Справа № П/811/3043/15
Суддя: Р.В. Жук
Дата ухвалення: 2015-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження

04 вересня 2015 року справа № П/811/3043/15

Суддя Кіровоградського окружного адміністративного суду Жук Р.В., ознайомившись із позовною заявою і доданими до неї матеріалами

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс»
доКіровського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції
проскасування постанови від 14.03.2011 року АЕ №257483 та зобовязання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» звернулося до суду з адміністративним позовом до Кіровського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції, третя особа ОСОБА_1, в якому просить суд:

- скасувати постанову, якою накладено арешт на спірне нерухоме майно, а саме: постанову АЕ №257483 від 14.03.2011 року, видана: Кіровським ВДВС Кіровоградського МУЮ;

- зобовязати Кіровський ВДВС Кіровоградського МУЮ винести постанову про зняття арешту з нерухомого майна предмета іпотеки, а саме: нежитлової будівлі, що розташована за адресою: Кіровоградська обл., м. Кіровоград, провулок Цеховий, буд. 3-б, що перебуває в іпотеці ТОВ «ФК» Вектор Плюс», на підставі іпотечного договору від 17.10.2006 року;

- витребувати у Кіровського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції матеріали виконавчого провадження.

Розглянувши матеріали адміністративного позову, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до п. 4, 6 ч. 1 ст. 107 КАС України, суд після одержання позовної заяви зясовує, чи належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства та чи немає підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з ч.1 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

У пункті 3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 8 Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів, звернено увагу судів на те, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Отже, в порядку передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України розглядаються спори, які виникають в результаті здійснення суб'єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Як випливає із змісту розяснень Пленуму Вищого адміністративного суду України, які викладені у Постанові від 20.05.2013 року № 8, та наведених норм процесуального закону, критерієм віднесення спору до публічно правового, який підлягає розгляду в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, є субєктний склад такого спору та характер правовідносин у яких виник спір.

Надаючи оцінку субєктному складу спору, необхідно зазначити, що позивачем є юридична особа - ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», а відповідачем Кіровський відділ державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції, який за своїм правовим статусом є органом державної виконавчої влади. При цьому, слід зазначити, що позивач не є ні стороною, ні іншим учасником виконавчого провадження, у межах якого накладено арешт на майно, зняти який він просить.

Водночас за характером спірні правовідносини не є публічно - правовими.

Відповідно до змісту довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено, що власником арештованої нежитлової будівлі за адресою Кіровоградська обл., м. Кіровоград, провулок Цеховий, буд. 3-б є ОСОБА_2.

Так, позивачем зазначено, що 17.10.2006 року ОСОБА_1 уклав з ВАТ «Сведбанк» кредитний договір №30/10.06/88-188 КЛ.

З метою забезпечення виконання укладеного кредитного договору, 17.10.2006 року укладено іпотечний договір.

За умовами іпотечного договору, в якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобовязань за договором кредиту №30/10.06/88-188 КЛ від 17.10.2006 року визначено нерухоме майно нежитлову будівлю, що розташована за адресою: Кіровоградська обл., м. Кіровоград, провулок Цеховий, буд. 3-б

Обтяження згідно вищевказаного іпотечного договору, відступлено ТОВ «ФК "Вектор Плюс» та зареєстровано в Державному реєстрі іпотек.

Тому, на думку позивача, оскільки відповідачем накладено арешт на майно ТОВ «ФК «Вектор Плюс», яке не є боржником у виконавчому провадженні, відповідно до ст. 60 Закону України Про виконавче провадження, наявні підстави для звернення до суду із позовом про зняття арешту із майна.

Згідно ч. 1 ст. 60 Закону України Про виконавче провадження, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Cуду України від 26 грудня 2003 р. № 14 Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження розяснено, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості (ст. 24 ЦПK, ст. 12 ГПK) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту.

Отже, згідно вказаних розяснень Пленуму ВАСУ, публічно-правовими є спори, що не повязані з визнанням права власності на арештоване майно.

Згідно ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.1 ст.15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Частиною 2 ст.114 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.

Пленум Верховного Суду УРСР у Постанові від 27.08.1976 року № 6 Про судову практику в справах про виключення майна з опису (із змінами та доповненнями), звернув увагу судів на те, що за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним.

Таким чином, виходячи з аналізу вказаних норм Закону та розяснень його застосування, вимоги позивача про зняття арешту з майна мають ґрунтуватися на праві власності на таке майно. Тому передумовою їх задоволення повинно бути визнання права власності на спірне майно. Проте, прийняття рішень про визнання права власності на майно не належить до юрисдикції адміністративних судів, а справи щодо визнання права власності та зняття арешту із майна не можуть розглядатися в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

В контексті вказаного висновку необхідно зазначити про безпідставність посилань позивача на п. 20 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів, яким, на його думку, розяснено, що спори про зняття арешту з майна віднесені до юрисдикції адміністративних судів, із таких мотивів.

Так, абз.1-2 п. 20 вказаної Постанови розяснено, що згідно з частиною першою статті 60 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV Про виконавче провадження, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Під час вирішення такого спору з'ясуванню підлягають обставини щодо підстав набуття права власності на спірне майно, у зв'язку з чим зазначені вимоги є приватноправовими.

Натомість, позивач залишивши поза увагою абз. 1-2 п. 20 Постанови, послався на абз. 3 Постанови, яким розяснено, що публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб'єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов'язані з визнанням права власності на арештоване майно. Про безпідставність посилань позивача на зазначене розяснення свідчить те, що предметом позову не є вимога щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, а вимога про зняття арешту із майна, що не є тотожною.

Отже, за своїм характером спірні правовідносини не є публічно правовими, а тому позовну заяву ТОВ «ФК «Вектор Плюс» до Кіровського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції про скасування постанови від 14.03.2011 року АЕ №257483 та зобовязання винести постанову про зняття з арешту майна, не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 109 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що у відкритті провадження в адміністративній справі слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись п.1 ч.1 ст.109, ч. 1 ст.181, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

1.Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до Кіровського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції про скасування постанови та зобовязання вчинити певні дії.

2.Позовну заяву повернути позивачу разом з усіма доданими до неї матеріалами.

3.Роз'яснити позивачу, його право звернутися з даним позовом до відповідного місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

4.Розяснити позивачу, що його повторне звернення до адміністративного суду з таким самим позовом, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185- 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.В. Жук