Справа № 804/4825/15
Суддя: Чорна Валерія Вікторовна
Дата ухвалення: 2015-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2015 р. Справа № 804/4825/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чорної В.В.

суддів Павловського Д.П., Маковської О.В.

при секретарі Разумовій І.О.

за участі сторін:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача та 3-ї особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, про скасування рішення про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,-

в с т а н о в и в :

06 квітня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із зазначеним адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправним рішення Державної міграційної служби України № 192-5 від 05.03.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобовязати відповідача визнати громадянку РФ Мартинюк ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначила, що рішення відповідача про відмову у наданні їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з посиланням на відсутність обґрунтованих підстав для побоювань стати жертвою переслідувань, є неправомірним. Позивач вважає, що вона не може повернутись до ОСОБА_5 Федерації, оскільки там можливе її переслідування як вірянина старого обряду. Вдома вона постійно зазнавала утисків у вільному сповідуванні своєї віри та стикалася з погрозами з боку представників ОСОБА_5 православної церкви Московського патріархату, в неї виникали труднощі з працевлаштуванням. Вона не одружена, батьки її померли, а її рідний брат ОСОБА_6 одружений з громадянкою України, проживає зі своєю родиною в м. Дніпропетровську, отримав посвідку на проживання та очікує на отримання українського громадянства, а тому вона переїхала в Україну та звернулася за захистом. Вважає, що за викладених обставин оскаржуване рішення Державної міграційної служби України, яким їй відмовлено у визнанні біженцем, не відповідає міжнародним принципам з питань міграції, оскільки позивач зробила реальну спробу обґрунтувати свою заяву; повідомила всі важливі факти, що були в її розпорядженні; повідомлені позивачем факти, відповідач не визнав неправдоподібними або такими, що суперечать конкретній та загальній інформації за її справою.

В судовому засіданні 07.07.2015 року позивач ОСОБА_1 та її представник за довіреністю ОСОБА_2 (а.с. 51) позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача та третьої особи за довіреностями ОСОБА_3 (а.с. 52, 53) проти задоволення позовних вимог заперечила, та зазначила, що громадянкою РФ ОСОБА_1 при зверненні до міграційної служби не було доведено реальності та обґрунтованості її побоювань стати жертвою переслідувань за її релігійні переконання в ОСОБА_5 Федерації, а також не доведено наявності реальної загрози її життю. Крім того, звернула увагу на те, що державний кордон України позивачка перетнула 25.08.2014 р., а до органу ДМС за наданням їй статусу біженця звернулася лише 25.11.2014 р., тобто, перед закінченням трьохмісячного строку її законного перебування в Україні. Зазначене, на думку представника відповідача, свідчить про те, що жодних обєктивних підстав для побоювань стосовно переслідування або наявності загрози життю та здоровю позивачки ні на час вїзду на територію України, ні на час подання нею заяви про надання статусу біженця, не було. Посилаючись на вказані обставини, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

25.06.2014 року громадянка ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_1 за національним паспортом громадянина ОСОБА_5 Федерації 65№0912097 прибула до України, та зупинилася в м. Дніпропетровську, за місцем проживання свого брата ОСОБА_6 по вул. Володарського, 33/11.

25.11.2014 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

В заяві про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 вказала, що не може повертатися до країни своєї громадянської належності, а саме в ОСОБА_5 Федерацію, через переслідування її на релігійному ґрунті, яких вона постійно зазнавала за місцем свого проживання в м. Санкт-Петербурзі (ОСОБА_5 Федерація), так як вона та члени її сімї сповідують православну віру старого обряду. Як віряни старого обряду, позивач та її родичі зазнавали та зазнають утисків у вільному сповідуванні їхньої віри та стикаються з погрозами представників ОСОБА_5 православної церкви Московського патріархату. Заявниця також зазначила, що особливих переслідувань, тиску та погроз вона зазнавала у звязку з прилюдним засудженням під час церковних зібрань російської агресії в Україні та інших несправедливих воєн, які Росія постійно веде. Зазначила, що її постійно спіткають труднощі з працевлаштуванням.

Відповідно до п.1 п.4 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», заяву позивача було прийнято до розгляду Державної міграційної служби України та видано довідку про звернення за захистом в Україні № 0000624 від 25.11.2014 р. (а.с. 16).

За результатами розгляду матеріалів справи ОСОБА_1, Головним управлінням ДМС України в Дніпропетровській області затверджено висновок від 12.02.2015 р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, з посиланням на те, що: заявниця не надала переконливі докази щодо наявності підстав для надання такого статусу, що суперечить позиції УВКБ ООН від 16.12.1998 р. «Про обовязки та стандарти доказу в заявах біженців»; заявниця за жодною з конвенційних ознак на Батьківщині не переслідується; звернення заявниці розглядається лише як форма легалізації на території України.

На підставі зазначеного висновку, рішенням Державної міграційної служби України від 05.03.2015 за № 192-15 громадянці ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у звязку з тим, що умови, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні, а відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону, заявниця не надала обґрунтованих доказів щодо побоювання загрози її життю, безпеці чи свободи в країні походження.

Не погодившись із зазначеним рішенням відповідача, ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із зазначеним адміністративним позовом.

Встановивши обставини справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Згідно із ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Пунктами 1, 4 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме, расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також, якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади (Державна міграційна служба України), що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що підставою для його прийняття був абзац 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктом 1 та 13 частини першої 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Суд погоджується із зазначеним висновком Державної міграційної служби України, з таких підстав.

Згідно п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 ОСОБА_7 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.05.2004 р. № 8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як уже зазначалось, позивач обґрунтувала свою заяву тим, що не має можливості повернутись до країни походження з релігійних причин, а також внаслідок обставин, які загрожують її життю, свободі та вільному віросповіданню, відповідно до яких вона не може повернутися до країни свого походження, а тому потребує захисту в Україні.

Проте, позивачем у протоколі співбесіди від 04.12.2014 р., що проводилося посадовою особою ДМС, зазначено, що особисто її та її родичів ніхто не переслідував, але погрози були, а ому вона вважає, що існує небезпека її перебування в РФ. Отже, посилання позивача на наявність обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідування є лише її особистим припущенням, яке неможливо перевірити.

Під час розгляду справи про надання статусу біженця стосовно ОСОБА_1 вбачається, що, відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області було зроблено запит за вих. № 1201/17331 від 16.12.2014 р. до сектору Укрбюро Інтерполу ГУМВС України в Дніпропетровській області з проханням надати інформацію щодо перевірки за обліками Генерального Секретаріату Інтерполу громадянку ОСОБА_1 (а.с. 41). Як повідомив в судовому засіданні представник відповідача, бази Інтреполу не містять відомостей щодо фактів переслідувань громадянки РФ ОСОБА_1

З протоколу проведеної працівником Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області співбесіди від 04.12.2014 р., передбаченої порядком розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вбачається, що причиною звернення заявника є побоювання стати жертвою переслідування за те, що вона буде висловлювати свої релігійні та політичні переконання. Позивач не бажає повертатися до ОСОБА_5 Федерації у звязку з обмеженням її прав та свобод. Разом з цим, у протоколі співбесіди зазначено, що особисто позивача та членів її сімї ніхто не переслідував, мали місце лише погрози (а.с. 43-46).

Однак, жодних документальних підтверджень того, що громадянці РФ ОСОБА_1 може загрожувати переслідування в ОСОБА_5 Федерації, позивач не надала ні під час розгляду матеріалів про надання статусу біженця відповідачем, ні під час судового розгляду.

Надані нею в судове засідання листи (копії яких залучені до матеріалів справи), адресовані ОСОБА_8 та датовані 2001-2004 р.р., жодним чином не стосуються позивачки ОСОБА_1 та не підтверджують переслідування її з релігійних переконань станом на час звернення в Україні про надання статусу біженця (тобто, 2014 рік).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 (брат позивачки, його дружина та теща) підтвердили обставини вїзду ОСОБА_1 на територію України та спільного з ними проживання протягом цього часу, посилалися на наявність погроз за релігійні переконання на території РФ. Проте, доказів цього, а також конкретних фактів, що підтверджували б їх наявність, ними повідомлено не було. Також, зазначили, що віра старого обряду в Росії офіційно існує, є відповідні православні церкви старого обряду, але ОСОБА_1 виражала свою незгоду з офіційною позицією цієї церкви. З цього приводу суд зазначає що незгода вірянина з офіційною позицією церкви не може трактуватися як приниження її честі та гідності, та за відсутності доказів переслідувань з цього приводу вважатися небезпекою для її життя та здоровя.

При прийнятті рішення суд враховує, що компетентним органам у сфері надання захисту необхідно керуватися спеціальними процедурами визначення статусу біженця на індивідуальній основі з метою забезпечення відповідності шукачів захисту необхідним критеріям для визнання їх біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, причому максимальну увагу слід звернути на відповідність/невідповідність статті 1 F) Конвенції 1951 року, з тим, щоб не допустити зловживання системою надання захисту з боку тих, хто його не заслуговує.

Критерії відповідно до статті 15 Директиви ЄС 2004/83/ЄС від 29.04.2004 р., яка визначає підстави для надання додаткового захисту, як ризик отримання серйозної шкоди у формі: а) смертна кара: в) катування чи нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, с) серйозна особиста загроза життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту, факти дискримінації та можливого подальшого переслідування або арешту, у позивача присутні лише у формі припущення та можливих проявів щодо нього у майбутньому на території ОСОБА_5 Федерації.

Таким чином, громадянкою ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_1 не було надано до органів Державної міграційної служби України жодних доказів того, що вона дійсно переслідується в ОСОБА_5 Федерації, що, в свою чергу, дало обґрунтовану можливість відповідачу стверджувати, що до органу державної міграційної служби позивач звернулася не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації.

Тобто, згідно з п. F Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, позивач є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може керуватися бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Відповідно до положень ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а суд, згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Беручи до уваги вищенаведене, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 05.03.2015 р. № 192-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, та обґрунтовано, тобто з врахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення добросовісно та розсудливо, а тому не підлягає скасуванню.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, керуючись ст.ст. 122, 160-162, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

п о с т а н о в и в :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови. Якщо судом у відповідності до частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України було проголошено вступну та резолютивну частину постанови, а також в разі прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складений 10.07.2015 року.

Головуючий суддя Суддя Суддя ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13