Справа № 813/3887/15
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2015-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2015 року № 813/3887/15

Львівський окружний адміністративний суд, головуючий суддя Гавдик З.В., секретар судового засідання Палюк М.М., розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу за адміністративним

позовом ОСОБА_1
до Головного управління Держземагенства у Львівській області, представник відповідача не прибув,
про визнання рішення недійсним, зобовязання вчинити дії

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Держемагенства у Львівській області у якому просив визнати недійсним рішення відповідача про відмову в затверджені проекту землеустрою, щодо відведення земельних ділянок в оренду та зобовязати відповідача затвердити проект землеустрою щодо відведення позивачу земельної ділянки в розмірі 12 га. в оренду для ведення садівництва і зобовязати відповідача надати в оренду позивачу земельну ділянку строком на 25 років.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Свірзької сільської ради Перемишлянського району Львівської області за № 295 від 27.11.2012 року погоджено надання позивачу земельної ділянки орієнтовною площею 12 га. в оренду. Розпорядженням Перемишлянської РДА за № 931 від 13.12.2013 року позивачу надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення садівництва та території Свірзької сільської ради. Відділом Держагентства у Перемишлянському районі Львівської області за № 06/889 від 17.02.2014 року надано висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок позивачу. Відповідачем за № 124 від 25.04.2014 року затверджено позитивний висновок державної експертизи землевпорядної документації з нормативно грошової оцінки. 06.06.2014 року здійснена державна реєстрації земельних ділянок та присвоєння їм кадастрових номерів.

В лютому 2015 позивач звернувся до відповідача із заявою про затвердження документації із землеустрою та передачу в оренду земельних ділянок, на що отримав відмову обґрунтовану ст. 121 ЗК України з чим не погоджується.

Позивач вказує, що спірне рішення є протиправним, оскільки підставою для відмови у затверджені проекту землеустрою може бути лише його невідповідність вимогам законів. Відмова мотивовано нормою ст. 121 ЗК України, яка встановлює норми для безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, а позивач звертався до відповідача із заявою про надання земельних ділянок в оренду.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, надав суду додаткові докази та пояснення в яких просив суд врахувати вимоги ст. ст. 20, 22, 93, п. 13. Перехідних положень ЗК України, просив позов задоволити повністю.

Позиція відповідача викладена у запереченні на позовну заяву. Відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, що відповідачем правомірно відмовлено у задоволені заяви позивача з підстав, що згідно ст. 121 ЗК України встановлені норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, а саме для індивідуального садівництва - не більше 0,12 га.

Представник відповідача в судове засідання не прибула, подала клопотання про відкладення розгляду справи з підстав неможливості забезпечити участь представника в судовому засіданні. Однак судом, зясувавши думку позивача, відмовлено в задоволені клопотання про відкладення розгляду справи.

Заслухавши пояснення позивача, безпосередньо, всебічно, повно та обєктивно дослідивши наявні у справі докази, давши їм оцінку, суд встановив:

17.02.2015 року позивач звернулась до відповідача із заявою в які просив затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення садівництва загальною площею 12 га. за рахунок земель запасу, яка розпайована.

05.03.2015 року відповідачем за № 31-13-0.5-4564/2-15 повідомлено позивача про розгляд клопотання, в якому зазначено:

«Головне управління Держземагентства у Львівській області розглянуло Ваше клопотання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду площами: 8,0100 га та 3,9900 га для ведення садівництва на території Свірзької сільської ради Перемишлянського району.

Згідно частини 5 статті 6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. З долучених Вами витягів з Державного земельного кадастру про земельні ділянки цільове призначення земельних ділянок (КВЦПЗ 01.05) для індивідуального садівництва.

Відповідно до статті 35 Земельного кодексу України громадяни мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва.

Статтею 121 цього Кодексу передбачено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, а саме для індивідуального садівництва - 0,12 га.

Враховуючи наведене, керуючись ст. 35 та 121 Земельного кодексу України Головне управління відмовляє у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду.

Також зазначаємо, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду у встановленому законом порядку».

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України (в редакції від 06.09.2014 року, чинній на момент спірних правовідносин), Кодексом адміністративного судочинства України.

Згідно ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 5 ст. 20 ЗК України, види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33 - 37 цього ж Кодексу.

Згідно ст. 22 цього ж Кодексу, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

2. До земель сільськогосподарського призначення належать:

а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги);

б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

3. Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування:

а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно ст. 35 цього ж Кодексу, громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва.

Земельні ділянки, призначені для садівництва, можуть використовуватись для закладання багаторічних плодових насаджень, вирощування сільськогосподарських культур, а також для зведення необхідних будинків, господарських споруд тощо.

До земель загального користування садівницького товариства належать земельні ділянки, зайняті захисними смугами, дорогами, проїздами, будівлями і спорудами загального користування.

Згідно ст. 93 цього ж Кодексу, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом.

Згідно ст. 121 цього ж Кодексу, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах:

в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара.

Згідно ст. 123 цього ж Кодексу, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Згідно ч. 1 ст. 124 цього ж Кодексу, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього ж Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Стаття 70 КАС України встановлює правила належності доказів, які визначають об'єктивну можливість доказу підтверджувати обставину, що має значення для вирішення справи, а також правила допустимості доказів, що визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину у справі. Предметом доказування, згідно з ч. 1 ст. 138 КАС України, є обставини (факти), якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Згідно ст. 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього ж Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

Суть позовних вимог - визнати незаконною рішення відповідача, а саме відмову у затверджені проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, мотивоване ст. 121 ЗК України, оскільки така регулює лише відносини щодо безоплатної передачі земельних ділянок, а не оренди.

Враховуючи встановлені судом обставини, обґрунтування позивача та заперечення відповідача щодо предмету спору по даній справі суд зазначає, що до земель сільськогосподарського призначення належать сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги), які передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення в тому числі садівництва.

На момент звернення позивача, розмір земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення садівництва визначався ст. 121 ЗК України, яка регулює правовий режим земель сільськогосподарського призначення за видами використання, відтак правомірно на думку суду відповідачем у спірному рішенні відмовлено в задоволені клопотання позивача про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, через невідповідність такого вимогам законів (ст. 121 ЗК України).

Позиція суду щодо різного правового регулювання режиму використання за видами земель сільськогосподарського призначення статтею 121 ЗК України, по суті узгоджується із позицією ВС України викладеною у постанові від 08.04.2014 року.

Крім цього, згідно п. 13. Перехідних положень ЗК України, на період до 1 січня 2015 року громадяни і юридичні особи можуть набувати право власності на землі сільськогосподарського призначення загальною площею до 100 гектарів.

Позивач звернувся до відповідача з відповідною заявою 17.02.2015 року, тобто за межами встановлено законодавцем строку. Посилання позивача на ряд розпорядчих документів, які він отримав, ще до 01.01.2015 року судом до уваги не береться, оскільки набуття права на землю відбувається на підставі рішення відповідного органу (ст. 116 ЗК України).

Відповідно позовні вимоги в частині визнання недійсним рішення відповідача від 05.03.2015 року за № 31-13-0.5-4564/2-15 про відмову в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду з підстав неправомірного застосування відповідачем до спірних правовідносин ст. 121 ЗК України, задоволенню не підлягають.

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині зобовязати відповідача затвердити проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок позивачу в оренду, та зобовязати відповідача надати позивачу в оренду земельні ділянки площею 8,01 га та 3,99 га, оскільки на думку суду відповідачем правомірно відмовлено позивачу в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення вказаних земельних ділянок в оренду.

Інші докази надані позивачем, судом не враховуються, оскільки виходять за межі предмету та підстав позовних вимог.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, представник відповідача, належними та допустимими доказами спростували обґрунтування позовних вимог позивача.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Докази подані позивачем не переконують в обґрунтованості позовних вимог.

Згідно ст. 49, 70 КАС України, сторони зобовязані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, а відтак зобовязані обґрунтовувати належність та допустимість доказів для підтвердження своїх вимог або заперечень, чого позивачем зроблено не було.

Таким чином, з врахуванням положень ст. 162 КАС України, позовні вимоги позивача про визнання недійсним рішення відповідача від 05.03.2015 року за № 31-13-0.5-4564/2-15 та зобовязання відповідача затвердити проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок позивачу в оренду і надати позивачу в оренду земельні ділянки, задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 94 КАС України, судові витрати та витрати на правову допомогу покладають на позивача.

Керуючись ст.ст. 69, 70, 159-163, 167 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

2. Постанова суду першої інстанції може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Згідно ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього ж Кодексу апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили у порядку та строки згідно ст. 254 КАС України.

Постанова складена у повному обсязі 31.08.2015 року.

Суддя Гавдик З.В.