Справа № 826/4250/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2015-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

09 вересня 2015 року № 826/4250/15

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., суддів Келеберди В.І., Данилишина В.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також - позивач) з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (надалі також - відповідач), в якому просив: - скасувати наказ про звільнення та поновити позивача, ОСОБА_1, на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах УБК МВС України, зобов'язати відповідача видати наказ про поновлення на посаді; - зобов'язати відповідача внести зміни до трудової книжки позивача щодо недійсності запису про звільнення; - відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці», пунктів 2-4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 стягнути з відповідача середньомісячну заробітну плату за весь час вимушеного прогулу; - стягнути з відповідача витрати на надання правової допомоги Адвокатським об'єднанням «АТТОРНЕЙС ЮНАЙТЕД» у розмірі 4 000, 00грн. (чотири тисячі гривень 00 коп.).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідачем звільнено позивача з порушенням норм чинного законодавства, оскільки моменту звільнення не перебувало пропонування позивачеві іншої посади. При цьому, звільнено позивача у період перебування його на лікарняному, що в сукупності свідчить про порушення його законних прав та інтересів, з огляду про що позов просив задовольнити у повному обсязі.

Відповідач проти задоволення позову заперечував з мотивів необґрунтованості та безпідставності.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду про наступне.

Як свідчать матеріали справи, в липні 2011 року позивача було призначено слідчим оперуповноваженим відділу карного розшуку в Шевченківському ГУ МВС України.

25 жовтня 2013 року ОСОБА_1 наказом Міністерства внутрішніх справ України №1023 від 25.10.2013 року переведено на посаду старшого оперуповноваженого Управління боротьби з кіберзлочинністю України (далі - УБК України).

З 09.07.2014 року позивач обіймав посаду старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах організаційно-аналітичного відділу Управління боротьби з кіберзлочинністю, на яку його було призначено наказом МВС України від 09.07.2014 №1254о/с.

Фактичні обставини справи свідчать, що Наказом МВС України від 11.11.2014 №1247 «Про організаційно-штатні зміни в Управлінні боротьби з кіберзлочинністю МВС» з метою вдосконалення діяльності підрозділу Міністерства був затверджений Перелік змін у штатах, згідно з яким організаційно-аналітичний відділ був реорганізований, та всі посади вказаного відділу були скорочені, у тому числі і в посаду, яку обіймав позивач.

В подальшому, 19 листопада 2014 року ОСОБА_1 було попереджено про скорочення його посади та про наступне звільнення відповідно до діючого законодавства у порядку ст. 49-2 КЗпП України.

Наказом від 10.02.2015р. № 219 о/с позивача звільнено з посади старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах УБК МВС України в місті Києві, у запас Збройних Сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, з 10 лютого 2015 року.

Позивач категорично не погоджуючись із правомірністю звільнення з органів внутрішніх справ, звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України «Про державну службу» (далі - Закон). Він визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Таким чином, правовідносини у сфері державної служби регулюються Законом, який є спеціальним актом вищої юридичної сили в системі законодавства про державну службу та визначає особливості правового регулювання у цій сфері, а тому його положенням у процесі правозастосування надається перевага над положеннями Кодексу законів про працю України. При цьому, положення Кодексу законів про працю України застосовуються лише у випадку не урегульованості або неповної урегульованості трудових правовідносин осіб, які мають статус державного службовця.

Статтею 9 Закону визначено, що регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

За змістом Закону державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів (частина перша статті 1).

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки визначено Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 р. № 114 (далі - Положення).

Абзацом «г» пункту 64 наведеного вище Положення визначено, що звільнення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ здійснюється, зокрема, через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Слід відмітити, що Порядком № 114 врегульовано питання проходження особами служби в органах внутрішніх справ, проте не визначено порядку вивільнення осіб рядового і начальницького складу у випадку скорочення штату, а тому суд, даючи оцінку правомірності рішення відповідача щодо звільнення позивача, а також відсутності в УМВС можливості подальшого використання позивача на службі, застосовує норми Кодексу законів про працю України, які регулюють дані правовідносини в частині щодо дотримання прав позивача при звільненні за скороченням штатів.

Судом установлено, що Наказом МВС України від 11.11.2014 № 1247 «Про організаційно-штатні зміни в Управлінні боротьби з кіберзлочинністю МВС» затверджено Перелік змін у штатах, згідно з яким організаційно-аналітичний відділ був реорганізований, та всі посади вказаного відділу були скорочені, у тому числі і посаду, яку обіймав позивач.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення штату працівників. Звільнення з цієї підстави допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Водночас, суд звертає увагу на те, що, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено застосування п. 1 ст. 40 КЗпП України при розгляді справ пов'язаних з звільнення працівника у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці. Зокрема, розглядаючи трудові спори суди зобов'язані з'ясовувати чи дійсно у власника або уповноваженого ним органу не було можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При цьому, така можливість визначається не тільки наявністю іншої вільної посади, але й можливістю особи обіймати цю посаду за своєю освітою, спеціальністю та досвідом роботи. Крім того, суди зобов'язані з'ясувати, зокрема, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення штату, чи додержано власником норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу.

Відповідно до статей 6, 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вчинення зазначених дій вимагає від роботодавця й положення ст. 49-2 КЗпП України.

Так, статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При скороченні чисельності та штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці та з врахуванням інших критеріїв.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Судом встановлено, що рішення про звільнення позивача відповідачем прийнято 10.02.2015р., про наступне вивільнення відповідач попередив позивача - 19.11.2014 р., тобто з дотриманням строків попередження про звільнення, визначених статтею 49-2 КЗпП України. Проте суд звертає увагу на те, що іншу посаду в органах внутрішніх справ позивачу не було запропоновано, що є порушенням статті 49-2 КЗпП України.

Як з'ясовано судом у ході судового розгляду справи, згідно переліку змін у штатах МВС (відповідно до наказу №1247 від 18 листопада 2014 року), кількісної зміни працівників в Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС при реорганізації не відбулося. Скорочено 14 посад - уведено 14 нових посад. Тож, фактично відбулась реорганізація, а не скорочення штату.

Водночас, судом встановлено, що на момент виникнення спірних правовідносин, в Управлінні боротьби з кіберзлочинністю МВС було щонайменше п'ять відділів, не включаючи керівництво. Також, Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС має штатних посад не лише 14, а щонайменше 33. При цьому, на передодні подання на звільнення ОСОБА_1, в Управлінні боротьби з кіберзлочинністю МВС було чотири вакантних посади, зокрема: у Відділі боротьби зі злочинами у сфері інформаційної безпеки - посади Головного оперуповноваженого інспектора та Старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах; у Відділі боротьби зі злочинами у сфері електронної комерції та господарської діяльності - посади Головного оперуповноваженого інспектора та Старшого оперуповноваженого у особливо важких справах.

Проте позивачу не було запропоновано жодної посади з мотивів відсутності саме «рівнозначних посад», що не узгоджується з приписами чинного законодавства.

Таким чином, системний аналіз норм чинного трудового законодавства свідчить проте, що відповідач в силу закону був зобов'язаний запропонувати позивачеві, який підлягав звільненню у зв'язку із скороченням штату, іншу роботу, відповідну його спеціальності та кваліфікації .

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що перед звільненням позивача, останньому не було запропоновано жодної посади, що свідчить про невиконання відповідачем імперативного обов'язку, визначеного ч. 2 ст. 40 КЗпП України, а відтак наказ про звільнення ОСОБА_1 є протиправним, а отже підлягає скасуванню; а позивач за таких обставин підлягає поновленню на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах УБК МВС України.

Водночас, позовна вимога про стягнення з відповідача витрат на надання правової допомоги Адвокатським об'єднанням «АТТОРНЕЙС ЮНАЙТЕД» у розмірі 4 000, 00грн. задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне.

Відповідно ст. 87 КАС України витрати на оплату правової допомоги віднесено до судових витрат.

Частиною 1 ст. 90 КАС України встановлено, що витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ч. 3 ст. 90 КАС України).

На сьогоднішній день граничний розмір таких витрат визначений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Разом з тим, ст. 1 цього Закону передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Суд звертає увагу на те, що позивач не надав із зазначенням наданих ним послуг у розпорядження суду погодинного розрахунку участі адвоката Голодняка М.В. у розгляді даної справи, вчинення ним окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

Зважаючи на викладене, витяг з договору про надання правової допомоги, копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та квитанції про сплату витрат на правову допомогу в розмірі 4000 грн. не може слугувати належним доказом у розумінні ст. 70 КАС України для стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу, тому законних підстав для стягнення цих витрат суд не вбачає.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог стосовно виплати середньомісячного заробітку за весь час вимушеного прогулу, суд звертає увагу на наступне.

У відповідності до пункту 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

У випадку вимушеного прогулу, застосовується Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету міністрів України № 100, від 8 лютого 1995 року.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби. Відтак, постанова суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах УБК МВС України підлягає негайному виконанню.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок), цей Порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу працівника (підпункт "з" пункту 1). У відповідності до частини 3 пункту 2 Порядку, збереження заробітної плати "у всіх інших випадках", до яких відноситься випадок й вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

За таких обставин, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Згідно частини 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем як суб'єктом владних повноважень не доведено правомірність наказу про звільнення позивача.

Керуючись ст. 2, ст. 9, ст. ст. 69 - 71, ст. 128, ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 186, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ від 10.02.2015 р. № 219 о/с про звільнення ОСОБА_1

Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах УБК МВС України.

Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах УБК МВС України.

Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України середньомісячну заробітну плату за весь час вимушеного прогулу.

Допустити негайне виконання постанови суду в частині стягнення середньомісячної заробітної плати за один місяць.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.А. Качур

Судді В.І. Келеберда

В.М. Данилишин