та господарську операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення посадових осіб платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень;

зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення;

у разі відсутності первинних документів або ненадання для перевірки первинних та інших документів, що підтверджують факт порушення, зазначити перелік цих документів;

у разі відмови посадових осіб платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі органу державної податкової служби така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати, факт про складання такого акта відображається в акті документальної перевірки;

у разі надання посадовими особами платника податків або його законними представниками посадовим (службовим) особам органу державної податкової служби письмових пояснень щодо встановлених порушень податкового законодавства та/або причин ненадання первинних та інших документів, що підтверджують встановлені порушення, або їх копій факти про надання таких пояснень необхідно відобразити в акті.

Вказане свідчить про те, що відповідач зобовязаний був звернутися до позивача з дотриманням порядку отримання податкової інформації, встановленого статтею 73 ПК України, у разі відмови з боку позивача скласти акт про таку відмову, або у разі отримання таких документів дослідити їх та систематизовано, як того вимагає пункт 4 Розділу І Порядку № 984, викласти факти, що міститься в таких первинних документах та надати їм обєктивну оцінку. Однак відповідачем цього зроблено не було. Замість в акті перевірки фактично лише наводяться цитати з актів перевірок інших підприємств без підтвердження цих фактів первинними документами.

Суд вважає, що акт перевірки іншого підприємства не є підставою для виникнення будь-яких прав та обовязків ані у платника, ані у податкового органу, а тому відомості, зазначені в таких актах податкових перевірок не мають преюдиційного значення, а підлягають встановленню на загальних підставах.

Відповідно до пп.3.1.1 п.3.1 ст.3 Закону України «Про податок на додану вартість», обєктом оподаткування є операції платників податку з поставки товарів та послуг.

Згідно із п.185.1 ст.185 Податкового кодексу України, обєктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, послуг.

Отже, для цілей перевірки дотримання вимог податкового законодавства та можливого визначення грошових зобовязань у разі неналежного дотримання платником податків цього законодавства, контролюючому органу у даному випадку первинно слід встановити зміст та реальність господарської операції.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобовязань, власному капіталі підприємства. Таким чином визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обовязкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Податковий облік формують не самі по собі цивільні правочини, а саме господарські операції, тобто фактичний рух активів та/або зміни власного капіталу чи зобовязань платника податку.

Тобто, факт вчинення певних господарських операцій, та правомірність подальшого відображення (проведення) їх у бухгалтерському та податковому обліку, можливо досліджувати лише на підставі вивчення та дослідження первинних документів платника податків, наявність та законність складення яких, як фактично, так і юридично, буде підтвердженням здійснення таких операцій.

В листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 р. № 742/11/13-11 зазначено, що не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Таким чином, суд вважає, що описані в акті перевірки правовідносини між постачальником ТОВ «ОСОБА_1 СЕРВІС»та його контрагентами постачальниками не мають правового значення для формування податкового обліку позивача у справі. Порушень у веденні податкового обліку саме з боку позивача ТОВ «Южстрой»- перевіркою не встановлено.

Позивачем у судовому засіданні надано копії договору поставки, видаткову накладну № 21207 від 21.12.2010 р. та податкову накладну від 21.12.2010 р. № 21207, на підставі яких позивач включив у грудні 2010 р. до складу податкового кредиту суму ПДВ 183625 грн., сплачену в ціні товару на користь ТОВ «ОСОБА_1 СЕРВІС». Вказана господарська операція в акті перевірки не описана в порушення пункту 5.2. Розділу ІІ Порядку № 984, в акті перевірки не описані господарські операції, на підставі яких позивач формував дані свого податкового обліку. Зазначені первинні документи взагалі не були предметом дослідження податковим органом під час перевірки.

Підпункт 7.4.1. пункту 7.4. статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» визначає порядок формування податкового кредиту, а саме, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг) та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. В даному випадку податковий кредит був сформований позивачем правомірно, а саме складався із сум податку, нарахованого у звязку з придбанням товарів (арматури) з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності ТОВ «Южстрой». За базу оподаткування була прийнята договірна вартість послуг, що зазначена в договорі та видатковій накладній. Суми податку, нарахованого за вказаною операцією були включені Позивачем до податкового кредиту грудня 2010 р..

Підпункту 7.4.5., який також зазначений в якості порушення в оскаржуваному рішенні, забороняє включати до податкового кредиту суми, не підтверджені податковими накладними. Як вбачається з акті перевірки, перевіркою не встановлено фактів включення сум ПДВ, не підтверджених податковими накладними, до податкового кредиту звітного періоду.

Підпункт 7.7.1 передбачає порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню. Перевіркою не встановлено порушення порядку визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню.

Таким чином, актом перевірки не підтверджується наявність у позивача порушень підпунктів 7.4.1; 7.4.5; 7.7.1 пунктів 7.4. ; 7.7. статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»

Крім того, суд вважає, що викладення висновку про нікчемність правочинів в акті перевірки суперечить нормам цивільного законодавства, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом частини 2 цієї ж статті договори є двосторонніми правочинами. Відповідно до ч. 1 статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 203 ЦК передбачено, зо зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. відповідно до статті 228 ЦК, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Системний аналіз вищевказаних норм говорить про те, що правочином є лише ті зобовязання сторін, які витікають із цивільно-правового (господарського) договору. Належне виконання цих зобовязань є підставою для їх припинення (стаття 599 ЦК України).

Правовідносини ж між платником і державою з приводу оподаткування результатів господарських операцій (правочинів) є адміністративними, публічно-правовими, а тому мета особи на несплату податків не може бути підставою для висновку про нікчемність договору як такого, що порушує публічний порядок.

Таким чином, податковим органом зроблений висновок про відсутність реальних господарських операцій між платником податку та його контрагентами без дослідження первинних бухгалтерських документів, лише з посиланням на акти перевірок інших платників податків. При цьому представник відповідача в судовому засіданні визнав, що акти перевірок на яки зроблені посилання, теж складені без дослідження первинних документів. Таким чином, податковими органами зроблені висновки про відсутність реальних господарських операцій в ланцюгу постачання без дослідження документів первинного бухгалтерського обліку, що свідчить про необґрунтованість висновків цих актів.

Враховуючи, що перевірка позивача проведена з порушенням порядку її проведення, висновки акту перевірки не ґрунтуються на обєктивних даних, прийняте за наслідками такої перевірки рішення повідомлення податкового органу є протиправним і таким що підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 158, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва № від 04.04.2011 року про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем 183625,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 45906,25 грн.

Відшкодувати з Державного бюджету України на користь позивача судові витрати у розмірі 3 гривень 40 копійок.

Відповідно до п.1 ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя І. А. Устинов

Постанова оформлена

у відповідності до ч.3 ст.160 КАС України

та підписана суддею 11.07.2011 року.

Суддя І.А. Устинов