Справа № П/811/1861/15
Суддя: Р.В. Жук
Дата ухвалення: 2015-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про звернення до Верховного Суду України для вирішення питання

стосовно внесення до Конституційного Суду України

подання щодо конституційності закону

27 серпня 2015 року справа № П/811/1861/15

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Жука Р.В., за участю секретаря Бондар Я.Г. та представників:

позивача: не зявився;

відповідача: не зявився;

третьої особи: не зявився.

розглянувши у судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особаАпеляційного суду Кіровоградської області Державна судова адміністрація України
провизнання дій протиправними та стягнення суддівської винагороди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Апеляційного суду Кіровоградської області, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Державна судова адміністрація України, в якому просить суд:

1) визнати протиправними дії відповідача у обмеженні суддівської винагороди 15 мінімальними заробітними платами та недоплаті суддівської винагороди за період з вересня по грудень 2014 року ОСОБА_1;

2) стягнути з апеляційного суду Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з вересня по грудень 2014 року в сумі 11753,70 грн.

В обґрунтування позову зазначає, що відповідно до ч.1 ст.129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції від 01.05.2014 року) суддівська винагорода регулюється ним Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Вказував, що Конституційний Суд України неодноразово у своїх рішеннях (від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, 22 травня 2008 року № 10-рп/2008) розяснював норми Конституції України щодо неконституційності положень, які зменшують досягнутий рівень матеріальної незалежності суддів.

Враховуючи наведене позивач вважає, що на виконання ч.1 ст.126 Конституції України та вимог ст.129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідач не мав реалізовувати положення закону про обмеження розміру суддівської винагороди, оскільки ОСОБА_2 України Про судоустрій і статус суддів щодо розміру суддівської винагороди не змінювався, а тому діями якими обмежено досягнутого суддями рівня суддівської винагороди, суперечить закону і Конституції.

Позивач також звертає увагу на рекомендації Європейської хартії, згідно якої рівень оплати повинен встановлюватися так, щоб захистити суддю від тиску, спрямованого на те, щоб вплинути на зміст його рішень і взагалі на його поведінку в суді, порушуючи таким чином його незалежність і неупередженість.

Так, у пунктах 54-55 Рекомендацій СМ/Кес (2010) 12 Комітету ОСОБА_3 Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки, від 17 листопада 2010 року вказано, що оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Для захисту оплати праці суддів від зменшення слід прийняти спеціальні законодавчі положення.

В свою чергу, заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач зазначив, що 31 липня 2014 року прийнято ОСОБА_2 України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік (далі - ОСОБА_2 № 1622-УІІ).

Цим Законом №1622-УІІ Прикінцеві положення Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік № 719-УІІ доповнено пунктом 64, яким було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати. Дана норма є нормою прямої дії.

Відповідач зазначає, посилання позивача про можливість застосування до наявного адміністративного позову висновків викладених у рішеннях Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, 22 травня 2008 № 10-рп/2008 щодо визнання неконституційними деяких положень Закону України «Про державний бюджет» за попередні роки, не має жодних законних підстав. ОСОБА_2 України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» Конституційним Судом України неконституційним - не визнавався.

Зі змісту викладеного слідує, що позивач, оскаржуючи дії з підстав їх невідповідності Конституції України та Закону України Про судоустрій і статус суддів, фактично висловлює незгоду із пунктом 64 Прикінцевих положень Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік, норми якого, на його думку, обмежують закріплені Основним Законом гарантії незалежності суддів.

Надаючи оцінку наведеним доводам як позивача так і відповідача, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Конституція України є Основним Законом держави, тому що вона наділена особливою, найвищою юридичною силою, що знаходить свій вияв у низці наступних положень:

- конституція виступає базисом для поточного законодавства. Всі закони та інші нормативні акти мають випливати з Конституції і не суперечити їй. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй - ст. 8 Конституції України;

- контроль за додержанням Конституції здійснює особливий орган - Конституційний Суд України. Тільки до його компетенції належить вирішення питань про відповідність законів та ряду інших правових актів нормам Конституції.

Відповідно до ч.3 ст.22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

За приписами ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Так, зі змісту ст.126 Конституції України вбачається, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

Рішенням Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №1-21/2005 дано тлумачення змісту ст. 126 Конституції та виданим на її підставі законам де зазначено, що їх треба розуміти як таке, що гарантує досягнутий рівень незалежності суддів і забороняє при прийнятті нових законів та інших нормативних актів, внесені змін до них скасовувати чи звужувати існуючі гарантії незалежності суддів, у тому числі заходи їх правового захисту та матеріального і соціального забезпечення.

Аналізуючи наведені правові норми, суд дійшов висновку, що у звязку із прийняттям змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік створюються певні протиріччя.

Варто також зазначити, що питання гарантій незалежності суддів і судів уже були предметом розгляду Конституційного Суду України. Так, у Рішенні від 24 червня 1999 року N 6-рп/99 (v006p710-99) (справа про фінансування судів) Конституційний Суд України зазначив, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів, а важливим механізмом їх забезпечення є встановлений частиною першою статті 130 Конституції України (254к/96-ВР) обов'язок держави забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини).

У взаємозвязку з наведеним, суд зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі виникнення в суду сумніву під час розгляду справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 № 9 Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя передбачено, що у разі невизначеності в питанні про те, чи відповідає Конституції України застосований закон або закон, який підлягає застосуванню в конкретній справі, суд за клопотанням учасників процесу або за власною ініціативою зупиняє розгляд справи і звертається з мотивованою ухвалою (постановою) до Верховного Суду України, який відповідно до статті 150 Конституції може порушувати перед Конституційним Судом України питання про відповідність Конституції законів та інших нормативно-правових актів. Таке рішення може прийняти суд першої, касаційної чи наглядової інстанції в будь-якій стадії розгляду справи.

У зв'язку з викладеним суд дійшов висновку щодо необхідності зупинення провадження у справі та звернення до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону № 1622-УІІ Прикінцеві положення Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік № 719-УІІ яке було доповнено пунктом 64, яким було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати.

Дослідивши матеріали справи з метою досягнення однозначної визначеності у питанні про те, чи відповідають в контексті доводів Позивача окремі вищезгадані положення Закону №1622-УІІ Прикінцеві положення Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік №719-УІІ яке доповнено пунктом 64, яким було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати ч.2 ст.19, ст.21, ч.ч.2 і 3 ст.22, ч.ч.1 і 2 ст.24, ст.33, ст.64 та ст.126 Конституції України та, відповідно, з метою зясування питання щодо їх конституційності, забезпечення застосування при вирішенні спору норм Закону, які відповідають Конституції України, а також з метою забезпечення дотримання конституційних прав і свобод Позивача, суд вважає за необхідне звернутися до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо відповідності окремих положень Закону № 1622-УІІ Прикінцеві положення Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік №719-УІІ яке було доповнено пунктом 64, яким було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати ч.2 ст.19, ст.21, ч.ч.2 і 3 ст.22, ч.ч.1 і 2 ст.24, ст.33, ст.64 та ст.126 Конституції України.

Керуючись зазначеним, а також принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, з метою реалізації завдань адміністративної юстиції, на підставі ст.ст.9,158-160, 165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Звернутися до Верховного Суду України з зазначеною ухвалою суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо відповідності чи відповідають положення Закону №1622-УІІ Прикінцеві положення Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік №719-УІІ яке доповнено пунктом 64, яким було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати ч.2 ст.19, ст.21, ч.ч.2 і 3, ст.22, ч.ч.1 і 2 ст.24, ст.33, ст.64 та ст.126 Конституції України.

Копію ухвали направити сторонам та Верховному Суду України.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Заперечення проти неї можуть бути включені до апеляційної чи касаційної скарги на постанову чи ухвалу суду, прийняту за наслідками розгляду справи.

Суддя Р.В. Жук