Справа № 826/9498/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2015-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 вересня 2015 року № 826/9498/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Іщука І.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1
до Київської міської державної адміністрації
провизнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Київської міської державної адміністрації, в якому просить:

1. Визнати протиправними дії Київської міської державної адміністрації щодо відмови у розгляді клопотання щодо погодження функціонального призначення приміщення за адресою: АДРЕСА_1 з подальшим переведенням до нежитлового фонду.

2. Зобов'язати Київську міську державну адміністрацію розглянути заяву ОСОБА_1 про погодження функціонального призначення для переведення у нежитловий фонд приміщень за адресою: АДРЕСА_2 з подальшим цільовим використанням під магазин одягу.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю дій відповідача, що полягають у відмові щодо розгляду заяви позивача про переведення приміщення за адресою: АДРЕСА_1 із житлового фонду у нежитловий.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання 14.07.2015 р. не з'явився, про час, дату та місце судового розгляду справи був повідомлений в порядку та строки, визначені положеннями Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), докази чого містяться в матеріалах справи, жодних клопотань щодо відкладення розгляду справи або слухання справи за відсутності представника відповідача на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

В судовому засіданні 14.07.2015 р., у зв'язку з неявкою відповідача в судове засідання, суд, керуючись ч. 6 ст. 128 КАС України, ухвалив подальший розгляд справи здійснювати за відсутності представників сторін в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15.06.2001 р., посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федорішиною А.Г., зареєстрованого в реєстрі № 1882.

З метою переведення належної позивачу квартири до нежитлового фонду, позивач 24.03.2015 р. направив до Київської міської державної адміністрації заяву про погодження переведення жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_4 у нежиле, з подальшим цільовим використанням під магазин одягу.

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідач зазначену заяву отримав 25.03.2015 р.

08.04.2015 р. Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на вказане звернення позивача було надано відповідь за № 055-2454, в якій зазначено, що на день розгляду заяви позивача питання щодо переведення жилих будинків та жилих приміщень у нежилі у місті Києві на законодавчому рівні не врегульовано у зв'язку із скасуванням розпорядження Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 06.08.2013 р. № 1355 "Про затвердження порядку переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі в місті Києві".

Не погоджуючись з вищезазначеною відповіддю Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), позивач звернувся до суду з зазначеним позовом.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування повинні діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно вимог ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не заборонені законом.

Відповідно до ст. 320 Цивільного кодексу України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків вказаних законом.

Порядок переведення жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного, громадського, відомчого житлового фонду в нежилі врегульовано статтями 7 і 8 Житлового кодексу Української РСР (далі - Житловий кодекс).

Статтею 150 Житлового кодексу визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Положення частини першої статті 8 Житлового кодексу щодо порядку переведення жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі можуть застосовуватись і до жилих будинків, квартир, які належать фізичним і юридичним особам на праві приватної власності.

За змістом положень частини другої статті 7 Житлового кодексу переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі здійснюється за рішенням органів, які виконують функції виконавчих органів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських рад, а саме: актами Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних державних адміністрацій, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

Відповідно до статті 4 Житлового кодексу житловий фонд утворюють жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР. Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об'єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

Переобладнання житлових приміщень для розміщення в них офісів, контор, торгових організацій та в інших цілях проводиться в разі визначення їх непридатними для проживання з подальшим переведенням їх в нежилі, що регулюється ст. 8 Житлового кодексу та Постановою Ради Міністрів УРСР № 189 від 26.04.84 р. „Про порядок обстеження стану житлових будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання житлових будинків і житлових приміщень непридатними для проживання".

Переведені у нежитловий фонд приміщення можуть перебудовуватися, переобладнуватися, переплановуватися та реконструюватися.

Розробку проектної документації на переобладнання і перепланування квартир необхідно здійснювати відповідно до вимог діючих будівельних норм і правил (СНиП 08.01-89 «Жилые здания», СНиП 2.04.08-87 «Газоснабжение», ДБН А.2.2-3-97 «Склад, порядок розробки, узгодження і затвердження проектної документації для будівництва», ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» та інші) і погоджувати з місцевими органами державного нагляду. Так, згідно зі СНіП 08.01-89 приміщення громадського призначення можуть розміщатися в житлових будинках на першому, другому та цокольному поверхах і повинні мати окремі входи й евакуаційні виходи, ізольовані від житлової частини будинку.

Слід взяти до уваги наявність норм ДБН В.2.2-15-2005 „Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення", затверджених наказом Держбуду України від 18 травня 2005 р. N 80.

Отже, дозвіл на виконання робіт із переобладнання та перепланування житлових приміщень надається за рішенням виконавчих органів міських (районних) рад та за погодженням з органами містобудування та архітектури, санітарними і протипожежними службами. Проектна документація на переобладнання і перепланування квартир обов'язково погоджується з місцевими органами державного нагляду.

Системний аналіз наведених норм дає підстави вважати, що власник квартири обмежений щодо можливості використовувати житлове приміщення для промислового виробництва. Водночас він має право на свій розсуд здійснювати в ній ремонт, змінювати її вигляд та призначення, але за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Статтею 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року N 280/97-ВР (надалі - Закон N 280/97-ВР) передбачено, що до відання виконавчих органів міських рад належить управління об'єктами житло-комунального господарства, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації.

Частиною 6 ст. 59 Закону N 280/97-ВР визначено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Вказаними положеннями визначено повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв'язку. Зокрема, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать управління об'єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв'язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню.

Аналіз зазначених норм права дає підстави вважати, що виконавчі органи сільських, селищних, міських рад здійснюють безпосереднє управління лише житловим фондом, який віднесений до комунальної власності. В усіх інших випадках вони надають відповідні дозволи, здійснюючи при цьому контроль за дотриманням прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку.

При цьому, вказані норми не передбачають обмежень у переведенні в нежилі приміщення для непромислового виробництва жилих приміщень приватного житлового фонду.

Слід звернути також увагу на той факт, що станом на день розгляду даної справи по суті набрало чинності Положення про порядок переведення житлових приміщень (житлових будинків) у нежитлові у місті Києві, прийняте на підставі Рішення Київської міської ради 23.07.2015 N 781/1645 «Про дерегуляцію і спрощення порядку переведення житлових будинків і житлових приміщень у нежитлові в місті Києві», яким визначено механізм реалізації права на переведення житлових приміщень (житлових будинків) у нежитлові для фізичних та юридичних осіб, які мають намір перевести житлове приміщення (житловий будинок) у нежитлове у місті Києві. Дія вказаного Положення поширюється на об'єкти нерухомого майна - весь житловий та нежитловий фонди, що знаходяться на території міста Києва, незалежно від їх балансової приналежності та форм власності.

Таким чином, проігнорувавши свої обов'язки, відповідач порушив право позивача на належний розгляд заяви та реалізацію його особистих прав та законних інтересів.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись вимогами ст.ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Київської міської державної адміністрації щодо відмови у розгляді клопотання щодо погодження функціонального призначення приміщення за адресою: АДРЕСА_2 з подальшим переведенням до нежитлового фонду.

3. Зобов'язати Київську міську державну адміністрацію розглянути заяву ОСОБА_1 про погодження функціонального призначення для переведення у нежитловий фонд приміщень за адресою: АДРЕСА_2 з подальшим цільовим використанням під магазин одягу.

4. Судові витрати у розмірі 73,08 грн. присудити на корить ОСОБА_5 за рахунок асигнувань Київської міської державної адміністрації.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Іщук