Справа № 5583/10/1570
Суддя: Бойко Л. М.
Дата ухвалення: 2011-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а-5583/10/1570
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2011 року. м.Одеса

головуючого судді Бойко Л.М.

суддів: Тарасишиної О.М., Цховребової М.Г.

при секретарі Арсенюк А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 до Державного комітету України у справах національностей та релігій, за участю третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_5 міграційної служби в Одеській області, про визнання рішення Державного комітету України у справах національностей та релігії від 10.03.2009р. № 115-08 нечинним та зобовязання надати статус біженця в Україні,-

В С Т А Н О В И В:

25 травня 2010 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 Державного комітету України у справах національностей та релігій, за участю третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_5 міграційної служби в Одеській області, про визнання рішення Державного комітету України у справах національностей та релігії від 10.03.2009р. № 115-08 нечинним та зобовязання надати статус біженця в Україні. Позовні вимоги Позивач мотивує тим, що рішення від 10.03.2009р. № 115-08 про відмову в наданні статусу біженця є необґрунтованим, так як його прийнято без врахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення, стосуються його справи і дають підстави на отримання ним статусу біженця.

У судовому засіданні Позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в адміністративному позові.

Відповідач та третя особа на стороні відповідача до судового засідання не зявилися, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялися. Заперечень проти адміністративного позову від Відповідача до суду не надходило. 31.01.2011р. через канцелярію Одеського окружного адміністративного суду за вхід. № 2829/2011 надійшло клопотання від представника відповідача та третьої особи на стороні відповідача про розгляд справи без їх участі (а.с. 84).

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті встановив наступне.

Законом України «Про біженців»від 21.06.2001 № 2557-III (надалі Закон) визначено правовий статус біженця в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення статусу біженця, встановлено державні гарантії захисту біженців.

З матеріалів особової справи та пояснень Позивача судом встановлено, що 21 квітня 2008р. ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_5 міграційної служби в Одеській області з заявою про надання йому статусу біженця № 247 (а.с. 37), обґрунтувавши це тим, що його дядько, рідний брат батька Позивача, що мешкає в Німеччині, займався спільним бізнесом по перепродажу машин, які доставлялися з Німеччини. 07.11.2008р. повинна була прийти нова партія машин, проте вантаж не прийшов, як стало відомо, вантаж захопили інші люди. Пізніше надійшов лист з вимогою виплатити викуп у розмірі 100 тис. дол. Дядько звернувся за допомогою до міліції, йому було запропоновано домовитися про зустріч. Була проведена запланована операція, під час якої міліція затримала двох осіб однієї групи банд формування талібів (бандитів). Під час проведення міліцією з затриманими особами роботи на автосалон було здійснено напад, в результаті чого дядька було вбито, а салон підпалено. ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 разом із матірю написали заяву про відмову у розгляді справи і її припинення заради збереження їхнього життя. Батько порадив ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 покинути країну, він сподівався потрапити до батька, проте посередник ввів його в оману, покинувши його в Росії. В ОСОБА_1 йому порадив дістатися родич батька, який мешкає в Україні.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948р., кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року жодна людина не може бути піддана катуванню, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Відповідно до абзацу 2 статті 1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно наказу № 31 від 22.04.2008р. заява ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 про надання статусу біженця була прийнята до розгляду (а.с. 46).

На підставі висновку працівника ОСОБА_5 міграційної служби в Одеській області ОСОБА_1 стосовно справи № 08/104 щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця в Україні наказом № 37 від 23.05.2008р. було прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо можливості надання статусу біженця громадянину ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_4 (а.с. 58).

20.01.2009р. ОСОБА_5 міграційної служби в Одеській області по справі № 08/104 прийнято висновок органу міграційної служби щодо відмови в наданні статусу біженця. (а.с. 71-72).

Відповідач на підставі ст. 6 Закону є спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах міграції, до компетенції якого належить прийняття рішень про надання, втрату і позбавлення статусу біженця та відповідно до ст. 14 цього ж Закону рішення за заявою про надання статусу біженця приймається протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. У разі потреби строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціального уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах міграції, але не більше ніж до трьох місяців.

Абзацом 5 ст. 14 Закону встановлено, що на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про надання статусу біженця або про відмову у наданні статусу біженця.

У відповідності з абз. 17 ст. 14 Закону якщо спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції прийняв рішення про відмову у наданні статусу біженця, орган міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято це рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і розясненням порядку оскарження такого рішення.

10.03.2009р. рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій прийнято рішення № 115-09 про відмову в наданні статусу біженця в Україні, відповідно до абзацу 5 ст. 10 Закону України «Про біженців»як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом 2 ст. 1 цього Закону відсутні (а.с. 33).

У позовній заяві в якості причин, що спонукали Позивача звернутися з заявою про отримання статусу біженця, Позивачем зазначена належність до соціальної групи. Разом з тим, з матеріалів особової справи, а саме реєстраційного листка особи, що звернулася з заявою про надання статусу біженця, вбачається, що ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 зазначив причиною виїзду з країни постійного проживання кримінальні сутички, які ніякого відношення до переслідувань та побоювань, передбачених ст. 1 Закону України «Про біженців»не мають.

Також судом встановлено, що позивач - ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 не був причетний до інцидентів, повязаних із застосуванням фізичного насильства, що були повязані із расовою, національною, релігійною та політичною належністю, в політичних та релігійних організаціях, тощо, не перебуває. Під час проживання у Росії на протязі двох місяців не звертався до відповідних державних установ за наданням притулку або за наданням статусу біженця. 13 квітня 2008р. нелегально перетнув кордон України та 21 квітня 2008 року звернувся до ОСОБА_5 міграційної служби в Одеській області із заявою про надання статусу біженця.

Відповідно до частин 1, 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до положень Закону України «Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» вiд 18.03.2004 № 1629-IV з метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Враховуючи викладене, суд приймає до уваги, як орієнтир, Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, відповідно до яких заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Таким чином, аналіз матеріалів особової справи та пояснення Позивача свідчать про те, що заявник не навів жодного конкретного факту про побоювання утисків особисто до нього в країні громадянської належності, ніяких погроз на його адресу не надходило, а пояснення, які надав ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4, не може розглядатися як обґрунтовані. Крім того, ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 не навів жодного факту щодо переслідування його особисто або за ознаками належності до соціальної групи, а також будь-якої аргументації своїм побоюванням у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідають вимогам абзацу другого статті 1 Закону.

Жодного доказу в спростування висновків ОСОБА_5 міграційної служби в Одеській області та рішення Комітету Позивачем суду не надано. Крім іншого, про відсутність підстав вважати Позивача відповідно до ст. 1 Закону № 2557-III біженцем свідчить і той факт, що із ОСОБА_6 у 2008 році ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 виїхав легально, без жодної перешкоди з боку властей, за національним паспортом, з дозволом на виїзд та бізнес візою до Росії, прямим літаком Кабул-Москва.

Судом також враховано те, що відповідно до позиції ОСОБА_5 Верховного комісара з справах біженців (УВКБ) ООН «Про обовязки та стандарти доказів в заявах біженців»від 16 грудня 1998 року факти на підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Тобто, у своїй заяві шукач статусу біженця повинен доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів. Докази можуть бути як усні, так і письмові. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

За таких підстав, суд приходить до висновку, що субєкт владних повноважень Державний комітет України у справах національностей та релігій України, прийнявши рішення про відмову в наданні статусу біженця від 10.03.2009р. № 115-08, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, відповідно, позовні вимоги позивача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.11,69,71,86,159-163, 167 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 до Державного комітету України у справах національностей та релігій, за участю третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_5 міграційної служби в Одеській області про визнання рішення Державного комітету України у справах національностей та релігії від 10.03.2009р. № 115-08 нечинним та зобовязання надати статус біженця в Україні, - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови

Повний текст постанови виготовлений та підписаний суддею 04 лютого 2011 року.

Головуючий суддя Л.М. Бойко

суддя М.Г. Цховребова

суддя О.М. Тарасишина

Повний текст постанови складений 04 лютого 2011 року .

/