Справа № 461/7825/15-а
Суддя: Лялюк Є. Д.
Дата ухвалення: 2015-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 461/7825/15-а
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2015 року м. Львів

Галицький районний суд м. Львова

у складі: головуючого-судді Лялюк Є.Д.

при секретарі Станкевич Р.В.

з участю:

представника позивача: ОСОБА_1

третіх осіб: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника третіх осіб: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_6 до Львівської міської ради, за участю третіх осіб: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання протиправною та скасування ухвали Львівської міської ради від 19.06.2015, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до Львівської міської ради про визнання протиправною та скасування ухвали Львівської міської ради від 19.06.2015№4816 «Про скасування ухвали міської ради від 10.07.2008 №1996 «Про користування гр. ОСОБА_6 земельною ділянкою на АДРЕСА_1» із підстав, викладених у фабулі позовної заяви. Просив визнати протиправною та скасувати ухвалу Львівської міської ради від 19.06.2015 №4816 «Про скасування ухвали міської ради від 10.07.2008 №1996 "Про користування гр. ОСОБА_6 земельною ділянкою на АДРЕСА_1». В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що є власником приміщення господарських споруд, загальною площею 153,1 кв.м., по АДРЕСА_1. Ухвалою Львівської міської ради від 10.07.2008 року №1996 було вирішено передати йому земельну ділянку площею 0,0860 га на АДРЕСА_1 в оренду терміном на 10 років для обслуговування зазначених господарських споруд за рахунок земель, що не надані у власність або користування, за функцією використання - землі комерції. На виконання вимог ухвали №1996 між ним та відповідачем було укладено договір оренди землі від 11.08.2008 року, відповідно до умов якого в оренду строком на 10 років до 10.07.2018 року було передано земельну ділянку, кадастровий НОМЕР_1. Усі без винятку умови вказаного договору оренди виконуються належним чином, земельна ділянка використовується за цільовим призначенням, орендна плата вноситься вчасно та у повному обсязі. Однак, незважаючи на вищенаведене та двосторонні правовідносини оренди, що виникли між сторонами, всупереч ст. 19 Конституції України, ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», роз'яснень, наданих Конституційним судом України у Рішенні від 16.04.2009 року по справі №1-9/2009 №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), ст. 69 Закону України «Про Конституційний Суд України», Львівською міською радою було прийнято оскаржувану ухвалу від 19.06.2015 №4816 «Про скасування ухвали міської ради від 10.07.2008 №1996 "Про користування гр. ОСОБА_6 земельною ділянкою на АДРЕСА_1» із необґрунтованих і безпідставних мотивів «врегулювання ситуації щодо будівництва на АДРЕСА_1» та «врахування думки мешканців», як про те слідує із преамбули зазначеної ухвали. Вважає, що ухвала Львівської міської ради від 10.07.2008 року №1996 «Про користування гр. ОСОБА_6 земельною ділянкою на АДРЕСА_1» є ненормативним актом індивідуальної дії (передбачала приписи для нього, як конкретної фізичної особи), спрямованим на виникнення у нього права на оренду конкретної земельної ділянки, застосовувалась одноразово, після укладення відповідного договору оренди вичерпала свою дію фактом її виконання, а відтак, згідно роз'яснень КСУ, орган місцевого самоврядування не може, у порушення «гарантій стабільності суспільних відносин», скасовувати своє попереднє рішення, якщо відповідно до приписів цього рішення виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкт цих правовідносин заперечує проти їх зміни чи припинення. Беручи до уваги зазначене, вважає оскаржувану ухвалу міської ради від 19.06.2015 №4816 протиправною, такою, що безспірно не відповідає визначеним ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, застосовуваним адміністративними судами до рішень суб'єктів владних повноважень.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві, просив позов задоволити.

Представник третьої особи та треті особи проти позову заперечили. Зазначили, що треті особи являються мешканцями та співвласниками квартир по АДРЕСА_1. Всупереч вимог ч. 2 ст. 42 ЗК України, згідно яких земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, частина прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 ухвалою Львівської міської ради від 10.07.2008 №1996 була надана у користування позивачу. Крім цього зазначили, що позивач хоче використовувати дану земельну ділянку для будівництва багатоквартирного будинку, оскільки має дозвіл на початок будівельних робіт, проте вказана земельна ділянка надавалася для обслуговування викуплених приміщень а не для будівництва багатоквартирного будинку. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог до Львівської міської ради.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши подані документи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_6 слід задоволити повністю з наступних підстав.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_6 є власником цегляного нежитлового приміщення господарських споруд, позначеного у плані літерою «Б-1», загальною площею 153,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, на підставі Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення господарських споруд від 04.09.2006 року, посвідченого нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В. та зареєстрованого в реєстрі за №6522. Зазначене підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №11751934 від 06.09.2006 року (Серії ССВ № 472767), виданим Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки».

Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженим і введеним в дію наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 №507, передбачено, що будівлі - це споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несуче-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устаткування, тварин, рослин, а також предметів. До будівель відносяться: житлові будинки, гуртожитки, готелі, ресторани, торговельні будівлі, промислові будівлі, вокзали, будівлі для публічних виступів, для медичних закладів та закладів освіти та т. ін. Згідно із Додатком Б до ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення» (із врахуванням Зміни №1 ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення», затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 23.07.2008 №339) встановлено, що нежитлове приміщення не відноситься до житлового фонду, є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин.

В силу ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Статтею 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування передбачені ст. 122 Земельного кодексу України, відповідно до ч. 1 якої, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу, організація землеустрою, - віднесені до повноважень міських рад у галузі земельних відносин ст. 12 Земельного кодексу України.

Відмінним від права власності речовим правом на земельну ділянку, визначеним Земельним кодексом, є право оренди земельної ділянки як підвид права користування землею. Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Згідно ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. В силу ч. 5 ст. 126 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону. Спеціальним законодавчим актом у сфері орендних відносин, предметом яких виступає земельна ділянка, є Закон України «Про оренду землі». Ст. 13 вказаного Закону України визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ст. 14 цього Закону, договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджена постановою Кабінетом Міністрів України від 03.03.2004 №220. Крім того, відповідно до абзаців шостого та сьомого ч. 4 ст. 15 цього ж Закону, невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом.

Згідно з «Порядком розгляду та підготовки документів для надання земель в оренду (земельних ділянок під об'єктами нерухомості або які знаходяться у постійному користуванні)» «Положення про організацію, проведення та оформлення купівлі-продажу у власність або надання в оренду земельних ділянок несільськогосподарського призначення у м. Львові», затвердженого ухвалою Львівської міської ради №899 від 07.06.2007, особи, які бажають отримати в оренду земельні ділянки, мають підстави та відповідні документи, подають відповідну заяву або клопотання на ім'я міського голови про надання земельної ділянки в оренду. До заяви додаються: - копії документів, що посвідчують право власності на нерухоме майно (крім тимчасових споруд); - витяги з Реєстру прав власності на нерухоме майно, яке знаходиться на даній земельній ділянці, зареєстровані у встановленому порядку (нотаріально завірені копії), копії технічних паспортів на споруди, будівлі, видані Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки та/або Державний акт на право постійного користування землею; - технічну документацію на земельну ділянку, яка надається в оренду з позитивним висновком державної землевпорядної експертизи Львівського обласного головного управління земельних ресурсів. На підставі поданих матеріалів управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин департаменту містобудування у місячний термін здійснює підготовку та візує у виконавчих органах міської ради відповідний проект ухвали про надання земельної ділянки в оренду та подає його на розгляд профільних депутатських комісій, після чого даний проект ухвали виноситься на затвердження міською радою. Міська рада затверджує даний проект ухвали, який є підставою для укладання договору оренди земельної ділянки.

Судом встановлено, що на виконання зазначених вимог закону, 10.07.2008 року 10-тою сесією 5-го скликання Львівської міської ради прийнято ухвалу №1996 «Про користування гр. ОСОБА_6 земельною ділянкою на АДРЕСА_1», згідно якої: Передано громадянину ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,0860 га на АДРЕСА_1 в оренду терміном на 10 років для обслуговування господарських споруд за рахунок земель, що не надані у власність або користування, за функцією використання - землі комерції (п. 1). Громадянину ОСОБА_6 у місячний термін укласти з Львівською міською радою: Договір оренди землі та провести його державну реєстрацію (п. 2.1.). Департаменту містобудування внести відповідні зміни у земельно-кадастрові дані (п. 4).

На підставі зазначеної ухвали міської ради №1996 від 10.07.2008 року, 11.08.2008 року між ОСОБА_6 та Львівською міською радою в особі директора департаменту містобудування Павліва А.П. було укладено Договір оренди землі, згідно з яким орендодавець надав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться у м. Львові на АДРЕСА_1, для обслуговування господарських споруд. Із п. 2 зазначеного Договору вбачається, що в оренду була передана земельна ділянка, кадастровий НОМЕР_1, загальною площею 0,0860 га, у тому числі під забудовою - 0,0143 га, під твердим покриттям - 0,0131 га, під озелененням - 0,0586 га. Із п. 3 Договору слідує, що на земельній ділянці знаходяться об'єкти нерухомого майна - кам'яні нежитлові будівлі. Вказаний Договір оренди землі було укладено строком на 10 років до 10.07.2018 року (п. 8 Договору). За умовами використання земельної ділянки, така передавалася в оренду для обслуговування господарських споруд; категорія земельної ділянки за функціональним призначенням - землі комерційного використання. Відповідно до п. 26 Договору встановлено обмеження щодо використання земельної ділянки згідно висновку УАМ про наявність містобудівельних обмежень щодо користування земельною ділянкою від 12.11.2007 р. №З-Ч-25377/2401 та обмежень управління земельних ресурсів у місті Львові щодо режиму використання земельної ділянки від 16.10.2007 р. №40/01-14/1086. Договір оренди було зареєстровано у Львівському міському відділі Львівської регіональної філії Центру Державного земельного кадастру, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 03.12.2008 р. за №04:08:438:00102 кн. 04-2, та у Львівській міській раді 11.08.2008 р. за №Д-1068, про що у книзі записів реєстрації Договорів оренди землі Д-2 вчинено запис. У Додатку до договору оренди поміщено Кадастровий план зазначеної земельної ділянки.За змістом ст.ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Судом встановлено, що державна реєстрація договору оренди землі відбулась.

Із наведеного вбачається, що ухвала Львівської міської ради від 10.07.2008 №1996 «Про користування гр. ОСОБА_6 земельною ділянкою на АДРЕСА_1» за своєю правовою природою є ненормативним індивідуально-правовим актом, що передбачає конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта, визначає права і законні інтереси фізичної особи (є юридичним фактом, на підставі якого у фізичної особи виникають, змінюються або припиняються конкретні права та обов'язки), застосовується одноразово і після реалізації вичерпує свою дію. Адже визначає прийняте суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельної ділянки в оренду та набуття фізичною особою (гр. ОСОБА_6.) права на користування зазначеною земельною ділянкою по АДРЕСА_1.

Як встановлено судом, зазначене рішення органу місцевого самоврядування (ухвала міської ради №1996 від 10.07.2008) було вже виконаним (вичерпало свою дію фактом виконання) станом на момент прийняття оскаржуваної ухвали міської ради №4816 від 19.06.2015, у тому числі шляхом укладення між ОСОБА_6 та Львівською міською радою Договору оренди землі від 11.08.2008 року та проведення його державної реєстрації, що визначило набуття суб'єктами правовідносин прав та обов'язків, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін договору оренди. З огляду на встановлене, в позивача виникли охоронювані законом та непорушні право й інтерес на користування земельною ділянкою, а відтак право на їх захист (відновлення) у спірних правовідносинах.

Конституційним Судом України у Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (Закону № 280/97-ВР) питання щодо скасування актів органів виконавчої влади, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням ради, прийнятим у межах її повноважень, вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Згідно з частиною дев'ятою статті 59 цього Закону рішення виконавчого комітету ради з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою.

Ч. 10 ст. 59 Закону №280/97-ВР визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Уст. 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Цей принцип знайшов своє відображення у ст. 74 Закону №280/97-ВР, згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Окрім цього, в Рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2009 від 16.04.2009 року у справі №1-9/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частини першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), Конституційний Суд України вказав, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Аналогічна правова позиція була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, зокрема, у постановах від 4 червня 2013 року (справа №21-64а13), від 18 листопада 2014 року (справа №21-438а14), від 17 березня 2015 року (справа №21-38а15), від 5 березня 2012 року (справа №21-423а11).

У справі, що розглядається, судом встановлено, що на підставі ухвали Львівської міської ради №1996 від 10.07.2008 року ОСОБА_6 отримав у оренду земельну ділянку по АДРЕСА_1, кадастровий НОМЕР_1, загальною площею 0,0860 га.

Зазначене рішення міської ради є ненормативним правовим актом одноразового застосування, який вичерпав свою дію фактом виконання, а тому не може бути в подальшому скасований органом місцевого самоврядування.

19.06.2015 року 21-шою сесією 6-го скликання Львівської міської ради прийнято оскаржувану ухвалу №4816 «Про скасування ухвали міської ради від 10.07.2008 №1996 "Про користування гр. ОСОБА_6 земельною ділянкою на АДРЕСА_1"», згідно з якою «з метою врегулювання ситуації щодо будівництва на АДРЕСА_1 та враховуючи думку мешканців», міська рада ухвалила: Скасувати ухвалу міської ради від 10.07.2008 №1996 "Про користування гр. ОСОБА_6 земельною ділянкою на АДРЕСА_1" (п. 1).Юридичному управлінню у встановленому порядку звернутися до суду щодо скасування договору оренди землі від 11.08.2008 №Ф-1068 (п. 2).Управлінню природних ресурсів та регулювання земельних відносин департаменту містобудування внести відповідні зміни у земельно-кадастрові дані (п. 3).

За вказаних обставин, проаналізувавши наведені норми права, а також зважаючи на те, що позивач як користувач майна та суб'єкт правовідносин заперечував проти їх зміни або ж припинення, суд вказує на помилковість позиції Львівської міської ради щодо скасування ухвали від 10.07.2008 №1996, оскільки оскаржувана ухвала від 19.06.2015 №4816 прийнята за відсутності у відповідача спірних правовідносинах необхідного обсягу повноважень на скасування власних ненормативних правових актів. Відтак, суд вважає оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування (ухвалу Львівської міської ради №4816 від 19.06.215 року «Про скасування ухвали міської ради від 10.07.2008 №1996 "Про користування гр. ОСОБА_6 земельною ділянкою на АДРЕСА_1"») протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Суд не приймає до уваги покликання представника третіх осіб на зазначений у преамбулі оскаржуваної ухвали мотив врахування думки мешканців та доводи третіх осіб, що ухвалою міської ради №1996 від 10.07.2008 частина прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 була надана у користування позивачу, - як необґрунтовані й безпідставні. При цьому, суд виходить із наступних міркувань.

Відповідно до ст. 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно із ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Законодавство у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачає обов'язкове подання для державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення таких прав, та визначає приблизний (майже виключний) перелік таких документів.

Підставами виникнення і припинення прав на земельні ділянки, як і прав на інші об'єкти нерухомого майна, розташовані на них, є передбачені законом юридичні факти, що підтверджуються відповідними документами.

У зв'язку з набранням чинності Земельним кодексом України від 25.10.2001 №2768-III, ст. 126 якого передбачила посвідчення права постійного користування земельною ділянкою державним актом на право постійного користування земельною ділянкою, постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 №449 було затверджено форму державного акта на право постійного користування земельною ділянкою. Пунктом 2 цієї постанови (зі змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 16.10.2008 №926 та від 12.11.2008 №1019) установлено, що раніше видані державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою, що виникло до 01.01.2013, може посвідчуватись державними актами двох видів: 1) на право постійного користування землею; 2) на право постійного користування земельною ділянкою.

Законом України від 05.03.2009 року №1066-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок» було внесено зміни у ст. 126 Земельного кодексу України в частині визначення документів, якими може посвідчуватись право власності на землю. Такими документами Земельний кодекс визнав: державний акт про право власності на земельну ділянку; цивільно-правову угоду щодо відчуження земельної ділянки, укладену в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтво про право на спадщину. Відтак, із 02.05.2009 [дата набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок» від 05.03.2009 №1066] отримання державного акта на право власності на земельну ділянку стало необхідним у разі набуття права власності із земель державної чи комунальної форми власності, а також при зміні меж та/чи цільового призначення землі. Форма державних актів, що видавалися у період із 02.05.2009 до 01.01.2013, була затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 №449 зі змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 16.10.2008 №926 та від 12.11.2008 №1019.

Стаття 126 Земельного кодексу України (в редакції Закону України від 07.07.2011 №3613-VI) встановила, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України).

Із 01.01.2013 року (набрання чинності Законом України «Про Державний земельний кадастр» [згідно п. 1 розділу VІІ : прикінцевих та перехідних положень цього Закону]) право власності на земельну ділянку, при її формуванні, посвідчується на загальних засадах посвідчення права власності на об'єкти нерухомого майна, тобто свідоцтвом про право власності, що видає державний реєстратор прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Водночас, третіми особами ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не представлено суду жодних документів на підтвердження відповідних прав на землю.

При цьому необхідно зазначити, що як вбачається із п. 1 ухвали міської ради №1996 від 10.07.2008, гр. ОСОБА_6 передавалася в оренду земельна ділянка площею 0,0860 га на АДРЕСА_1 за рахунок земель, що не надані у власність або користування.

Відповідно до «Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій», затверджених Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 року № 76, п. 1.10 «Правил благоустрою м. Львова», затверджених ухвалою Львівської міської ради №376 від 21.04.2011 «Про Правила благоустрою м. Львова», прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», п. 2 «Методичних рекомендацій щодо визначення прибудинкових територій багатоквартирних будинків», затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 29.12.2011 №389, п. 14.1.205 Податкового кодексу України, прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Водночас, третіми особами не представлено суду відповідної містобудівної та землевпорядної документаціїщодо встановлення меж прибудинкової території, формування/виділення в натурі та перенесення в натуру зазначених меж, технічної документації землеустрою, державного акту чи свідоцтва на право власності чи користування земельною ділянкою, яку вони вважають прибудинковою територією багатоквартирного житлового будинку.

Таким чином, третіми особами ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не доведено жодних їхніх прав на земельну ділянку, передану в оренду позивачеві ОСОБА_6 згідно з ухвалою міської ради №1996 від 10.07.2008 року. Із матеріалів справи вбачається, що передана в оренду позивачеві земельна ділянка площею 0,0860 га, кадастровий НОМЕР_1, не входить у межі прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку, обидві зазначені земельні ділянкиіз врахуванням існуючих меж не накладаються в натурі, є різними геопросторовими об'єктами, характеризуються різним місцем розташування.

На підставі встановлених обставин суд приходить до висновку, що ухвалою Львівської міської ради від 10.07.2008 року №1996 охоронювані законом права, свободи та інтереси співвласників багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 жодним чином порушені не були.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 71 КАС України, суд враховує, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Водночас, аналіз фактичних обставин справи та норм законодавства, яке регулює спірні правовідносини, вказує на необґрунтованість та безпідставність тверджень та доводів представника третіх осіб та третіх осіб у справі.

Ч. 3 ст. 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наведених вище обставин суд прийшов до висновку, що ухвала Львівської міської ради від 19.06.2015 №4816 «Про скасування ухвали міської ради від 10.07.2008 №1996 "Про користування гр. ОСОБА_6 земельною ділянкою на АДРЕСА_1» не відповідає критеріям, закріпленим у ч. 3 ст. 2 КАС України, порушує охоронювані законом права та інтереси позивача ОСОБА_6, відтак є протиправною та такою, що не узгоджується з вимогами чинного законодавства і підлягає скасуванню.

Згідно із ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Відповідно до ч. 1 ст. 87 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Загальна сума судового збору, який ОСОБА_6 сплатив у даному провадженні становить 73,08 грн.

Керуючись ст.ст. 7-14, 17-19, 69-71, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною і скасувати ухвалу Львівської міської ради від 19.06.2015 року №4816 «Про скасування ухвали міської ради від 10.07.2008 №1996 "Про користування гр. ОСОБА_6 земельною ділянкою на АДРЕСА_1"».

Стягнути з місцевого бюджету м. Львова на користь ОСОБА_6 понесені судові витрати на загальну суму 73 (сімдесят три) гривні 08 копійок.

Апеляційну скаргу на постанову суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Лялюк Є.Д.