Справа № 437/19472/13-а
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2015-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2015 року м. Київ К/800/20209/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головчук С.В. (суддя-доповідач),
Пасічник С.С.,
Стародуба О.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Департаменту з питань праці та соціального захисту населення Луганської міської ради

на постанову Ленінського районного суду м. Луганська від 28 січня 2014 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до Департаменту з питань праці та соціального захисту населення Луганської міської ради про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з адміністративним позовом про визнання дій неправомірними та стягнення недоплаченої допомоги. В обґрунтування вимог зазначала, що є матір'ю ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому відповідно до Закону України від 21 листопада 1992 року № 2811-XII «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (далі - Закон № 2811-XII) має право на допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі встановленого законом мінімуму для дітей віком до 6 років. Посилаючись на те, що розмір виплачуваної їй допомоги у 2012-2014 роках не відповідає розміру, встановленому вказаним Законом, просила суд поновити строк звернення до суду, визнати бездіяльність відповідача протиправною та зобов'язати Департамент з питань праці та соціального захисту населення Луганської міської ради здійснити перерахунок та виплату недоплаченої допомоги за період з 20 лютого 2012 року по 08 грудня 2014 року, з урахуванням проведених виплат.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Луганська від 28 січня 2014 року від 28 січня 2014 року залишено без розгляду позовні вимоги ОСОБА_4 до Департаменту з питань праці та соціального захисту населення Луганської міської ради за період з 20 лютого 2012 року по 24 червня 2013 року включно.

Постановою Ленінського районного суду м. Луганська від 28 січня 2014 року, яку залишено без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2014 року, позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії Департаменту з питань праці та соціального захисту населення Луганської міської ради щодо відмови в перерахунку та виплаті ОСОБА_4 допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для дітей віком до 6 років. Зобов'язано Департамент з питань праці та соціального захисту населення Луганської міської ради здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_4 допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для дітей віком до 6 років на відповідний період з 25 червня 2013 року по 28 січня 2014 року з урахуванням проведених виплат.

У касаційній скарзі відповідач порушує питання про скасування судових рішень та ухвалення нового рішення про відмову у позові, посилаючись на порушення судами норм матеріального права, зокрема норми Бюджетного кодексу України. Зазначає, що виплата допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у 2013 році здійснювалась у межах асигнувань, передбачених Державним бюджетом України на 2013 рік.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Судами встановлено, що після народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 позивач отримує державну допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, відповідно до Закону № 2811-XII.

До 01 січня 2008 року - дати набрання чинності від 28 грудня 2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 107-VI) правовідносини щодо виплати допомоги регулювалися Законом № 2811-ХІІ, дія якого поширювалася на осіб, не застрахованих у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування (стаття 13), та Законом України від 18 січня 2001 року № 2240-III «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» (далі - Закон № 2240-III), який поширював свою дію на застрахованих у зазначеній системі осіб. Розмір допомоги також визначався цими законами. Зокрема, статтею 43 Закону № 2240-III було передбачено, що допомога по догляду за дитиною надається застрахованій особі у розмірі, що встановлюється правлінням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, але не менше розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пунктами 23, 25 розділу ІІ Закону № 107-VI були внесені відповідні зміни до Закону № 2811-ХІІ та Закону № 2240-III. Зокрема, змінами до статті 13 Закону № 2811-ХІІ його дію поширено на застрахованих осіб, а із Закону № 2240-III було виключено статті 40- 44.

Конституційний Суд України Рішенням від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 визнав неконституційними низку положень Закону № 107-VI, в тому числі й пункт 25 розділу II зазначеного Закону щодо виключення статей 40-44 Закону № 2240-III.

Пунктом 2 розділу ІІІ Закону № 107-VI було передбачено, що розділ II цього Закону діє до 31 грудня 2008 року.

Таким чином, з часу проголошення Конституційним Судом України Рішення № 10-рп/2008 відновили свою дію вищезазначені положення Закону № 2240-III.

Статтею 46 Закону України від 26 грудня 2008 № 835-VI «Про Державний бюджет України на 2009 рік» та статтею 45 Закону України від 27 квітня 2010 року № 2154-VI «Про Державний бюджет України на 2010 рік» (далі - Закон № 2154-VI) передбачено, що у 2009, 2010 роках допомога по догляду за дитиною відповідно до Закону № 2240-ІІІ призначається і здійснюється в розмірах і порядку, визначених Кабінетом Міністрів України.

Порядок призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми був затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 саме на виконання Закону № 2811-ХІІ (пункт 1). Новий акт уряду на виконання статті 45 Закону № 2154-VI не приймався.

Розміри і порядок виплати допомоги відповідно до Закону № 2240-III на виконання статті 45 Закону № 2154-VI Кабінетом Міністрів України не визначалися.

Таким чином, з 01 січня 2011 року існує дві законодавчі норми щодо виплати допомоги по догляду за дитиною у розмірах, передбачених Законом № 2811-ХІІ та Законом № 2240-ІІІ.

Враховуючи те, що у справі, що розглядається, спір виник щодо виплати допомоги за період з червня 2013 року особі, яка застрахована у системі соціального загальнообов'язкового державного соціального страхування, то за таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що на відносини щодо виплати допомоги такій особі у зазначеному періоді поширюються норми спеціального Закону, яким є Закон № 2240-III, відповідно до статті 43 якого допомога по догляду за дитиною надається застрахованій особі у розмірі, що встановлюється правлінням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, але не менше розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Аналогічна правова позиція вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, зокрема у постановах від 25 грудня 2012 року та від 22 квітня 2014 року(справи № 21-410а12 та №21-73а14).

Враховуючи те, що будь-яких застережень в частині застосування норм Закону № 2240-IІІ щодо виплати вказаної допомоги у січні 2014 року чинне законодавство не містило, а заявлені у грудні 2013 року ОСОБА_4 вимоги на 2014 рік стосувались майбутніх правовідносин,

суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог за 2014 рік по день ухвалення судового рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення спору, тому підстав для скасування ухвалених судових рішень колегія суддів не вбачає.

Відповідно до частини першої статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Департаменту з питань праці та соціального захисту населення Луганської міської ради залишити без задоволення, а постанову Ленінського районного суду м. Луганська від 28 січня 2014 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Судді С.В. Головчук
С.С. Пасічник
О.П. Стародуб