Справа № 815/3928/15
Суддя: Токмілова Л. М.
Дата ухвалення: 2015-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3928/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2015 року

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді - Токмілової Л.М.,

суддів - Єфіменко К.С., Іванова Е.А.,

за участю: секретаря - Мороз А.П.,

перекладача - ОСОБА_1,

позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_2 (Надалі - позивач) до Державної міграційної служби України (Надалі - ДМС України або відповідач), в якому позивач просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 27.04.2015р. № 362-15, яким ОСОБА_2 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. ОСОБА_2 звернувся до Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням ДМС України від 27.04.2015 року № 362-15 позивача повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та направлено Повідомлення № 307 від 06.06.2015р. Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач звернувся до суду.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити їх.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях, зазначивши зокрема, що в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, співробітниками міграційної служби встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. (а.с.21-25).

Дослідивши матеріали адміністративної справи, надані сторонами докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Згідно Реєстраційного листка від 04.10.2013 року встановлено, що ОСОБА_2 звернувся до Державної міграційної служби України із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (а.с.50).

27 квітня 2015 року Рішенням Державної міграційної служби України № 362-15 позивачу відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 чистини першої статті 1 зазначеного Закону, відсутні. (а.с.29).

Відповідачем на адресу ОСОБА_2 направлено Повідомлення від 06 червня 2015 року № 307, відповідно до якого позивача повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене повідомлення позивач отримав 02.07.2015р. (а.с.7).

В судовому засіданні встановлено, що причиною виїзду ОСОБА_2 вказано членство в опозиційній політичній партії «Демократичний союз Камеруну» з 2014р. Позивач повідомив, що його обов'язком як члена даної партії було розповсюдження агітаційних матеріалів серед молоді та участь в анти владних мітингах. Під час одного з таких мітингів його було заарештовано. Під арештом позивач пробув до грудня 2006 року. Після звільнення з в'язниці ОСОБА_2 прийняв рішення виїхати з Батьківщини на навчання в Україну.

Позивач стверджує, що нібито йому особисто в Камеруні загрожує небезпека.

При цьому, звернувшись із заявою до ДМС України, ОСОБА_2 надав паспорт громадянина Республіки Камерун НОМЕР_1, виданий Посольством Камеруну в м. Москва у травні 2013 року, який є дійсний до 02.05.2018 року.

Той факт, що паспорт видано позивачу Посольством Камеруну, тобто країни похоження ОСОБА_2, вказує на те, що позивач звертався за захистом до своєї країни походження та такий захист йому надано уповноваженим органом держави походження.

Крім того, твердження позивача про переслідування та перебування в розшуку, а також можливість подальшого арешту спростовуються, зокрема, й тим, що ОСОБА_2 легально виїхав із країни свого громадянського походження на територію України 14.12.2006р. року авіарейсом Камерун (м. Яунде) - Швейцарія (Цюріх) - Україна (м. Київ). Державний кордон перетинав легально на підставі національного паспорту та студентської візи.

Таким чином, колегія суддів дійщла висновку про відсутність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано достатніх доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, за захистом своїх прав та інтересів позивач звернувся лише 04.10.2013р., тобто майже через 6 років після прибуття на територію України на через 4 роки після закінчення терміну легального перебування в Україні.

Отже, з огляду на вищезазначене можна дійти висновку, що ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"(далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3 передбачено, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Слід зауважити, що обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Частиною сьомою статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

В матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про наявність підстав для надання позивачу статусу біженця, а ті, які характеризують загальне положення в країні походження позивача, не містять конкретних відомостей про його утиски.

Статтею 10 Закону визначено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазаначені у статті 6 Закону.

Відповідно до абзацу 4 частини першої статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем вивчено матеріали особової справи № 2013OD0325 ОСОБА_2 та досліджено інформацію про країну походження, у зв'язку з чим з урахуванням імперативних приписів статті 6 Закону суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 27.04.2015р. № 362-15 прийняте на підставі та у межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Враховуючи вищевикладене, в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 3 ст. 72 КАС України обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Відповідно до ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно зі ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до вимог ст. 160 КАС України в судовому засіданні 10 вересня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Керуючись ст.ст. 6, 8, 9, 71, 69, 71, 72, 122, 158 - 163, КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено судом 15 вересня 2015 року.

Головуючий суддя Л.М.Токмілова

Суддя К.С. Єфіменко

Суддя Е.А. Іванов

15 вересня 2015 року.