Справа № 8633/10/2070
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2010-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

12 жовтня 2010 р. № 2-а- 8633/10/2070

Харківський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Чалого І,С.,

при секретарі судового засідання Нікітіній О.В.,

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Державної податкової інспекції у Дзержинському районі міста Харкова про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення рішення

В С Т А Н О В И В:

< Текст >

Позивач, ОСОБА_5, звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить визнати нечинним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача, Державної податкової інспекції у Дзержинському районі міста Харкова від 28 травня 2010 року №/0.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що під час прийняття податкового повідомлення рішення №/0 від 28 травня 2010 року Державною податковою інспекцією в Дзержинському районі м. Харкова було невірно застосовано норму матеріального права - п.п. 4.2.9 "е" п.4.2 ст. 4 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», а отже прийняте відповідачем без достатніх правових підстав, з перевищенням ним своїх повноважень, а отже є повністю незаконними і підлягає скасуванню.

В судовому засіданні представники позивача підтримали вимоги і доводи заявленого позову, просили суд прийняти рішення про задоволення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, зазначив, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте на цілком законних підставах та відповідає чинному законодавству. Також зазначив, що відповідно до п.п.4.3.23 п.4.3 ст. 4 Закону №889 не включається до складу загального місячного або річного оподатковуваного доходу платника податку доходи, що не підлягають відображенню в його річній податковій декларації, зокрема, основна сума депозиту (вкладу), внесеного платником податку до банку чи небанківської фінансової установи, яка повертається такому платнику податку. У разі повернення банківською установою основної суми депозиту , зазначені кошти не підлягають оподаткуванню податком з доходів фізичних осіб. просив відмовити у задоволенні позову відмовити.

Крім того, в своїх запереченнях, Відповідач посилався на лист Податкової адміністрації України №27065/7/17-0717 від 04.12.2009 року, в якому зазначено, що у разі коли право вимоги депозиту продається за ціною, яка нижче, від основної суми (номінальної) вартості такого депозиту (вкладу) покупець цього майнового права одержить дохід у відповідності до п.п.4.2.9 «е»п.4.2 ст. 4 Закону у вигляді знижки із реальної суми такого депозиту (вкладу), який підлягає оподаткуванню податком з доходів фізичних осіб за ставкою, визначеною п.7.2 ст.7 Закону №889 (5%). Такий платник податку зобовязаний включити суму такого доходу.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно п.п. 4.2.9. «е»п. 4.2. ст. 4 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»до загального річного оподатковуваного доходу відноситься дохід, отриманий платником податку від його працедавця як додаткове благо (за винятками, передбаченими пунктом 4.3 цієї статті), а саме у вигляді вартості безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг), а також суми знижки з ціни (вартості) товарів (послуг), що перевищує звичайну, розраховану за правилами визначення звичайних цін (у розмірі такої знижки), крім випадків, передбачених пунктом 4.3 цієї статті.

Якщо додаткові блага надаються особою, що не є працедавцем платника податку, чи особою, яка діє від імені або за дорученням такого працедавця, то такі доходи прирівнюються з метою оподаткування до подарунків з їх відповідним оподаткуванням.

Таким чином, для того, щоб віднести до загального річного оподатковуваного доходу суму знижки з ціни товарів, необхідно, щоб така знижка перевищувала звичайну знижку, яка розраховується за правилами визначення звичайних цін.

Оскільки сам Закон України «Про податок з доходів фізичних осіб»не містить визначення поняття «звичайна знижка»та «звичайна ціна», а у відповідності до п. 1.21 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», інші терміни цього Закону використовуються у значеннях, визначених законами з питань оподаткування або іншими законами, що не суперечать таким законам та цьому Закону у частині визначення термінів. Таким чином, з метою визначення які ж знижки можуть вважатися «звичайними», варто звернутися до п. 1.20.2 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Відповідно до цього пункту, для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах. Зокрема, враховуються такі умови договорів, як кількість (обсяг) товарів (наприклад, обсяг товарної партії), строки виконання зобов'язань, умови платежів, звичайних для такої операції, а також інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну. При цьому умови договорів на ринку ідентичних (у разі їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) визнаються співставними, якщо відмінність між такими умовами суттєво не впливає на ціну, або може бути економічно обґрунтована. При цьому враховуються звичайні при укладанні угод між непов'язаними особами надбавки чи знижки до ціни. Зокрема, але не виключно, враховуються знижки, пов'язані з сезонними та іншими коливаннями споживчого попиту на товари (роботи, послуги), втратою товарами якості або інших властивостей; закінченням (наближенням дати закінчення) строку зберігання (придатності, реалізації); збутом неліквідних або низьколіквідних товарів; маркетинговою політикою, у тому числі при просуванні товарів (робіт, послуг) на ринки; наданням дослідних моделей і зразків товарів з метою ознайомлення з ними споживачів.

При цьому, в п. 1.20.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»вказується, що звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін. Справедлива ринкова ціна - це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг).

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено Договір про відступлення права вимоги банківського вкладу від 17.12.2009 року , у відповідності до якого ОСОБА_6 відступив, а ОСОБА_5 набула право вимоги на депозитний вклад, що знаходиться на рахунку в ВАТ «ЕРДЕ БАНК», який належав ОСОБА_6 у відповідності до договору №1153/ФЛ від 08.12.2009 року. В звязку з цим, ОСОБА_5 отримала право вимагати від ВАТ «ЕРДЕ БАНК»сплати грошових коштів в у розмірі та на умовах, передбачених Договором №1153/ФЛ. Громадянином ОСОБА_6 було сплачено податок з доходів фізичних осіб, докази сплати податку, а саме копії квитанцій, були надані суду.

Судом встановлено, що договором про відступлення права вимоги банківського вкладу від 17.12.2009 року сторони встановили вартість такого відступлення. Таким чином, відповідно до п.1.20.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємства»ціна, вказана в Договорі про відступлення права вимоги банківського вкладу від 17.12.2009 року була визначена сторонами договору та повинна вважатися звичайною, оскільки сторони договору «є взаємно незалежними, юридично та фактично володіють достатньою інформацією про такі товари, а також ціни, які склалися на ринку ідентичних товарів (робіт, послуг).

Отже положення п.п. 4.2.9 «е»п.4.2 ст.4 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»стосовно віднесення до загального річного оподатковуваного доходу суми знижки з ціни (вартості) товарів (послуг), що перевищує звичайну, на які посилався Відповідач в своїх запереченях, не мають відношення до правовідносин, які виникли між громадянами ОСОБА_7 та ОСОБА_6, а вказана норма матеріального права, застосована державною податковою інспекцією в Дзержинському районі м. Харкова під час прийняття податкового повідомлення-рішення №/0 від 28.05.2010 безпідставно.

При вирішенні спору суд проаналізував норми матеріального права та приймає до уваги, що пунктом «е»п.4.2.9. Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», до складу загального місячного оподатковуваного доходу включаються вартість безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг), а також суми знижки з ціни (вартості) товарів (послуг), що перевищує звичайну, розраховану за правилами визначення звичайних цін (у розмірі такої знижки), крім випадків, передбачених пунктом 4.3 цієї статті.

В пункті 4.3. Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»вказується, що до складу загального місячного або річного оподатковуваного доходу платника податку не включаються такі доходи (що не підлягають відображенню в його річній податковій декларації): п.п. 4.3.23 основна сума депозиту (вкладу), внесеного платником податку до банку чи небанківської фінансової установи, яка повертається такому платнику податку, основна сума кредиту, що отримується платником податку, а також сума виплат громадянам України (їх спадкоємцям) грошових заощаджень і грошових внесків, вкладених до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР чи в установи державного страхування СРСР або у папери цільової державної позики, емітованої на території колишнього СРСР, погашення яких не відбулося.

Таким чином, громадянка ОСОБА_5 на підставі Договору про відступлення права вимоги банківського вкладу від 17.02.2010 року та Довіреності від 25.12.2009 року звернулася в ВАТ «ЕРДЕ БАНК» за депозитним вкладом, який ВАТ «ЕРДЕ БАНК» повернув. Отже, в даному випадку відбулося повернення банком основної суми депозиту на користь платника податків, що цілком попадає під визначення пункту 4.3.23 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», як дохід, який не підлягає включенню до складу загального місячного або річного оподатковуваного доходу платника податку.

Згідно п. 2 ст. 71 КАСУ в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд дійшов до висновку, що відповідач ні документально, ні нормативно не довів правомірність прийнятого ними спірного рішення.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає твердження відповідача про порушення позивачем вимог Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" безпідставними та необґрунтованими, а нарахування штрафних санкцій у зв'язку з цим - протиправним.

А отже, податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню, а позов - задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України судові збір підлягає стягненню з державного бюджету України на користь позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 6-14, 71, 159-163, 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_5 до Державної податкової інспекції у Державної податкової інспекції у Дзержинському районі міста Харкова про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення рішення - задовольнити в повному обсязі.

Скасувати та визнати нечинним податкове повідомлення-рішення №/0 від 28.05.2010 року.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_5 (61051, м.Харків, вул.олексіївська, 14, корп. Б, кв.47) судові витрати в розмірі 3,40 грн.

Постанова може бути оскаржена в Харківський апеляційний адміністративний суд через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення, копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлено 18.10.2010 року

Суддя І.С.Чалий