Справа № 2а/0370/437/11
Суддя: Мачульський Віктор Володимирович
Дата ухвалення: 2011-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2011 року Справа № 2а/0370/437/11

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мачульського В.В.,

при секретарі судового засідання Йовик С.Б.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління ОСОБА_3 фонду України в Горохівському районі Волинської області про визнання незаконною вимоги від 04.02.2011 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2, звернулась з адміністративним позовом до Управління ОСОБА_3 фонду України в Горохівському районі Волинської області (далі УПФУ в Горохівському районі) про визнання незаконної вимоги № - Ф від 04.02.2011 року про сплату боргу в сумі 1288,80 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що УПФУ в Горохівському районі вимогою про сплату боргу від 04.02.2011 року вимагає сплатити недоїмку зі страхових внесків станом на 01.02.2011 року в сумі 1288,80 грн. Дії відповідача та зазначену вимогу вважає незаконною.

Крім цього вважає, що вимога про сплату боргу не відповідає іншим вимогам чинного законодавства, а саме: Конституції України, Указам Президента України від 12 травня № 456/98 «Про державну підтримку малого підприємництва» та від 03 липня 1998 року «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва», «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22 травня 2003 року № 889-IV, «Про систему оподаткування» від 25 червня 1991 року № 1251-ХII, Господарському кодексу України від 16 січня 2003 року № 436-IV, а отже є такою, що порушує права та охоронювані законом інтереси позивача. Відповідно до підпункту 4 пункту 8 Прикінцевих положень Закону-№ 1058 ФОП, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, придбання спеціального торгового патенту, та члени сімей зазначених фізичних осіб, які беруть участь у провадження ними підприємницької діяльності, на період дії законодавчих актів з питань особливого способу оподаткування сплачують страхові внески в порядку, визначеному цим Законом, у фіксованому розмірі. Відповідно до свідоцтва про сплату єдиного податку вона має право на здавання в оренду власного нерухомого майна, роздрібна торгівля іншими промисловими товарами та щороку сплачує єдиний податок. Такий фіксований розмір сплати ФОП внесків до ОСОБА_3 фонду України встановлено Указом Президента України від 03.07.1998 року N727/98 «Про спрощену систему оподаткування, обліку, та звітності субєктів малого підприємництва». Вимога відповідача додатково сплачувати страхові внески до ОСОБА_3 фонду України суперечить абзацу 8 частини 1 статті 19 Закону №1058 та абзацу 3 пункту 6 частини 1 Указу № 727/98, оскільки ФОП, який сплачує єдиний податок, не є платником податку на доходи фізичних осіб. При цьому п.п.8 п.2 Указу № 727 встановлюється, що доходи отримані від здійснення підприємницької діяльності, що обкладаються єдиним податком, не включаються до складу сукупного оподатковуваного доходу за підсумками звітного року платника єдиного податку, а сплачена сума єдиного (фіксованого) податку є остаточною і не включається до перерахунку загальних податкових зобов'язань такого платника податків. Згідно п. 6 Указу № 727 суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний (фіксований) податок не є платником таких видів податків і зборів (обов'язкових платежів): збору на обов'язкове соціальне страхування.

Крім того, страхові внески нараховуються на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування для осіб, зазначених у п. 5 ст. 14 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, у тому числі ті, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), та членів сімей зазначених фізичних осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності (п. З ст. 11 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування») - на суми доходу, отриманого від відповідної діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб (п. 9 ст. 19 «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»), а платники єдиного (фіксованого) податку, суб'єкт малого підприємництва, фізична особа - підприємець, у відповідності до п.6 Указу №727, взагалі не є платником податку на доходи фізичних осіб. Таким чином, у платника єдиного (фіксованого) податку немає доходу, що підлягає оподаткуванням податком на доходи фізичних осіб і тому немає об'єкту нараховування страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування для осіб, зазначених у п. 5 ст. 14 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Вважає, що, сплачуючи щомісячно єдиний податок, позивач виконав свої зобов'язання перед бюджетом та іншими державним цільовими фондами, в тому числі ОСОБА_3 фондом. Просить суд визнати незаконною вимогу № - Ф від 04.02.2011 року УПФ України в Горохівському районі про сплату боргу в сумі 1288,80 грн.

До початку судового розгляду справи по суті позивачем подано заяву про уточнення підстав та зміну предмету позову, в якій просить суд визнати вищевказану вимогу нечинною.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав повністю. Просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не прибув, надіслав до суду письмові заперечення проти адміністративного позову, та подав заяву про розгляд справи у відсутності його представника.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, проаналізувавши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 ч. 1 КАС України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів.

Згідно ст.17 ч. 1 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюються на: спори фізичних чи юридичних осіб із субєктами владних повноважень, щодо його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дії чи бездіяльності.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, зареєстрована як фізична особа-підприємець Горохівською районною державною адміністрацією Волинської області 19.07.2005 року, що підтверджується свідоцтвом серії В00 № 360716. Обрала особливий спосіб оподаткування єдиний податок на 2011 рік. Відповідно до свідоцтва про сплату єдиного податку серії И № 407070 від 20.12.2010 року має право на здавання в оренду нерухомого майна, роздрібна торгівля іншими промисловими товарами та щороку сплачує єдиний податок.

04.02.2011 року Управлінням ОСОБА_3 фонду України в Горохівському районі винесено вимогу № - Ф про сплату боргу ОСОБА_2, зі сплати страхових внесків в розмірі 1288,80 грн. станом на 01.02.2011 року.

01.01.2004 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. № 1058-ІV.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено перелік осіб, що є платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування. Зокрема, відповідно до пунктів 1, 3 статті 1 вказаного Закону, платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування є суб'єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх об'єднання, бюджетні, громадські та інші установи та організації, об'єднання громадян та інші юридичні особи, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників; фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які не використовують працю найманих працівників, а також адвокати, їх помічники, приватні нотаріуси, інші особи, які не є суб'єктами підприємницької діяльності і займаються діяльністю, пов'язаною з одержанням доходу.

Статтею 14 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування встановлено, що страхувальниками є роботодавці: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об'єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру.

Стаття 15 вище вказаного Закону визначає, що платниками внесків до солідарної системи є страхувальники, зокрема фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент). Статтею 5 даного закону регулюються відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів на ці правовідносини може поширюватись лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що йому не суперечать. Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню; перелік платників страхових внесків, їх права та обов'язки; порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків; стягнення заборгованості за цими внесками.

Законом України від 08.07.2010 року № 2461 було встановлено, що з моменту набрання ним чинності, а саме з 17 липня 2010 року фізичні особи-підприємці, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок), сплачують внески до ОСОБА_3 фонду за себе та членів своїх сімей, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, у розмірі, що з урахуванням частини фіксованого або єдиного податку повинен становити не менше мінімального розміру страхового внеску за кожну особу та не більше розміру страхового внеску, обчисленого від максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, з якої сплачуються страхові внески. Тобто, було встановлено нові розміри мінімального страхового внеску до ОСОБА_3 фонду. Відповідно до вищевказаних змін позивачу ОСОБА_3 фондом було донараховано страхові внески та у звязку з їх не сплатою було винесено оскаржувану вимогу про сплату боргу. Вказані зміни до Закону України від 08.07.2010 року № 2461 на сьогоднішній день не визнані не конституційними.

Ставки, механізм справляння та пільги щодо сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування встановлені Законом України Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування № 400/97-ВР, яким разом із Законом № 1058-ІV не встановлено такої пільги, як звільнення від сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування для суб'єктів підприємницької діяльності, які перейшли на спрощену систему оподаткування.

Таким чином, страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування не входять до системи оподаткування, на них не поширюється податкове законодавство, іншим законодавством не можуть встановлюватись пільги із нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати, а обов'язок сплачувати страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування не зумовлюється статусом платника податку як суб'єкта підприємницької діяльності.

Згідно з вимогами ст. 15 Прикінцевих положень Закону України № 1058-ІV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечать цьому Закону.

Відповідно до підпункту 4 пункту 8 вище вказаних Прикінцевих положень, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, придбання спеціального торгового патенту), та члени сімей зазначених фізичних осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, на період дії законодавчих актів з питань особливого способу оподаткування сплачують страхові внески в порядку, визначеному цим Законом у фіксованому розмірі.

Підпунктом 2 пункту 8 розділу XV Прикінцевих положень вище вказаного закону визначено, що субєкти підприємницької діяльності сплачують страхові внески, що перераховуються до солідарної системи на умовах і в порядку, визначених Законом 1058-IV та в розмірах передбачених для платників збору Закону України Про збір на обовязкове державне пенсійне страхування, але не менше мінімального страхового внеску.

Відповідно до Закону України № 1058-IV страхові внески сплачуються фізичними особами субєктами підприємницької діяльності щоквартально, протягом 20 календарних днів, наступним за останнім календарним днем звітного кварталу. Базовим звітним періодом для даної категорії страхувальників за спрощеною системою є квартал.

Таким чином, вимога про сплату боргу № - Ф від 04.02.2011 року була винесена згідно Закону 1058-IV, з врахуванням змін, внесених Законом України від 08.07.2010 року № 2461, в частині розміру мінімального страхового внеску, у порядку, розмірах та у спосіб визначений чинним законодавством.

Суд не погоджується з позицією позивача, що вимога про сплату боргу направлена їй ОСОБА_3 фондом, як платнику єдиного податку суперечить Конституції України, Указу Президента України від 03 липня 1998 року Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва, Про податок з доходів фізичних осіб від 22 травня 2003 року № 889-IV, Про систему оподаткування від 25 червня 1991 року № 1251-ХII, Господарському кодексу України від 16 січня 2003 року № 436-IV, оскільки зазначені нормативно - правові акти регулюють питання оподаткування, а отже дане посилання є помилковим.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що Указ Президента України Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва регулює питання оподаткування субєктів малого підприємництва. Згідно з вимогами ст. 15 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV до приведення законодавства у відповідність із цим законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечать цьому закону. Положення ст. 6 зазначеного Указу про звільнення субєктів малого підприємництва, які сплачують єдиний податок, від збору на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, суперечать закону і застосуванню не підлягають.

Також суд вказує на те, що ч. 1 ст. 14 Закону України Про систему оподаткування передбачено види загальнодержавних податків і зборів (обовязкових платежів), до яких, зокрема, входить збір на обов'язкове державне пенсійне страхування.

Внесені зміни до Закону № 1058-IV не суперечать нормам Закону України Про систему оподаткування, оскільки цей Закон визначає загальні принципи побудови системи оподаткування в Україні, податки і збори (обов'язкові платежі) до бюджетів та до державних цільових фондів, а також права, обов'язки і відповідальність платників, однак питання надання пільг з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати субєктам підприємницької діяльності передбачено спеціальним Законом, яким є Закон України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування і яким передбачено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Отже, суд приходить до висновку, що вказаний спір по даній справі не підпадає під правовідносини, що регулюються Указом Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва», а є об'єктом регулювання іншого правового акту - Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування». Названий же Закон не встановлює такої пільги, як звільнення від сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування для суб'єктів підприємницької діяльності, що перейшли на спрощену систему оподаткування.

Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що ставки, механізм справляння та пільги щодо сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування встановлені Законом України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» № 400/97-ВР, яким разом із Законами № 1058-ІV та 2461-VI не встановлено такої пільги, як звільнення від сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування для суб'єктів підприємницької діяльності, які перейшли на спрощену систему оподаткування.

Що стосується, посилання позивача на порушення УПФ вимог Інструкції, то суд зазначає наступне.

Відповідно до п.8.1 Постанови правління ОСОБА_3 фонду України «Про затверд ження Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до ОСОБА_3 фонду України» від 19 грудня 2003 року № 21-1 (надалі - Інструкція) стягнення заборгованості із сплати внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 01 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 01 січня 2011 року не настав, здійснюється відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості, або застосування штрафних санкцій.

Пунктом 8.3 вищевказаної Інструкції передбачено, що вимога вважається надісланою (врученою) фізичній особі, якщо її вручено особисто такій фізичній особі або її законному представникові чи надіслано листом на її адресу за місцем проживання або останнього відомого місця її знаходження з повідомленням про вручення за порядком оформлення зазначених поштових відправлень, установлених Кабінетом Міністрів України.

Суд не погоджується з твердженням позивача, що відповідачем вимогу зі сплати боргу повинно надсилатись щомісячно, оскільки відповідно до п.6 ст.20 Закону України № 1058-ІV страхувальники зобов'язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Базовим звітним періодом є: для страхувальників, зазначених у пункті 5 статті 14 цього Закону, - квартал.

Підпунктом 2 п.8 розділу XV Прикінцевих положень вище вказаного закону визначено, що субєкти підприємницької діяльності сплачують страхові внески, що перераховуються до солідарної системи на умовах і в порядку, визначених Законом № 1058-IV та в розмірах передбачених для платників збору Закону України «Про збір на обовязкове державне пенсійне страхування», але не менше мінімального страхового внеску.

Враховуючи розмір мінімальної заробітної плати у 2010 році, мінімальний страховий внесок для зазначених вище осіб становив у жовтні-листопаді 301,12 грн., у грудні 306,10 грн.

Отже позивач повинна була сплатити страхові внески за жовтень-грудень 2010 року до 20 січня 2010 року.

Керуючись змістом наведених вище норм, суд вважає, що з моменту набрання чинності вказаних Законів України № 1058-ІV та внесенням змін Законом 2461-VI позивач є платником страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та має сплачувати такі внески в порядку, в розмірі та у спосіб визначений саме Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до п. 1, 2, 3 ч. 3 ст. 2 КАС України, надаючи оцінку діям та рішенням суб'єкта владних повноважень, які є предметом оскарження, суд перевіряє чи прийняті (вчинені) вони на підстави, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач надав суду належних та допустимих доказів в підтвердження обґрунтованого винесення вимоги про сплату боргу зі сплати страхових внесків.

Відповідно до п. 1, 2, 3 ч. 3 ст. 2 КАС України, надаючи оцінку діям та рішенням суб'єкта владних повноважень, які є предметом оскарження, суд перевіряє чи прийняті (вчинені) вони на підстави, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Зважаючи на вище викладене, Управління ОСОБА_3 фонду України в Горохівському районі Волинської області при винесенні вимоги про сплату боргу зі сплати страхових внесків № - Ф від 04.02.2011 року, діяло в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та Закону України «Про збір на обовязкове державне пенсійне страхування», з використанням цих повноважень з метою, з якою це повноваження надано, а отже відсутні підстави для визнання вище вказаної вимоги нечинною.

Керуючись ст.ст. 11,17,158,160,162,163,186 КАС України, на підставі на підставі Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про збір на обовязкове державне пенсійне страхування», суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволені адміністративного позову ОСОБА_2 до Управління ОСОБА_3 фонду України в Горохівському районі Волинської області про визнання нечинною вимоги № - Ф від 04.02.2011 року про сплату боргу, відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, яка буде складена у повному обсязі 23 березня 2011 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий

Суддя В.В.Мачульський