Справа № 823/3277/13-а
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2015-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" серпня 2015 р. м. Київ К/800/9355/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головчук С.В. (суддя-доповідач),
Пасічник С.С.,
Стародуба О.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Умані та Уманському районі Черкаської області

на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2014 року

у справі за позовом Управління Пенсійного фонду України в м. Умані та Уманському районі Черкаської області (далі - УПФУ в м. Умані та Уманському районі Черкаської області) до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4) про стягнення заборгованості зі сплати страхових внесків,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року УПФУ в м. Умані та Уманському районі Черкаської області звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості зі сплати страхових внесків. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що ФОП ОСОБА_4 є платником єдиного внеску, однак впродовж липня-вересня 2010 року такий внесок не сплачував, у зв'язку з чим виникла заборгованість у сумі 817,26 грн. Посилаючись на те, що направлений відповідачу лист з вимогою про сплату боргу від 11 листопада 2010 року № Ф-1201 повернувся з відміткою про невручення у зв'язку із закінченням терміну зберігання, а станом на 16 жовтня 2013 року вказана заборгованість ФОП ОСОБА_4 не сплачена, просив суд стягнути з останнього заборгованість в сумі 817,26 грн.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2013 року, яку залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2014 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі УПФУ в м. Умані та Уманському районі Черкаської області порушує питання про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог. Зазначає, що судами порушені норми матеріального та процесуального права, зокрема, Законів України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) та вимоги Інструкції про порядок обчислення та сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженої постановою Правління Пенсійного фонду України від 19 грудня 2003 року № 21-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 16 січня 2004 року за № 64/8663 (далі - Інструкція № 21-1). Вказує, що суди не дали належної правової оцінки доводам позивача про те, що в силу положень статті 17 Закону № 1058-IV в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, відповідач був зобов'язаний повідомити позивачу про зміну відомостей, що вносяться до системи персоніфікованого обліку, зокрема, про зміну адреси.

Перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судами встановлено, що ФОП ОСОБА_4 зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності виконавчим комітетом Уманської міської ради Черкаської області 26 серпня 2009 року та перебуває на обліку в УПФУ в м. Умані та Уманському районі Черкаської області як платник страхових внесків.

У листопаді 2010 року позивачем виявлено заборгованість зі сплати страхового внеску за період з липня по вересень 2010 року в сумі 817,26 грн, у зв'язку з чим, УПФУ в м. Умані та Уманському районі Черкаської області направило на адресу відповідача вимогу про сплату боргу від 11 листопада 2010 року №Ф-120. Проте, вказаний лист повернуто позивачу з відміною про невручення у зв'язку із закінченням терміну зберігання.

Вирішуючи спір та відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що заявлена позивачем сума заборгованості зі сплати страхового внеску пенсій є неузгодженою, а тому стягненню не підлягає.

Проте, з такими висновками погодитись неможливо.

Відповідно до статті 5 Закону № 1058-ІV цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів на ці правовідносини може поширюватися лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що йому не суперечить. Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню; перелік платників страхових внесків, їх права та обов'язки; порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків; стягнення заборгованості за цими внесками.

За визначенням, наведеним у частині 3 статті 18 Закону № 1058-ІV, страхові внески є цільовим загальнообов'язковим платежем, який справляється на всій території України в порядку, встановленому цим Законом.

При цьому, законодавством не можуть встановлюватися пільги з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати (частина 6 статті 18 Закону № 1058-ІV) і в силу положень частини 6 статті 20 Закону № 1058-ІV страхувальники зобов'язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Отже, в силу імперативності наведених норм закону, сплата страхових внесків здійснюється страхувальником в обов'язковому порядку та в установлені законом строки, порушення яких є підставою для безумовного стягнення заборгованості уповноваженим органом та застосування до порушника відповідних санкцій.

Як видно із матеріалів справи, відповідачу направлено вимогу про сплату заборгованості по страховим внескам, що виникла у період з липня по вересень 2010 року.

У період з 17 липня 2010 року по 31 грудня 2010 року діяв Закон України 2461-VI «Про внесення змін до Законів України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» та «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яким був встановлений механізм обчислення та сплати фізичними особами-підприємцями страхових внесків, зокрема, підпункт 4 пункту 8 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-ІV було викладено в такій редакції: фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок), та члени сімей зазначених осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, на період дії законодавчих актів з питань особливого способу оподаткування сплачують страхові внески в порядку, визначеному цим Законом.

Сума страхового внеску встановлюється зазначеними особами самостійно для себе та членів їх сімей, які беруть участь у провадженні такими особами підприємницької діяльності та не перебувають з ними у трудових відносинах. При цьому, сума страхового внеску з урахуванням частини фіксованого або єдиного податку, що перерахована до Пенсійного фонду України, повинна становити не менше мінімального розміру страхового внеску за кожну особу та не більше розміру страхового внеску, обчисленого від максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, оподатковуваного доходу (прибутку), загального оподатковуваного доходу, з якої сплачуються страхові внески.

Пунктом 3 частини 1 статті 11 Закону № 1058-ІV встановлено, що загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, у тому числі ті, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), та члени сімей зазначених фізичних осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 14 Закону № 1058-IV страхувальниками відповідно до цього Закону є роботодавці, зокрема, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 10, 15 статті 11 цього Закону, які відповідно до частини 1 статті 15 цього Закону є платниками страхових внесків та зобов'язані на підставі пункту 6 частини 2 статті 17 зазначеного Закону нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.

Отже, ФОП ОСОБА_4 є страхувальником та зобов'язаний сплачувати страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Пунктами 3, 7 частини 1 статті 64 Закону № 1058-IV встановлено, що виконавча дирекція Пенсійного фонду та її територіальні органи мають право вимагати від керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій, а також від фізичних осіб усунення виявлених порушень законодавства про порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, здійснення фінансових операцій з коштами Пенсійного фонду та порядку їх використання; стягувати з платників страхових внесків несплачені суми страхових внесків.

Статтею 106 Закону № 1058-ІV, в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин, визначалась відповідальність страхувальників, банків, організацій, що здійснюють виплату і доставку пенсій, зокрема процедура узгодження та стягнення суми недоїмки.

При цьому, страхувальник у разі незгоди з розрахунком суми недоїмки, зазначеної у вимозі про сплату недоїмки, узгоджує її з органами Пенсійного фонду в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду, а в разі неузгодження вимоги із органами Пенсійного фонду має право на оскарження вимоги в судовому порядку.

Отже, із змісту наведених норм видно, що Пенсійного фонду є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, в тому числі контролює правильність їх нарахування та своєчасність сплати. При цьому, у разі виникнення спору між Фондом та страхувальником, останній має право узгодити спірні суми або оскаржити вимогу про сплату недоїмки до суду.

Водночас, обов'язок узгодити суму боргу покладено на страхувальника і можливості звільнення від сплати заборгованості по страховим внескам у разі неузгодження недоїмки, Законом № 1058-ІV не передбачено.

Отже, висновки судів про те, що у випадку неузгодження суми недоїмки з органами Пенсійного фонду України є підставою для звільнення особи від сплати обов'язкових платежів не ґрунтується на законі.

Водночас, питання щодо правильності обчислення суми недоїмки, яку має сплатити ФОП ОСОБА_4 судами не розглядалось і висновки щодо обґрунтованості їх нарахування у судових рішеннях відсутні.

Отже, суди не перевірили правильність та обґрунтованість нарахованих позивачем сум заборгованості зі сплати страхового внеску за період з липня по вересень 2010 року.

Зазначені обставини мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини 1 статті 220 КАС України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні.

Згідно із частиною 2 статті 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Умані та Уманському районі Черкаської області задовольнити частково.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Судді С.В. Головчук
С.С. Пасічник
О.П. Стародуб