Справа № 2а-2309/11/2670
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2011-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

21 лютого 2011 року № 2а-2309/11/2670

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Катющенко В.П., розглянувши позовну заяву і додані до неї матеріали ОСОБА_1 до Клініки професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці Академії медичних наук України», третя особа БМУ № 3 ВАТ «Київметробуд», про зобовязання прийняти рішення щодо внесення змін у виданий висновок центральної лікарсько-експертної комісії від 27 жовтня 2010 року протокол № 32/1078 щодо взаємозвязку захворювання з умовами праці, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Клініки професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці Академії медичних наук України», третя особа БМУ № 3 ВАТ «Київметробуд», про зобовязання прийняти рішення щодо внесення змін у виданий висновок центральної лікарсько-експертної комісії від 27 жовтня 2010 року протокол № 32/1078 щодо взаємозвязку захворювання з умовами праці.

Кодекс адміністративного судочинства України (далі КАС України) визначає повноваження адміністративних судів щодо розгляду справ адміністративної юрисдикції, порядок звернення до адміністративних судів і порядок здійснення адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до п. 7 ч.1 ст. 3 КАС України суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 2 ст. 4 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї матеріалів, відповідач Клініка професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці Академії медичних наук України», у якій позивач знаходився під динамічним спостереженням та дії якої оскаржує, не є субєктом владних повноважень, не здійснює владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень

Так, відповідно до Переліку, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 25 березня 2003 року № 133, Клініка професійних захворювань Інституту медицини праці АМН України належить до спеціалізованого лікувально-профілактичного закладу.

Таким чином, відповідачем у справі є Інститут медицини праці, від імені якого висновок про професійний характер захворювання уповноважена надавати Центральна лікарсько-експертна комісія Клініки професійних захворювань, яка є лікувально-профілактичним закладом.

Предметом спору у даній справі є дії та рішення лікарів Центральної медичної експертної комісії вказаної Клініки під час огляду ними ОСОБА_1 та надання висновку про встановлення причин захворювання та його звязку з умовами праці.

Процедура проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій, що сталися на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форми власності, виду економічної діяльності або в їх філіях, представництвах, інших відокремлених підрозділах чи у фізичних осіб - підприємців, які відповідно до законодавства використовують найману працю, а також тих, що сталися з особами, які забезпечують себе роботою самостійно, за умови добровільної сплати ними внесків на державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання визначена у Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 р. № 1112 Деякі питання розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві.

Відповідно до п. 7 цього Порядку, розслідування проводиться у разі раптового погіршення стану здоров'я працівника або особи, яка забезпечує себе роботою самостійно, одержання ними поранення, травми, у тому числі внаслідок тілесних ушкоджень, заподіяних іншою особою, гострого професійного захворювання і гострого професійного та інших отруєнь, одержання теплового удару, опіку, обмороження, у разі утоплення, ураження електричним струмом, блискавкою та іонізуючим випромінюванням, одержання інших ушкоджень внаслідок аварії, пожежі, стихійного лиха (землетруси, зсуви, повені, урагани тощо), контакту з представниками тваринного і рослинного світу, що призвели до втрати працівником працездатності на один робочий день чи більше або до необхідності переведення його на іншу (легшу) роботу не менш як на один робочий день, у разі зникнення працівника під час виконання ним трудових обов'язків, а також у разі смерті працівника на підприємстві (далі - нещасні випадки).

Згідно із п.п. 68-74 вказаного Порядку, усі виявлені випадки хронічних професійних захворювань і отруєнь підлягають розслідуванню.

Професійний характер захворювання визначається експертною комісією у складі спеціалістів спеціалізованого лікувально-профілактичного закладу згідно з переліком, що затверджується МОЗ.

Віднесення захворювання до професійного проводиться відповідно до процедури встановлення зв'язку захворювання з умовами праці згідно з додатком 13.

Зв'язок професійного захворювання з умовами праці працівника визначається на підставі клінічних даних і санітарно-гігієнічної характеристики умов праці, що складається установою державної санітарно-епідеміологічної служби, яка обслуговує підприємство, де працює хворий, за участю спеціалістів (представників) підприємства, первинної організації профспілки, членом якої є хворий, або уповноваженої найманими працівниками особи з питань охорони праці, якщо хворий не є членом профспілки, та робочого органу виконавчої дирекції Фонду за місцезнаходженням підприємства. Санітарно-гігієнічна характеристика видається на запит керівника лікувально-профілактичного закладу, що обслуговує підприємство, або спеціаліста з професійної патології міста (області, Автономної Республіки Крим), завідуючого відділенням професійної патології міської (обласної, Автономної Республіки Крим) лікарні.

Спеціалізовані лікувально-профілактичні заклади проводять амбулаторне та стаціонарне обстеження працівників за відповідним направленням. Відповідальність за встановлення діагнозу щодо хронічних професійних захворювань, перелік яких визначено Кабінетом Міністрів України, покладається на керівників цих закладів.

У спірних випадках для остаточного вирішення питання про наявність професійного захворювання особа направляється до Інституту медицини праці Академії медичних наук (м. Київ).

У разі незгоди хворого або роботодавця з рішенням Інституту щодо встановлення діагнозу і зв'язку захворювання із впливом шкідливих виробничих факторів і трудового процесу воно може бути оскаржено в судовому порядку.

Отже, професійне захворювання, як міра втрати здоровя, та причинний звязок з умовами праці хворого визначається шляхом експертного обстеження спеціалістами спеціалізованих лікувально-профілактичних закладів.

Слід зазначити, що за своєю сутністю оскаржуване рішення відповідача є експертним (медичним) висновком, який зроблено на підставі застосування спеціальних знань з метою встановлення певних обставин та фактів (в даному випадку, наявності звязку захворювання працівника з умовами його праці).

Прийняття Інститутом медицини праці остаточного рішення щодо професійного характеру захворювання, а також поширення на нього Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 р. № 1112, не змінює характер оскаржуваного медичного висновку, складеним за результатами проведення діагностики хворого та встановлення її звязку захворювання з умовами праці.

Крім того, слід зазначити, що у даному випадку посадові особи Центральної лікарсько-експертної комісії Клініки професійних захворювань не виступають у статусі субєктів владних повноважень, оскільки не виконують владних управлінських функцій і не наділені можливістю владно керувати поведінкою особи, з якою вони перебувають у спірних правовідносинах.

Реалізація державної політики у сфері охорони здоров'я відповідно до ст. 14 Основ законодавства України про охорону здоров'я покладено на органи державної виконавчої влади, до яких Інститут медицини праці та Клініка професійних захворювань, зокрема, не відносяться. Відтак, відповідач у даній справі не наділений владними управлінськими функціями у сфері охорони здоровя.

Тобто між сторонами існує спір про право, який має приватноправовий характер, що в свою чергу виключає розгляд цієї справи в порядку адміністративного судочинства.

Даний спір не є публічно-правовим і не підпадає під визначення справи адміністративної юрисдикції (адміністративна справа), як зазначено у п. 1 ч. 1 ст.3 КАС України, а тому встановлена ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів на цей спір не поширюється.

Вказаної правової позиції дотримується Вищий адміністративний суд України при вирішенні даної категорії справ (Ухвала від 04.11.2009 р., справа № 2887/08; Ухвала від 02 березня 2007 року, справа № К-1290/06).

Такої ж правової позиції дотримується і Київський апеляційний адміністративний суд в ухвалі від 24 листопада 2009 р по справі № 22-а-38869/08.

Що стосується делегованих повноважень суд зазначає наступне.

За загальним правилом делеговані функції, повноваження, це функції, повноваження (права і обов'язки), що їх набуває певний суб'єкт (орган чи посадова особа) шляхом передачі йому для виконання від іншого суб'єкта за власним рішенням останнього або на підставі норми закону. "Делегування" означає, як правило, передачу функцій, повноважень на певний час із збереженням у делегуючого суб'єкта права повернути й до власного виконання. Водночас делегуючий суб'єкт набуває право контролю за станом і наслідками виконання делегованих функцій, повноважень; він може також фінансувати із власних коштів їх здійснення, передавати у користування необхідні для цього майнові об'єкти.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" Кабінет Міністрів України уповноважений делегувати в установленому законом порядку окремі повноваження щодо управління об'єктами державної власності міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади, місцевим державним адміністраціям та відповідним суб'єктам господарювання. Крім того, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 цього Закону, КМ України також здійснює контроль за додержанням законодавства органами виконавчої влади, їх посадовими особами, а також органами місцевого самоврядування з питань виконання ними делегованих повноважень органів виконавчої влади.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що в даних відносинах Інститут медицини праці виконує власні повноваження у сфері медицини як профільний заклад, а отже функції щодо надання висновків не можуть вважатися такими, що делеговані Інституту Кабінетом Міністрів України. За змістом постанови Кабінету Міністрів України не вбачається ознак делегування державою владних управлінських функцій Інституту медицини праці, який, як зазначено вище є науковою неприбутковою установою у сфері медицини.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 109 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову ОСОБА_1 у відкритті провадження в адміністративній справі.

Згідно ч. 5 ст. 109 КАС України повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 109 КАС України суд розяснює позивачеві, що розгляд зазначеного спору віднесено до юрисдикції районних, районних у містах, міських чи міськрайонних судів у порядку цивільного судочинства.

На підставі вищенаведеного, керуючись статтями 109, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У Х В А Л И В:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті провадження в адміністративній справі.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала набирає законної сили відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції у порядку та строки, встановлені ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.П. Катющенко