Справа № 2а-28831/10/0570
Суддя: Аляб'єв І.Г.
Дата ухвалення: 2015-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2015 р. Справа № 2а-28831/10/0570

приміщення суду за адресою: 84112, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 2

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Алябєва І.Г., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області, третя особа Шахтарський міськрайонний суд Донецької області про визнання нечинним наказу, зобовязання поновити на роботі та нарахування заробітної плати за період вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області (далі ТУ ДСА), у якому просила визнати нечинним з моменту винесення наказ ТУ ДСА від 18 листопада 2010 року № 241-к «Про звільнення ОСОБА_1К.», зобовязати поновити на роботі з моменту звільнення та нарахувати заробітну плату за період вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначала, що 18 листопада 2011 року наказом начальника територіального управління державної судової адміністрації в Донецькій області за № 241-к її було звільнено з посади керівника апарату Шахтарського міськрайонного суду відповідно до пункту 1 статті 41 Кодексу законів про працю України за одноразове грубе порушення трудових обовязків.

Позивач вважає, що оскаржуваний наказ прийнято незаконно, з порушенням трудового законодавства, процедури притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності та таким, що не відповідає законодавчо врегульованим вимогам.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 21 січня 2011 року до участі у справі було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Шахтарський міськрайонний суд Донецької області.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 08 грудня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2012 року, у задоволені позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05 грудня 2013 року рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовані, а справу направлено на новий розгляд до Донецького окружного адміністративного суду.

За наслідками повторного розгляду справи, постановою Донецького окружного адміністративного суду від 12 лютого 2014 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2014 року, позов задоволено частково. ТУ ДСА зобовязано внести зміни в наказ № 241-к від 18 листопада 2010 року, шляхом зміни формулювання звільнення з частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України на пункт 6 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу», а у задоволені решти вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02 липня 2015 року рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовані, а справа направлена на новий розгляд до Донецького окружного адміністративного суду.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 20 липня 2015 року адміністративну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 12 серпня 2015 року. За клопотанням позивача провадження у справі зупинено до 20 серпня 2015 року.

Позивач до судового засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, заяв або клопотань не надав, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача у судове засідання також не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник третьої особи до судового засідання також не зявився. Інформацію про дату, час та місце розгляду справи третій особі повідомити неможливо у звязку зі знаходженням установи на непідконтрольній владі території.

Від ТУ ДСА через канцелярію суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

З урахуванням частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України суд визнав за можливе розглянути справу без участі представників сторін, на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

ТУ ДСА надіслало до суду заперечення на позов, у якому зазначили, що 16 листопада 2010 року ТУ ДСА в Донецькій області було отримано подання голови Шахтарського міськрайонного суду Донецької області щодо вирішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності керівника апарату ОСОБА_1 У поданні встановлено, що позивач самостійно вела розподіл цивільних та адміністративних справ, справ про адміністративні правопорушення між суддями, систематично завіряла копії судових рішень, підписувала виконавчі листи замість суддів, засвідчуючи свій підпис відбитком гербової печатки суду, що є порушенням Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та Закону України «Про державну службу».

У звязку з викладеним, відповідач вважає, що ОСОБА_1 допущені численні порушення посадових обовязків, що є підставою для її звільнення.

ТУ ДСА також зазначив про необхідність зміни судом оскаржуваного наказу в частині формулювання причин звільнення. При цьому ТУ ДСА на вказує яку саме правову підставу для звільнення вважає законною.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, суд встановив наступне.

Наказом Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області № 241-к від 18 листопада 2010 року «Про звільнення ОСОБА_1К.», позивача звільнено з посади керівника апарату Шахтарського міськрайонного суду Донецької області відповідно до пункту 1 статті 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обовязків.

Підставою для прийняття наказу про звільнення ОСОБА_1 стало подання Голови Шахтарського міськрайонного суду Донецької області від 16 листопада 2010 року.

Підставою для звільнення у оскаржуваному наказі визначено численні порушення законодавства, допущені ОСОБА_1:

- з перевищенням власних повноважень вела від імені суду листування з іншими органами державної влади;

- з перевищенням власних повноважень завіряла копії судових рішень, підписувала виконавчі листи замість суддів, засвідчуючи свій підпис відбитком гербової печатки суду;

- привласнивши виключні повноваження суду, внесла виправлення у рішення суду, завіривши його своїм підписом та відбитком гербової печатки.

Також установлено, що позивач не притягалася раніше до дисциплінарної відповідальності.

З матеріалів справи вбачається, що при первісному розгляді справи суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про законність звільнення, з огляду на доведеність фактів вчинення порушень, про які йдеться у оскаржуваному наказі.

Вищий адміністративний суд України не погодився з таким висновком, зазначивши, що позивач не є керівником відповідної установи, відтак положення пункту 1 статті 41 КЗпП України на неї не розповсюджуються.

При повторному розгляді справи суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку про необхідність зміни формулювання причин звільнення. Зокрема, вказали, що позивача необхідно було звільнити за порушення присяги.

Вищий адміністративний суд України знову не погодився з такими висновками судів. Обґрунтував таку незгоду тим, що ТУ ДСА не розглядалося питання про порушення позивачем присяги. Тому касаційний суд, пославшись на пункт 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9, дійшов висновку про неможливість визнання звільнення правильним виходячи з обставин, з якими роботодавець не повязував таке звільнення.

За змістом частини пятої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України висновки і мотиви, з яких касаційним судом скасовані рішення, а справу направлено на новий розгляд, є обов'язковими для суду першої інстанції при розгляді справи.

Здійснивши правову оцінку обставин справи, враховуючи правову позицію, викладену Вищим адміністративним судом у цій справі, суд прийшов до висновку про задоволення позову.

У оскаржуваному наказі підставою для звільнення ОСОБА_1 вказано пункт 1 частини першої статті 41 КЗпП України, за правилами якою крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

З аналізу викладеної правової норми вбачається, що вона розповсюджується виключно на таких осіб як: керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступники, головний бухгалтер підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступники, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

Правовий статус керівника апарату суду визначено статтею 149 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до частин першої четвертої цієї статті (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного наказу) організаційне забезпечення роботи суду здійснює його апарат, який очолює керівник апарату. Керівник апарату суду несе персональну відповідальність за належне організаційне забезпечення суду, суддів та судового процесу, функціонування автоматизованої системи документообігу, інформує збори суддів про свою діяльність. Збори суддів можуть висловити недовіру керівнику апарату суду, що тягне за собою звільнення його з посади. Керівника апарату місцевого суду, його заступника призначає на посаду та звільняє з посади начальник відповідного територіального управління Державної судової адміністрації України за поданням голови місцевого суду, а керівників апаратів апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду, Верховного Суду України, їх заступників - Голова Державної судової адміністрації України за поданням голови відповідного суду. Керівник апарату суду призначає на посаду та звільняє з посади працівників апарату суду, застосовує до них заохочення та накладає дисциплінарні стягнення. Добір працівників апарату суду здійснюється на конкурсній основі.

Згідно з підпунктом 1.6 Інструкції з діловодства в місцевому загальному суді, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 27 червня 2006 року № 68 (чинної на момент виникнення спірних відносин), організаційне керівництво діяльністю суду здійснює голова відповідного суду.

Організацію діловодства в суді відповідно до цієї Інструкції забезпечує керівник апарату (завідуючий секретаріатом) суду або інший працівник апарату суду, який виконує його обов'язки (далі - керівник апарату суду).

Керівник апарату суду підпорядковується голові суду і координує свою діяльність з відповідним територіальним управлінням державної судової адміністрації.

Керівник апарату суду ознайомлює всіх працівників апарату суду з нормативно-правовими актами і методичними матеріалами з діловодства.

З викладених норм вбачається, що керівником установи суду в розумінні пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України є голова суду.

Керівник апарату такою особою (згідно чинного на момент звільнення законодавства) не був.

Таким чином, застосована ТУ ДСА підстава для звільнення вбачається незаконною.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що при розглядi справ про поновлення на роботi судам необхiдно зясувати, з яких пiдстав проведено звiльнення працiвника згiдно з наказом (розпорядженням) i перевiряти їх вiдповiднiсть законовi.

Суд не в правi визнати звiльнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не повязували звiльнення. Якщо обставинам, якi стали пiдставою звiльнення, в наказi (розпорядженні) дана неправильна юридична квалiфiкацiя, суд може змiнити формулювання причин звiльнення i привести його у вiдповiднiсть з чинним законодавством про працю.

Підстави для звільнення державного службовця визначені Законом України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» та Кодексом законів про працю України.

Відповідно до частини першої статті 40 цього Кодексу трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; 2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці; 3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення; 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 5) нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; 6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; 7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; 8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу; 10) призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду.

Частиною першою статті 30 Закону України ««Про державну службу» установлено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі: 1) порушення умов реалізації права на державну службу (стаття 4 цього Закону); 2) недотримання пов'язаних із проходженням державної служби вимог, передбачених статтею 16 цього Закону; 3) досягнення державним службовцем граничного віку проходження державної служби (стаття 23 цього Закону); 4) відставки державних службовців, які займають посади першої або другої категорії (стаття 31 цього Закону); 5) виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню державного службовця на державній службі (стаття 12 цього Закону); 6) відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої статтею 17 цього Закону; 7) неподання або подання державним службовцем неправдивих відомостей щодо його доходів, передбачених статтею 13 цього Закону.

Вирішуючи цей спір, суд враховує правову позицію Вищого адміністративного суду України, висловлену в ухвалі від 02 липня 2015 року № К/800/20093/14.

Зокрема, касаційний суд зазначив про неможливість кваліфікувати дії позивача як порушення Присяги державного службовця.

Крім того, оскільки позивач раніше не притягалася до дисциплінарної відповідальності, не може бути підставою для її звільнення систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

За таких обставин, та враховуючи, що інші підстави для звільнення, передбачені Законом України «Про державну службу» та Кодексом законів про працю України, не можуть бути застосовані у спірних правовідносинах, оскаржуваний наказ необхідно визнати нечинним, а позивача поновити на роботі.

Частинами першою та другою статті 239 КЗпП України установлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Задовольняючи вимогу позову про зобовязання виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу суд застосовує принцип диспозитивності адміністративного судочинства. Зокрема, частиною другою статті 11 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

Тому враховуючи, що позивач не заявляє вимогу про стягнення коштів, суд вважає за необхідне вирішити питання про зобовязання ТУ ДСА виплатити позивачу середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Виходячи з викладеного та керуючись ст. ст. 158-163, 167, 181, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати нечинним з моменту винесення наказ Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області від 18 листопада 2010 року № 241-к «Про звільнення ОСОБА_1К.».

Зобовязати Територіальне управління Державної судової адміністрації в Донецькій області поновити ОСОБА_1 на посаді керівника апарату Шахтарського міськрайонного суду Донецької області.

Зобовязати Територіальне управління Державної судової адміністрації в Донецькій області виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Постанова в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та в частині зобовязання відповідача виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за один місяць вимушеного прогулу набирає законної сили негайно.

В решті постанова набирає законної сили після законічення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано.

У разі подання апеляційної скарги, постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили постановою за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови до Донецького апеляційного адміністративного через Донецький окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Аляб'єв І.Г.