Справа № 2а/0370/2561/11
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2011-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

16 вересня 2011 року Справа № 2а/0370/2561/11

Суддя Волинського окружного адміністративного суду Плахтій Н.Б., вивчивши позовну заяву підприємця ОСОБА_1 до Луцької обєднаної державної податкової інспекції про скасування Актів №6512/17-1/НОМЕР_1 від 10.08.2011 року та №6756/17-1/НОМЕР_1 від 25.08.2011 року «Про результати камеральної перевірки даних щодо неподання податкової звітності з податку на додану вартість» та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Підприємець ОСОБА_1 звернувся з позовом до Луцької обєднаної державної податкової інспекції про скасування Актів №6512/17-1/НОМЕР_1 від 10.08.2011 року та №6756/17-1/НОМЕР_1 від 25.08.2011 року «Про результати камеральної перевірки даних щодо неподання податкової звітності з податку на додану вартість» та скасування податкових повідомлень-рішень.

Адміністративний позов в частині позовних вимог про скасування Актів №6512/17-1/НОМЕР_1 від 10.08.2011 року та №6756/17-1/НОМЕР_1 від 25.08.2011 року «Про результати камеральної перевірки даних щодо неподання податкової звітності з податку на додану вартість» не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, в звязку з чим слід відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі в частині цих позовних вимог на підставі ст.109 ч.1 п.1 КАС України.

Відповідно до ст.2 ч.2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

За вимогами п.1 ч.1 ст.17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. При цьому названа норма визначає рішення як нормативно-правовий акт чи правовий акт індивідуальної дії.

Правовий акт - акт волевиявлення (рішення) уповноваженого суб'єкта права, що регулює суспільні відносини за допомогою встановлення (зміни, скасування, зміни сфери дії) правових норм, а також визначення (зміни припинення) на основі цих норм прав і обов'язків учасників конкретних правовідносин, міри відповідальності конкретних осіб за скоєне ними правопорушення. Критерієм розмежування понять нормативного правового акта і ненормативного (індивідуального) правового акта є сфера його дії за суб'єктивним складом, оскільки правові акти індивідуальної дії, на відміну від нормативних, поширюють свою дію на конкретно визначеного суб'єкта.

Як нормативний, так і ненормативний правовий акт завжди виражають волю (волевиявлення) уповноваженого суб'єкта права, його владні приписи; мають офіційний характер, обов'язковий до виконання; спрямування на регулювання суспільних відносин; встановлюють правову норму чи конкретне правовідношення; оформляються у визначеній формі; є юридичними фактами, що спричиняють певні правові наслідки.

Ненормативні (індивідуальні) акти - породжують права і обов'язки у тих конкретних суб'єктів, яким вони адресовані, у конкретному випадку.

Така правова позиція наведена й Конституційним Судом України у рішенні по справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення підпункту 2 пункту 3 розділу IV Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно правових актів органів Верховної Ради України (справа про акти органів Верховної Ради України) від 23.06.97 р. N 2-зп, справа N 3/35-313), який зазначає, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

Із змісту зазначених визначень вбачається, що правові акти індивідуальної дії своїми приписами мають породжувати права і обов'язки конкретних осіб, на яких спрямована їх дія. У такому випадку реалізується компетенція видавця цього акту як суб'єкта владних повноважень, уповноваженого управляти поведінкою іншого суб'єкта, а відповідно інший суб'єкт зобов'язаний виконувати його вимоги.

Назване кореспондується із умовами ч.1 ст.2 КАС України, яка у визначенні завдання адміністративного судочинства розкриває зміст прав свобод і інтересів, захист який є юрисдикцією адміністративних судів, а саме: права особи у сфері публічно-правових відносин, що порушені певними суб'єктами (органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи, інші суб'єкти) при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Тобто, до компетенції адміністративних судів віднесено справи щодо захисту прав, свобод і інтересів осіб від дій суб'єктів владних повноважень щодо управління цими особами чи здійснення інших владних функцій щодо них.

Відрізняючою ознакою правового акту від інших управлінських актів є наявність в ньому змісту управління особою, здійснення щодо нього влади, шляхом встановлення його прав і обов'язків.

Справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб'єктами суспільства стосовно їхніх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а ці суб'єкти відповідно зобов'язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб'єкта. У тому випадку, якщо суб'єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова і службова особа) у спірних відносинах не здійснює владні управлінські функції щодо іншого суб'єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції, і, відповідно, не повинен вирішуватися адміністративним судом.

З огляду на викладене, якщо оскаржений акт не є правовим, то порушені права і інтереси осіб підлягають захисту в порядку цивільного або господарського процесів з урахуванням п.10 ч.2 ст.16 ЦК України, яка визначає одним із способів захисту цивільного права визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно п.5.2 Примірного порядку проведення камеральних перевірок, здійснення контролю за справлянням акцизного податку та збору на розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 07.06.2011 року №333, у разі встановлення неподання (несвоєчасного подання) звітності, посадовою особою органу ДПС складається Акт, у якому фіксується зміст порушення з зазначенням обґрунтування порушених нормативно-правових актів та конкретних пунктів і статей, при цьому обов'язково вказується граничний термін подання податкової звітності згідно з Податковим кодексом та дата фактичного отримання органом ДПС Декларації, Розрахунку ЗРВСХ тощо.

Дана норма Порядку під актом розуміє службовий документ, який стверджує факт проведення камеральної перевірки і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового законодавства в частині неподання (несвоєчасного подання) звітності.

Оскільки, оскаржувані позивачем акти перевірки встановлюють лише виявлені порушення під час перевірки, однак, не породжують будь-яких правових наслідків для останнього, не встановлюють прав і обовязків для позивача, тому не можуть бути предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст.109 КАС України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом підприємця ОСОБА_1 до Луцької обєднаної державної податкової інспекції про скасування Актів №6512/17-1/НОМЕР_1 від 10.08.2011 року та №6756/17-1/НОМЕР_1 від 25.08.2011 року «Про результати камеральної перевірки даних щодо неподання податкової звітності з податку на додану вартість» та скасування податкових повідомлень-рішень в частині позовних вимог про скасування Актів №6512/17-1/НОМЕР_1 від 10.08.2011 року та №6756/17-1/НОМЕР_1 від 25.08.2011 року «Про результати камеральної перевірки даних щодо неподання податкової звітності з податку на додану вартість».

Повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з такими самими позовними вимогами, щодо яких постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ст.186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду Львівського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Н.Б.Плахтій