Справа № 820/7616/15
Суддя: Зінченко А.В.
Дата ухвалення: 2015-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

24 вересня 2015 р. № 820/7616/15

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Зінченка А.В.,

при секретарі Алавердян Е.А.

за участі сторін:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача не прибув

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за позовом ОСОБА_1 до Вовчанського РВ ГУ МВС України в Харківській області про визнання дій незаконними, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Вовчанського РВ ГУМВС України в Харківській області, в якому просив суд визнати дії працівників міліції Вовчанського РВ ГУМВС України в Харківській області, а саме: начальника слідчого відділення Вовчанського РВ ГУМВС України в Харківській області ОСОБА_3 та працівника Вовчанського РВ ГУМВС Україна в Харківській області ОСОБА_4 протиправними, а затримання ОСОБА_1, яке мале місце в період часу з 09 години 20 хвилин до 11 години 45 хвилин 08 березня 2015 року, незаконним.

Свій позов позивач обґрунтував тим, що 08 березня 2015 року він, ОСОБА_1 , був затриманий працівниками Вовчанського РВ ГУМВС України в Харківській області, а саме начальником слідчого відділу ОСОБА_5 та працівником Вовчанського РВ ГУМВС України в Харківській області ОСОБА_4

Після цього, із застосуванням сили та спеціальних засобів, позивач був доставлений вказаними працівниками міліції до Вовчанського РВ ГУМВСУ в Харківській області, де був допитаний у якості свідка по кримінальному провадженню № 0000176 та № 0000188.

Позивач вважає дії працівників Вовчанського РВ ГУМВСУ в Харківській області протиправними, а затримання незаконним.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили суд задовольнити їх у повному обсязі.

Допитаний як свідок позивач підтвердив обставини зазначені ним у позові.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, а тому суд приходить до висновку про розгляд справи за його відсутності.

Суд вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

08 березня 2015 року о 09 год.20 хв. він, ОСОБА_1, був затриманий працівниками Вовчанського РВ ГУМВС України в Харківській області, а саме начальником слідчого відділу ОСОБА_5 та працівником Вовчанського РВ ГУМВС України в Харківській області ОСОБА_4

Після цього, із застосуванням сили та спеціальних засобів, позивач був доставлений вказаними працівниками міліції до Вовчанського РВ ГУМВСУ в Харківській області, де був допитаний у якості свідка по кримінальному провадженню № 0000176 та № 0000188.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Кожному заарештованому чи затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви арешту чи затримання, роз'яснено його права та надано можливість з моменту затримання захищати себе особисто та користуватися правовою допомогою захисника. Кожний затриманий має право у будь-який час оскаржити в суді своє затримання.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування.

Відповідно до статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (ратифікована Законом України N0 4У5/97-ВР від 17.07.1997 року) кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законне ув'язнення особи після засудження її компетентним судом; законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов'язку, встановленого законом; законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення; затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу; законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг; законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.

Кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо втримання є незаконним.

Статтею 3 Загальної декларації прав людини, прийнятої та проголошеної резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року (Офіційний вісник України від 15.12.2008, № 93, стор. 89, стаття 3103, код акту 45085/2008) встановлено, що кожна людина має право на життя свободу і особисту недоторканість.

Статтею 9 Загальної декларації прав людини передбачено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання.

Суд зазначає, що законний порядок затримання уповноваженою службовою особою передбачений статтею 208 КПК України, відповідно до якої уповноважена службова особа має право без ухвали слідчого судді, суду затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі, лише у випадках: якщо цю особу застали під час вчинення злочину або замаху на його вчинення; якщо безпосередньо після вчинення злочину очевидець, в тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин.

Такий порядок можливий лише у випадку розслідування кримінального правопорушення, тобто за наявності кримінального провадження, зареєстрованого в Єдиному реєстрі досудових розслідувань.

Про наявність кримінального провадження працівниками міліції при затриманні позивача повідомлено не було. Під час вчинення злочину або замаху на його вчинення позивача ніхто не заставав, будь-яких злочинів він не вчиняв.

В подальшому ОСОБА_1 було допитано в якості свідка по кримінальному провадженню № 0000176 та № 0000188, по яким він перебував та до теперішнього часу перебуває в процесуальному статусі свідка.

Таким чином, працівники міліції в порядку передбаченому статтею 208 КПК України повноважень на затримання позивач не мали.

Крім того, суд вказує, що затримання передбачене також нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме статтею 260, відповідно до якої така міра застосовується лише у випадках прямо передбачених законами України: з метою припинення адміністративних правопорушень; коли вичерпано інші заходи впливу; встановлення особи; складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі неможливості складення його на місці вчинення правопорушення; якщо складення протоколу є обов'язковим та забезпечення своєчасного і правильного розгляду справ та виконання постанов по справах про адміністративні правопорушення

Відповідно до ст. 262 КУпАП України адміністративне затримання органами внутрішніх справ провадиться при вчиненні дрібного хуліганства, вчиненні насильства в сім'ї, порушення порядку організації і проведення вборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій, при поширюванні неправдивих чуток, вчиненні злісної непокори законному розпорядженню чи вимозі працівника міліції, члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, а також військовослужбовця чи образи їх, публічних закликів до невиконання вимог працівника міліції, при прояві неповаги до суду, вчиненні незаконного доступу до інформації в автоматизованих системах, порушення правил про валютні операції, правил збігу наркотичних засобів або психотропних речовин, незаконного продажу товарів або інших предметів, дрібної спекуляції, торгівлі з рук у невстановлених місцях, при розпиванні спиртних напоїв у громадських місцях чи появі у громадських місцях у п'яному вигляді, що ображає людську гідність і громадську мораль, у випадках, коли є підстави вважати, що особа займається проституцією, при порушенні правил дорожнього руху, правил полювання, рибальства і охорони рибних запасів та інших порушень законодавства про охорону і використання тваринного світу, при порушенні правил перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні і транзитного проїзду через територію України, а також в інших випадках, прямо передбачених законами України.

Судом встановлено, що будь-яких адміністративних правопорушень позивачем вчинено не було, будь-яких протоколів про вчинення адміністративного правопорушення відносно нього складено не було, вручено йому не було.

Таким чином, з підстав, передбачених КУпАП, працівники міліції в порядку передбаченому КУпАП повноважень на затримання позивача не мали. Протоколи про адміністративне затримання працівниками міліції також складено не було.

Крім того, відповідно до статтею 263 КУпАП передбачено, що адміністративне затримання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може тривати не більш як три години. Працівники Вовчанського РВ в будь-якому випадку порушили вимоги законодавства України, а також порушили недоторканість та права позивача.

З підстав зазначених вище, суд приходить до висновку, що вищевказані працівники міліції не мали повноважень на затримання ОСОБА_1

Зазначені вище дії працівників міліції Вовчанського РВ ГУМВС України в Харківській області відповідно до Закону України «Про міліцію» є незаконними та протиправними.

Суд вказує, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про міліцію» міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Статтею 2 Закону України «Про міліцію» визначено, що основними завданнями міліції є: забезпечення особистої безпеки громадян, захист їх прав і свобод, законних інтересів; запобігання правопорушенням та їх припинення; охорона і забезпечення громадського порядку.

Діяльність міліції будується на принципах законності, гуманізму, поваги до особи, соціальної справедливості. При звертанні до громадянина працівник міліції зобов'язаний назвати своє прізвище, звання та пред'явити на його вимогу службове посвідчення. У взаємовідносинах з громадянами працівник міліції повинен виявляти високу культуру і такт.

Статтею 12 Закону України «Про міліцію» визначено, що міліція має право застосовувати заходи фізичного впливу, спеціальні засоби і вогнепальну зброю у випадках і в порядку, передбачених цим Законом. Застосуванню сили, спеціальних засобів і вогнепальної зброї повинно передувати попередження про намір їх використання. Про застосування заходів фізичного впливу, спеціальних засобів, вогнепальної зброї, а також про будь-які ушкодження або смерть, які спричинені особі внаслідок застосування працівником міліції заходів фізичного впливу, спеціальних засобів, вогнепальної зброї, працівник міліції негайно та письмово доводить до відома безпосереднього начальника для сповіщення прокуророві.

Статтею 13 Закону України «Про міліцію» визначено, що працівники міліції мають право застосовувати заходи фізичного впливу, в тому числі прийоми рукопашного бою, для припинення правопорушень, подолання протидії законним вимогам міліції, яка здійснюється із застосуванням сили щодо працівників міліції або інших осіб, якщо інші способи були застосовані та не забезпечили виконання покладених на міліцію обов'язків.

З боку позивача будь-які правопорушення не вчинялись, відносно працівників міліції він фізичну силу не застосовував, законним вимогам не протидіяв, у зв'язку з чим підстав для застосування фізичної сили відносно нього не було.

Підстави застосування спеціальних засобів, в тому числі наручників, визначено ст. 14 Закону України «Про міліцію». Застосування наручників під дію статті 14 вказаного Закону не підпадає, в даному випадку працівники міліції, а саме начальник СВ Вовчанського РВ ОСОБА_6 порушили вимоги Закону України «Про міліцію».

Отже працівники міліції, а саме: начальник СВ Вовчанського РВ ОСОБА_6 та ОСОБА_4 не забезпечили покладені на міліцію обов'язки щодо захисту прав, свобод і законних інтересів громадян, запобігання правопорушенням, охорона і забезпечення громадського порядку; без відповідних правових підстав та всупереч Закону України «Про міліцію» та іншим нормативно-правовим актам незаконно затримали позивача, та крім того застосовували до нього фізичний вплив та спеціальні засоби.

Суд зазначає, що частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами.

А згідно ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Вирішуючи спір, суд бере до уваги, що відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Проте, відповідачем не надано суду доказів правомірності своїх дій.

При зазначених обставинах, суд вважає позовні вимоги позивача правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, підтверджені матеріалами справи, а тому є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 69-71, 94, 160 163, 167, 254Кодексу адміністративного судочинства України, Харківський окружний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Вовчанського РВ ГУ МВС України в Харківській області про визнання дій незаконними задовольнити.

Визнати дії працівників міліції Вовчанського РВ ГУМВС України в Харківській області, а саме: начальника слідчого відділення Вовчанського РВ ГУМВС України в Харківській області ОСОБА_6 та працівника Вовчанського РВ ГУМВС Україна в Харківській області ОСОБА_4 протиправними, а затримання ОСОБА_1, яке мале місце в період часу з 09 години 20 хвилин до 11 години 45 хвилин 08 березня 2015 року, незаконним.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня отримання копії постанови апеляційної скарги.

Постанова в повному обсязі виготовлена 29 вересня 2015 року.

Суддя А.В. Зінченко