Справа № 826/19033/14
Суддя: Огурцов О.П.
Дата ухвалення: 2015-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 вересня 2015 року № 826/19033/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Огурцова О.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Т.М.М.»
до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві
пропро визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «Т.М.М.» звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Святошинському районі ГУ Міндоходів у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.12.2015 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні 05.03.2015 було замінено неналежного відповідача - Державну податкову інспекцію у Святошинському районі ГУ Міндоходів у м. Києві на належного - Державну податкову інспекцію у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві та допитано свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які в порядку статті 141 Кодексу адміністративного судочинства України були приведені до присяги, зі змістом статей 384, 385 Кримінального кодексу України були ознайомлені.

21.05.2015, в порядку встановленому статтею 151 Кодексу адміністративного судочинства України та Положенням про автоматизовану систему суду, затвердженого рішенням ради суддів України № 30 від 26.11.2010 у зв'язку з припиненням повноважень судді щодо здійснення правосуддя, в провадженні якого перебувала адміністративна справа № 826/19033/14 справу було розподілено між суддями повторно. За результатом повторного автоматичного розподілу судових справ між суддями для розгляду справи №826/19033/14 було визначено суддю Огурцова О.П.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.05.2015 справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період, який перевірявся податковим органом, позивач дійсно мав фінансово - господарські відносини з ТОВ "Варгус", які за твердженням позивача мали реальний характер, а документи бухгалтерського та податкового обліків за цими операціями були оформлені у відповідності до вимог податкового законодавства. Також позивач зазначив про те, що витрати на нарахування відсотків за договором кредитної лінії № 335/31/6-1 від 28.01.2010 за період IV квартал 2012 року - 2013 рік правомірно віднесено до складу витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування.

Водночас позивач зазначив про те, що здійснюючи господарську діяльність він дійсно провадить готівкові розрахунки через касу відповідно до норм Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні затвердженого постановою Правління Національного банку України та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.01.2005 за № 40/10320, у той час, як правові підстави вважати підрозділ в м. Харкові відокремленим відповідно до положень чинного законодавства відсутні.

Представники позивача у судовому засіданні 04.09.2015 підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач проти позовних вимог заперечив, надав суду письмові заперечення на адміністративний позов у яких просив відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю. Доводи відповідача викладені в письмових запереченнях аналогічні доводам та висновкам викладеним в акті №310/26-57-22-02-09/14073675 від 01.07.2014. Також відповідач посилався на те, що відповідно до положень чинного законодавства відокремлені підрозділи підприємств, які проводять операції з приймання готівки за продану продукцію (товари, роботи, послуги) з оформленням її прибутковим касовим ордером, а також з видачі готівки на виплати, пов'язані з оплатою праці, виробничі (господарські) потреби, інші операції з оформленням їх видатковими касовими ордерами і відомостями, ведуть касову книгу, а отже оскільки в період з 01.10.2012 по 31.12.2013 структурний підрозділ підпорядкований позивачу у місті Харкові здійснював будівництво, надавав послуги, проводив операції з приймання готівки за продану продукцію (товари, роботи, послуги) з подальшим здаванням готівкових коштів до банківських установ самостійно та за допомогою інкасаторських служб, то він фактично підпадає під визначення «відокремлений структурний підрозділ».

Водночас відповідач зазначив про те, що згідно даних бухгалтерського обліку та наданих посадовими особами позивача пояснень за напрямком будівництва 1-го пускового комплексу на дату здачі об'єкта в експлуатацію за кредитним договором № 335/31/6-1 від 28.01.2010 було отримано 122 101 589,00 грн. і саме, виходячи з цієї суми, платник податку мав нараховувати відсотки та відносити їх в повній мірі до витрат періоду, у той час, як різниця в сумі 17 941 887,00 грн. (140 043 476,17 грн. - 122 101 589,00 грн.) має обліковуватись як частина кредиту, що була спрямована на завершення будівництва II, III чи IV черг житлових будинків з приміщеннями соціально-побутового призначення та підземною автостоянкою, які розташовані за адресою: вул. Ломоносова 73-79 у Голосіївському районі м. Києва, в залежності від об'єкта на якому виконувались будівельно- монтажні роботи, а отже проценти по даній частині кредитних коштів мали, відповідно, капіталізуватись до моменту завершення виробництва кваліфікаційного активу (II чи III чи IV черг будівництва).

У судове засіданні 04.09.2015 представник відповідача не прибув, про причини неприбуття суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив продовжити розгляд справи у письмовому провадженні.

Під час судового розгляду справи, суд,

В С Т А Н О В И В:

В період з 12.05.2014 по 06.06.2014 Державною податковою інспекцією у Святошинському районі ГУ Міндоходів у м. Києві проведена виїзна планова документальна перевірка фінансово - господарської діяльності з питань дотримання Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Т.М.М.» вимог податкового валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2012 по 31.12.2013.

За результатами перевірки складено акт №310/26-57-22-02-09/14073675 від 01.07.2014, яким встановлено порушення пункту 138.1, підпункту 138.10.5 пункту 138.10 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України в результаті чого зменшено від'ємне значення з податку на прибуток за 2013 рік на 16580654,00 грн., пункту 44.1 статті 44. статті 185, пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України в результаті чого занижено податок на додану вартість , що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 29050,00 грн., пункту 1 статті 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", підпункту 167.1.1 пункту 167.1 статті 167 Податкового кодексу України, пункту 2.6 розділу 2, пункту 4.2 розділу 4 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні затвердженого постановою Правління Національного Банку України та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.01.2005 за № 40/10320.

06.08.2014 на підставі акту №310/26-57-22-02-09/14073675 від 01.07.2014 прийняті податкові повідомлення - рішення № , яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 43575,00 грн., у тому числі за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на 14 252,00 грн., № , яким зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток за 2013 рік на 3 532 772,00 грн. та № , яким застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у розмірі 199 127 448,50 грн.

Податкові повідомлення - рішення № від 06.08.2014, № від 06.08.2014 та № від 06.08.2014 були оскаржені в адміністративному порядку та рішенням Державної фіскальної служби України № 6984/6/99-99-10-01-25 від 18.11.2014 залишені без змін.

Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Т.М.М.», не погоджуючись з податковими повідомленнями - рішеннями № від 06.08.2014, № від 06.08.2014 та № від 06.08.2014 та вважаючи їх такими, що підлягають визнанню нечинними звернулось з відповідним позовом до суду.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суть офіційного з'ясування всіх обставин у справі визначена в частинах четвертій та п'ятій статті 11 цього Кодексу, якими встановлено, що суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Принцип офіційного з'ясування всіх обставин справи зобов'язує суд встановити обставини справи для забезпечення прийняття правосудного рішення, в тому числі незалежно від посилань чи доводів сторін.

Відповідно до статті 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку з: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; ввезення товарів (супутніх послуг) на митну територію України в митному режимі імпорту або реімпорту (далі - імпорт); вивезення товарів (супутніх послуг) у митному режимі експорту або реекспорту (далі - експорт); з метою оподаткування цим податком до експорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг), які перебувають у вільному обігу на території України, до митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного кодексу України; з метою оподаткування цим податком до імпорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг) з-під митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного кодексу України, для їх подальшого вільного обігу на території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Отже, об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші операції платника податків, які відповідно до статті 185 Податкового кодексу України визначені як об'єкт оподаткування.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції, якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами податкового кодексу України.

Пунктом 198.1 Податкового кодексу України встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Отже, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту та здійснених витрат до складу валових є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Господарські операції для визначення податкового кредиту для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість та валових витрат для цілей визначення об'єктом оподаткування податком на прибуток мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність таких операцій.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту з податку на додану вартість та до складу валових витрат навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Аналогічна позиція викладена в листі Вищого адміністративного суду України № 742/11/13-11 від 02.06.2011.

Зазначеним листом Вищого адміністративного суду України також визначено, що з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції, установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції, установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Таким чином, при визначенні права платника податків на формування податкового кредиту та валових витрат, судом має бути перевірено чи мали операції між платником податків та його контрагентами реальний товарний характер, можливість здійснення таких операцій з урахуванням оперативності проведення операцій та віддаленості контрагентів один від одного, подальше використання позивачем придбаної у зазначених контрагентів продукції, при цьому, суд має виходив з того, що наявність у покупця належно оформлених документів, які відповідно до закону необхідні для віднесення певних сум до податкового кредиту, зокрема виданих продавцями податкових накладних, не є безумовною підставою для відшкодування податку на додану вартість в подальшому, якщо податковий орган доведе, що відомості в таких документах не відповідають дійсності, наприклад, у випадку, коли не проводилися самі операції.

На підтвердження факту існування фінансово - господарських відносин з ТОВ "Варгус" позивач посилається на те, що між ним та зазначеним товариством було укладено договір №20/05/-1 від 20.05.2013, факт отримання товару за яким, за твердженням позивача, підтверджується, специфікаціями, рахунками - фактурами, податковими накладними, накладними, актами здачі - прийняття робіт, товарно - транспортними накладними.

Відповідно до пункту 6.2 договору №20/05/-1 від 20.05.2013 одночасно з передачею товару або за першою вимогою покупця постачальник зобов'язаний видати сертифікат на продукцію, який посвідчує відповідність названої продукції вимогам відповідних стандартів або технічних умов.

Сертифікатів позивачем суду надано не було, як і не було зазначено про причини неможливості його надання.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік" встановлено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

В наданих позивачем суду рахунках - фактурах в графі "Виписав(ла)", видаткових накладних в графі "Отримав(ла)", накладних в графах "Отгрузил(а)" та "Получил(а)", актах здачі - прийняття робіт в графах "Від Виконавця" та "Від Замовника" містяться підписи, водночас не зазначено даних осіб, які відповідні підписи вчинили.

Таким чином, з наданих позивачем суду на підтвердження існування фінансово - господарських відносин з ТОВ "Варгус" первинних документів, є неможливим встановити осіб, які відповідні документи склали та вони складені в порушенням вимог Закону України "Про бухгалтерський облік", а отже вони не можуть належним чином засвідчувати факт існування фінансово - господарських відносин між позивачем та ТОВ "Варгус" .

Доказів на підтвердження використання товару, отриманого за твердженням позивача від ТОВ "Варгус", у власній господарській діяльності та з метою отримання прибутку позивачем суду надано не було, як і не було зазначено про причини неможливості надання відповідних документів.

З огляду на викладене, враховуючи те, що, як було встановлено судом, надані позивачем на підтвердження факту існування фінансово - господарських відносин з ТОВ "Варгус" документи складені з порушенням вимог Закону України "Про бухгалтерський облік" та не можуть належним чином засвідчувати факт існування фінансово - господарських відносин між позивачем та зазначеними контрагентами, а також те, що позивачем не надано суду сертифікатів на продукцію, надання яких у разі здійснення поставки товару передбачено договором №20/05/-1 від 20.05.2013 та доказів на підтвердження використання товару, отриманого за його твердженням від ТОВ "Варгус", у власній господарській діяльності та з метою отримання прибутку, суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження реальності та товарності фінансово - господарських відносин з ТОВ "Варгус", а отже і наявності правових підстав для формування податкового кредиту по взаємовідносинам з зазначеним контрагентом.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Підпунктом 138.10.5 статті 138 Податкового кодексу України встановлено, що до складу інших витрат включаються, зокрема, фінансові витрати, до яких належать витрати на нарахування процентів (за користування кредитами та позиками, за випущеними облігаціями та фінансовою орендою) та інші витрати підприємства в межах норм, встановлених цим Кодексом, пов'язані із запозиченнями (крім фінансових витрат, які включені до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку).

Пунктом 141.1 статті 141 Податкового кодексу України встановлено, що до складу витрат включаються будь-які витрати, пов'язані з нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями (в тому числі за будь-якими кредитами, позиками, депозитами, крім фінансових витрат, включених до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку) протягом звітного періоду, якщо такі нарахування здійснюються у зв'язку з провадженням господарської діяльності платника податку.

Таки чином, до складу витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування підлягають включенню будь-які витрати, пов'язані з нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями у зв'язку з провадженням господарської діяльності платника податку, за винятком лише фінансових витрат, які включені до собівартості кваліфікаційних активів.

Відповідно до пункту 3 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 31 "Фінансові витрати" затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 415 від 28.04.2006 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.05.2006 за № 610/12484 кваліфікаційний актив - актив, який обов'язково потребує суттєвого часу для його створення. Собівартість кваліфікаційного активу - витрати на придбання, будівництво, створення, виготовлення, виробництво, вирощування і доведення кваліфікаційного активу до стану, у якому він придатний для використання із запланованою метою або продажу (далі - витрати на створення кваліфікаційного активу).

Пунктом 5 зазначеного Положення встановлено, що приклади кваліфікаційних активів наведено в додатку 1 до цього Положення (стандарту), відповідно до якого кваліфікаційними активами є: незавершене виробництво продукції з тривалим (суттєвим) операційним циклом (вино, коньяк, що потребує кілька років (місяців) технологічної витримки); незавершені капітальні інвестиції (будівництво приміщень, будинків, будівель, споруд, виготовлення і монтаж устаткування, розробка (створення) програмного продукту та інших нематеріальних активів, які тривають, вирощування багаторічних насаджень); інвестиційна нерухомість (будівля, яка потребує добудови, реконструкції, реставрації та іншого поліпшення), та не кваліфікаційні активи це: фінансові інвестиції (інвестиції в боргові цінні папери або інструменти власного капіталу), незавершене виробництво продукції з коротким (несуттєвим) операційним циклом (незавершені вироби), активи, які готові для використання із запланованою метою або продажу (активи придбані для продажу, готова продукція (взуття, меблі, одяг тощо), сировина, матеріали, конструкції тощо, придбані для використання у виробництві продукції (робіт, послуг) та в іншій операційній діяльності).

Пунктом 1.6 Методичних рекомендацій з бухгалтерського обліку фінансових витрат затверджених наказом Міністерства фінансів України № 1300 від 01.11.2010 встановлено, що кваліфікаційний актив - це актив, який потребує суттєвого часу для його створення. Суттєвим вважається час, який становить більше, ніж 3 місяці.

Отже, до кваліфікаційних активів відносяться активи, які потребують суттєвого часу для їх створення, тобто більше ніж 3 місяці, та кваліфікаційними активами, зокрема, є незавершене виробництво продукції з тривалим (суттєвим) операційним циклом, незавершені капітальні інвестиції, інвестиційна нерухомість, а саме, будівлі, які потребують добудови, реконструкції, реставрації чи іншого поліпшення, при цьому до собівартості кваліфікаційного активу відносяться витрати на придбання, будівництво, створення, виготовлення, виробництво, вирощування і доведення кваліфікаційного активу до стану, у якому він придатний для використання із запланованою метою або продажу, та є кваліфікаційними активами, зокрема, активи, які готові для використання із запланованою метою або продажу, утому числі готова продукція.

За договором кредитної лінії №335/31/6-1 від 28.01.2010 укладеним між позивачем (Позичальник) та ВАТ «Ощадбанк» (Кредитор), останній зобов'язався надати на умов цього договору, а позичальник зобов'язався отримати кредит, належним чином його використовувати та повернути в передбачений договором строк, а також сплатити проценти та інші платежі за користування кредитом у порядку та умовах, визначених цим договором.

Пунктом 2.4 зазначеного договору встановлено, що метою кредитування є фінансування завершення будівництва І черги Житлових будинків з приміщеннями соціально - побутового призначення та підземною автостоянкою, які розташовані за адресою: вул. Ломоносова 73-79 у Голосіївському районі міста Києва.

Додатковим договором № 18 від 29.09.2011 до договору кредитної лінії № 335/31/6-1 від 28.01.2010 метою кредитування визначено фінансування завершення будівництва І, II, III, IV пускового комплексу (черги) житлових будинків з приміщеннями соціально-побутового призначення та підземною автостоянкою, які розташовані за адресою: вул. Ломоносова, 73-79 у Голосіївському районі м. Києва.

Відповідно до пункту 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 923 від 08.10.2008 (який був чинний станом на 21.12.2010), прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів здійснюється на підставі сертифіката відповідності, що видається Держархбудінспекцією та її територіальними органами. Сертифікат відповідності - документ, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам.

Пунктом 3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №461 від 13.04.2011 встановлено, що прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до IV і V категорії складності, здійснюється на підставі акта готовності об'єкта до експлуатації шляхом видачі Інспекцією сертифіката.

Відповідно до сертифіката відповідності серії КВ № 000579 від 29.12.2010 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві засвідчено відповідність закінченого будівництвом об'єкта «Будівництво житлових будинків з приміщеннями соціально-побутового призначення та підземною автостоянкою на вул. Ломоносова 73-79 у Голосіївському районі м. Києва (І пусковий комплекс)» проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та підтверджено його готовність до експлуатації. Даний сертифікат відповідності був виданий на підставі актів готовності об'єкта до експлуатації від 21.12.2010.

Також позивачем до перевірки було надано акти готовності об'єкта до експлуатації від 21.12.2010 по об'єкту - житлові будинки з приміщеннями соціально-побутового призначення та підземною автостоянкою (перший пусковий комплекс) - Будинок 1; по об'єкту - житлові будинки з приміщеннями соціально-побутового призначення та підземною автостоянкою (перший пусковий комплекс) - Будинок 4; по об'єкту - житлові будинки з приміщеннями соціально-побутового призначення та підземною автостоянкою (перший пусковий комплекс) - Будинок 5; по об'єкту - житлові будинки з приміщеннями соціально-побутового призначення та підземною автостоянкою (перший пусковий комплекс) - Будинок 8.

Відповідно до пункту 8 зазначених актів: «...на об'єкті виконані згідно з державними будівельними нормами всі роботи, передбачені проектною документацією, змонтоване і випробуване інженерне та технологічне обладнання, проведені пусконалагоджувальні роботи згідно з технологічним регламентом, передбачених проектом...».

Згідно з пунктом 10 актів готовності об'єкта до експлуатації від 21.12.2010, «...зовнішні інженерні мережі холодного та гарячого водопостачання. Каналізації, теплопостачання, газопостачання, енергопостачання та зв'язку забезпечують нормальну експлуатацію об'єкта та прийняття міськими експлуатаційними організаціями...».

Будь-які записи в пункті 10 зазначених актів «Види робіт, строки виконання яких перенесені через несприятливі погодні умови» відсутні.

Зазначені факти сторонами не заперечуються.

Таким чином, згідно визначених законодавством документів, що визначають закінчення будівництва та готовності об'єктів до експлуатації, будівництво першого пускового комплексу (черги) житлових будинків з приміщеннями соціально-побутового призначення та підземною автостоянкою, які розташовані за адресою: вул. Ломоносова 73-79 у Голосіївському районі м. Києва було завершене 21.12.2010 та зазначений факт сторонами не заперечується.

Відповідно до акту №310/26-57-22-02-09/14073675 від 01.07.2014 в ході проведення перевірки, щодо відображення в обліку операції по кредитному договору № 335/31/6-1 від 28.01.2010, встановлено що, за період до 29.12.2010 (введення в експлуатацію 1-го пускового комплексу (будинки 1,4,5,8)) за рахунок кредитних коштів було виконано робіт (послуг) та придбано матеріалів на загальну суму 122 101 589,00 грн., а за весь період будівництва - 140 043 476,17 грн. - загальна сума кредиту за кредитним договором №335/31/6-1 від 28.01.2010 (по 1-му траншу) на початок перевіряємого періоду, тобто станом на 01.10.2012, згідно наданих до перевірки документів та даних облікових регістрів бухгалтерського обліку.

Таким чином, різниця в сумі 17941887,00 грн. (140043476,17 грн. - 122101589,00 грн.) мала обліковуватись як частина кредиту, що була спрямована на завершення будівництва II, III чи IV черг житлових будинків з приміщеннями соціально-побутового призначення та підземною автостоянкою, які розташовані за адресою: вул. Ломоносова 73-79 у Голосіївському районі м. Києва, в залежності від об'єкта на якому виконувались будівельно- монтажні роботи та проценти по даній частині кредитних коштів мали, відповідно, капіталізуватись до моменту завершення виробництва кваліфікаційного активу (II чи III чи IV черг будівництва).

Відповідно до декларацій з податку на прибуток підприємств за період з 2010-2013 роки, копії яких наявні в матеріалах справи, відсотки по сумі заборгованості у розмірі 40 043 476,17 грн. по кредиту за договором № 335/31/6-1 від 28.01.2010 в повному розмірі відносились до складу витрат відповідних періодів, як такі що нараховані по кредиту використаному на створення кваліфікаційного активу, створення якого на дату нарахування відсотків завершено.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування податкових повідомлень - рішень № від 06.08.2014, № від 06.08.2014.

Підпунктом 14.1.30 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України у цьому Кодексі поняття вживаються в такому значенні, зокрема, відокремлені підрозділи - у значенні, визначеному Цивільним кодексом України та Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців". Для розділу IV цього Кодексу - у визначенні Господарського кодексу України.

Статтею 95 Цивільного кодексу України встановлено, що філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру.

Відповідно до частини четвертої статті 64 Господарського кодексу України підприємство має право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, погоджуючи питання про розміщення таких підрозділів підприємства з відповідними органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Такі відокремлені підрозділи не мають статусу юридичної особи і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством. Підприємства можуть відкривати рахунки в установах банків через свої відокремлені підрозділи відповідно до закону.

Частиною першою статті 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" відокремлений підрозділ юридичної особи - це філія, інший підрозділ юридичної особи, що знаходиться поза її місцезнаходженням та виробляє продукцію, виконує роботи або операції, надає послуги від імені юридичної особи, або представництво, що здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи.

Згідно з пунктом 1.2 розділу 1 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні затвердженого постановою Правління Національного Банку України та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.01.2005 за № 40/10320 відокремлені підрозділи - філії, представництва, відділення та інші структурні підрозділи, що наділяються частиною майна господарських організацій, здійснюючи щодо цього майна право оперативного використання чи інше речове право, передбачене законодавством України; каса - приміщення або місце здійснення готівкових розрахунків, а також приймання, видачі, зберігання готівкових коштів, інших цінностей, касових документів; касова книга - документ установленої форми, що застосовується для здійснення первинного обліку готівки в касі.

Згідно з пунктом 4.2 розділу 4 зазначеного усі надходження і видачу готівки в національній валюті підприємства відображають у касовій книзі (додаток 5). Кожне підприємство (юридична особа), що має касу, веде одну касову книгу для обліку операцій з готівкою в національній валюті (без урахування кас відокремлених підрозділів). Відокремлені підрозділи підприємств, які проводять операції з приймання готівки за продану продукцію (товари, роботи, послуги) з оформленням її прибутковим касовим ордером, а також з видачі готівки на виплати, пов'язані з оплатою праці, виробничі (господарські) потреби, інші операції з оформленням їх видатковими касовими ордерами і відомостями, ведуть касову книгу. Відокремлені підрозділи підприємств, страхові агенти, брокери, розповсюджувачі лотерей, які здійснюють готівкові розрахунки із застосуванням РРО або РК та веденням КОРО, але не проводять операцій з приймання (видачі) готівки за касовими ордерами, а також підприємці касової книги не ведуть.

Пунктами 5.2 та 5.3 розділу 5 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні затвердженого постановою Правління Національного Банку України та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.01.2005 за № 40/10320 встановлено, що установлення ліміту каси проводиться підприємствами самостійно на підставі розрахунку встановлення ліміту залишку готівки в касі (додаток 8), що підписується головним (старшим) бухгалтером та керівником підприємства (або уповноваженою ним особою). До розрахунку приймається строк здавання підприємством готівкової виручки (готівки) для її зарахування на рахунки в банках, визначений відповідним договором банківського рахунку. Для кожного підприємства та його відокремленого підрозділу складається окремий розрахунок встановлення ліміту залишку готівки в касі. Установлений ліміт каси затверджується внутрішніми наказами (розпорядженнями) підприємства. Для відокремлених підрозділів ліміт каси встановлюється і доводиться до їх відома відповідними внутрішніми наказами (розпорядженнями) підприємства - юридичної особи. Підприємства, що розпочинають свою діяльність, а також підприємства, діяльність яких була пов'язана виключно з безготівковими розрахунками та які відповідно до встановленого законодавством України порядку отримують право на здійснення додаткового виду діяльності, що передбачає здійснення готівкових розрахунків, на перші три місяці їх роботи ліміт каси встановлюють згідно з прогнозними розрахунками. Установлений з урахуванням прогнозних розрахунків ліміт каси у двотижневий строк після закінчення перших трьох місяців їх роботи переглядається за фактичними показниками діяльності відповідно до вимог цього Положення. Ліміт каси підприємства встановлюють на підставі розрахунку середньоденного надходження готівки до каси або її середньоденної видачі з каси, за рішенням керівника підприємства або уповноваженої ним особи.

Згідно з пунктом 4.2 розділу 4 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні затвердженого постановою Правління Національного банку України та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.01.2005 за № 40/10320 усі надходження і видачу готівки в національній валюті підприємства відображають у касовій книзі. Кожне підприємство (юридична особа), що має касу, веде одну касову книгу для обліку операцій з готівкою в національній валюті (без урахування кас відокремлених підрозділів). Відокремлені підрозділи підприємств, які проводять операції з приймання готівки за продану продукцію (товари, роботи, послуги) з оформленням її прибутковим касовим ордером, а також з видачі готівки на виплати, пов'язані з оплатою праці, виробничі (господарські) потреби, інші операції з оформленням їх видатковими касовими ордерами і відомостями, ведуть касову книгу. Відокремлені підрозділи підприємств, страхові агенти, брокери, розповсюджувачі лотерей, які здійснюють готівкові розрахунки із застосуванням РРО або РК та веденням КОРО, але не проводять операцій з приймання (видачі) готівки за касовими ордерами, а також підприємці касової книги не ведуть.

Листом № 1817 від 10.07.2014 позивачем було повідомлено відповідачу про те, що в період з 01.10.2012 по 31.12.2013 готівкові розрахунки у м. Харкові здійснювались в приміщенні за адресою: вул. Клапцова, 54, яке належить товариству на праві власності.

З наявних в матеріалах справи реєстраційних документів вбачається, що основним видом діяльності позивача - є будівництво житлових і нежитлових будівель, організаційна структура товариства складається з невідокремлених виробничих структурних підрозділів, які не мають статусу юридичної особи, філії представництва, відокремленого підрозділу та не наділяються частиною майна товариства, не мають відокремленого балансу поточних рахунків, печаток зі своїм найменуванням, не здійснюють ніяких самостійних фінансових операцій, не внесені до Єдиного держаного реєстру юридичних та фізичних осіб - підприємців із наданням ідентифікаційного коду, не є платниками податків.

Позивачу в період з 01.10.2012 по 31.12.2014 у м. Харкові були підпорядковані наступні підрозділи: Відділ вентиляції та кондиціювання, середньооблікова чисельність співробітників 40,36; Департамент маркетингу і продажу, середньооблікова чисельність співробітників 5,46; Департамент управління нерухомістю, середньооблікова чисельність співробітників 41,88; Департамент капітальною будівництва «Т.М.М. - Харків», середньооблікова чисельність співробітників 295,21.

Таким чином, суд якщо утворювані структурні одинці позивача виконують частину функцій підприємства та розміщуються поза місцезнаходженням підприємства - таке відділення підпадає під визначення філії підприємства або іншого відокремленого підрозділу визначених чинним законодавством.

Відповідно до акту №310/26-57-22-02-09/14073675 від 01.07.2014 в ході проведення перевірки, встановлено, що позивач в місті Харків має касу де проводяться операції з приймання готівки за продану продукцію (товари, роботи, послуги) з подальшим здаванням готівкових коштів до банківських установ самостійно та за допомогою інкасаторських служб та особою відповідальною за ведення касових операцій в місті Харків є ОСОБА_3, водночас в касі підприємства - Фірма «Т.М.М.» - TOB в м. Харків не ведеться касова книга для обліку операцій з готівкою в національній валюті.

Враховуючи вказані факти зазначеним актом встановлено 70 випадків на загальну суму 39 825 489,70 грн. видачі торгової виручки з каси підприємства в місті Харків для здавання до установ банків без оприбуткування зазначених коштів в касі відокремленого підрозділу підприємства, а саме без здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі в м. Харків на підставі прибуткових касових ордерів. Водночас в акті №310/26-57-22-02-09/14073675 від 01.07.2014 вказано про те, що зазначені операції оформлюються в касовій книзі в м. Києві та підписуються керівником підприємства та головним бухгалтером підприємства заднім числом (після отримання супровідних відомостей та банківських квитанцій) оскільки одночасне перебування зазначених осіб в містах Києві та Харкові неможливе, у той час як видаткові ордери підписані особою відповідальною за ведення касових операцій в місті Харкові - ОСОБА_3 на підприємстві відсутні та до перевірки не надані.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, поряд з тим, що на суб'єкта владних повноважень, у випадку, якщо він є відповідачем в адміністративній справі, покладено обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, Кодексом адміністративного судочинства України на кожну сторону, в не залежності від того чи є вона суб'єктом владних повноважень, покладено обов'язок щодо доведення обставин на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Позивачем доказів на підтвердження факту оприбуткування коштів в касі відокремленого підрозділу підприємства в м. Харкові суду надано не було.

Пунктом 2.6 розділу 2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні затвердженого постановою Правління Національного банку України та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.01.2005 за № 40/10320 встановлено, що уся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися. Оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги відповідно до вимог глави 4 цього Положення, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів. У разі проведення готівкових розрахунків із застосуванням РРО або використанням РК оприбуткуванням готівки є здійснення обліку зазначених готівкових коштів у повній сумі їх фактичних надходжень у книзі обліку розрахункових операцій на підставі фіскальних звітних чеків РРО (даних РК). Підприємствам, яким Законом України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" надано право проводити розрахунки готівкою із споживачами без використання РРО та РК і специфіка функціонування яких унеможливлює оформлення ними кожної операції касовим ордером (продаж проїзних і перевізних документів; білетів державних лотерей; квитків на відвідування культурно-спортивних і видовищних закладів тощо), дозволяється оприбутковувати готівку наприкінці робочого дня за сукупністю операцій у цілому за робочий день з оформленням касовими документами і відображенням у відповідній книзі обліку. Суми готівки, що оприбутковуються, мають відповідати сумам, визначеним у відповідних касових (розрахункових) документах.

Абзацом 3 статті 1 Указу Президента України "Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки" встановлено, що у разі порушення юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами - громадянами України, іноземними громадянами та особами без громадянства, які є суб'єктами підприємницької діяльності, а також постійними представництвами нерезидентів, через які повністю або частково здійснюється підприємницька діяльність, норм з регулювання обігу готівки у національній валюті, що встановлюються Національним банком України, до них застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу: за неоприбуткування (неповне та/або несвоєчасне) оприбуткування у касах готівки - у п'ятикратному розмірі неоприбуткованої суми.

Актом №310/26-57-22-02-09/14073675 від 01.07.2014 встановлено 70 випадків неоприбуткування у касі готівки на загальну суму 39 825 489,70 грн., а отже у відповідача були наявні правові підстави для накладення на позивача штрафу у розмірі 199 127 448,50 грн. та видання податкового повідомлення - рішення № від 06.04.2014.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України "Про судовий збір" за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Законом України "Про судовий збір" передбачено, що за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 0,06 розміру мінімальної заробітної плати, а ставка судового збору за подання адміністративного позову майнового характеру встановлена у розмірі 2 відсотки розміру майнових вимог, але не менше 1,5 (1 827,00 грн.) розміру мінімальної заробітної плати та не більше 4 (4 872,00 грн.) розмірів мінімальної заробітної плати.

Відповідно до платіжного доручення № від 25.11.2014 позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 487,20 грн.

З огляду на викладене, керуючись вимогами статей 69-71, 94, 160-165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.У задоволенні адміністративного позову - відмовити повністю.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Т.М.М.» () решту суми судового збору у розмірі 4387,80 грн. (чотири тисячі триста вісімдесят чотири грн. 80 коп.) на розрахунковий рахунок № 4007 у ГУ ДКСУ у місті Києві, код 38004897, МФО 820019, код класифікації доходів бюджету 22030001.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі апеляційного оскарження постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.П. Огурцов