Справа № 815/2892/15
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2015-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2892/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Вовченко O.A.,

секретар судового засідання Соколова М.С.

за участі: позивача ОСОБА_1 Нгалла Мамаду

представника відповідача ОСОБА_2 (за довіреністю),

перекладача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 Нгалла Мамаду до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 Нгалла Мамаду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, на підставі наказу від 06.05.2015 року № 82 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

В обґрунтування адміністративного позову зазначено наступне. В квітні 2015 році Позивач звернулась до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання статусу захисту в Україні. 06.05.2015 року Позивач отримав Повідомлення Управління справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06 травня 2015 року на підставі ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі за текстом - Закон). Позивачеві відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підстава - Наказ № 82 від 06.05.2015 року. Позивач є громадянином ОСОБА_4. Повідомив в міграційній службі про небезпеку життю, яка загрожує йому у випадку повернення на батьківщину через порушення традиційних норм, зокрема норм Шаріату, щодо заборони дошлюбних стосунків. На сьогоднішній день Позивач побоюється повертатись на батьківщину. Якщо Позивача буде повернено до ОСОБА_4, його життю та свободі загрожуватиме небезпека. Тому подібна відмова Відповідача ще й порушує вимоги ст.. З Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основних свобод» від 04.11.1950 року, де зазначено: «нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню». Цю норму закону міграційні органи України також повинні враховувати при винесенні рішень, оскільки норми міжнародних договорів мають пріоритет перед нормами національного законодавства (ч. 2 ст. 2 Закону та ч. 2 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України»).

Від відповідача надійшли до суду заперечення до адміністративного позову (а.с. 99-103), в яких зазначено, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності заяви вимогам п.1 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В судовому засіданні позивач підтримав адміністративний позов, просив суд задовольнити його в повному обсязі з підстав, викладених у адміністративному позові.

В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення адміністративного позову з підстав, викладених в запереченнях до адміністративного позову.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 Нгалла Мамаду, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_4, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, національність сенегалець, віросповідання іслам, мусульманин (а.с.60).

22.09.2010 року ОСОБА_1 Нгалла Мамаду на підставі національного паспорту та візи типу О перетнув кордон України (а.с. 63).

16.04.2015 року ОСОБА_1 Нгалла Мамаду звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. В якості підстави для отримання притулку позивач вказав, що на батьківщині мав позашлюбні відносини з дівчиною, яка завагітніла від нього, за що, згідно мусульманських законів, позивач може понести відповідальність та бути вбитим. На підставі зазначеного, як вказав позивач, в країні громадянського походження він залишатись не може (а.с. 57).

Наказом Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області ДМС України від 06.05.2015 року № 82 позивачу відмовлено в оформлені документів для вирішення питання щодо надання статусу біженці (а.с.82).

Вислухавши пояснення сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Із матеріалів особової справи № 2015OD0100 ОСОБА_1 Нгалла Мамаду, а саме з анкети позивача, вбачається, що причинами виїзду з країни постійного проживання позивача є наступне. В період коли позивач мешкав в м.Дакар він навчався в ліцеї «Делафос». Після закінчення ліцею отримав диплом електрика. В 2007 році отримав перемогу в національному конкурсі на навчання в технічному ліцей міста Чес. В зазначеному ліцеї навчався до 2009 року. В місті Чалі позивач орендував кімнату неподалік від ліцею на протязі трьох років. В цьому місті проживають християнки. Позивач зустрічався з дівчиною на імя Елен, проте його родина про це не знала, так як вона була християнкою, а позивач мусульманин. Після закінчення навчання позивач дізнався, що вона завагітніла. Проте, релігія позивача не дозволяє до одруження мати статеві стосунки, тим паче щоб мати позашлюбну дитину. Мати позивача допомогла оформити документи, навчатися в Україні. В ОСОБА_4 позивач не може повернутися, так як побоюється, що його можуть судити по закону Шаріата, а це може бути побиття або можуть вбити (а.с. 63).

Під час співбесіди з працівниками міграційної служби 30.04.2015 року позивач зазначив, що по приїзду в Україну позивач вступив на навчання в м. Харків в Академію фізичного виховання, де навчався з 2010- по 2011 рр., до 2012 року навчання продовжив в Одеському національному політехнічному університеті. З 2012 року позивач знаходиться на території України нелегально, оскільки виникли фінансові труднощі, через які позивач не може продовжити навчання, але чекає доки у матері зявляться кошти для оплати його контракту на навчання (а.с.70).

Вирішуючи спір, суд враховує, що з 2012 року до моменту звернення позивача за захистом останній перебував на території України нелегально і не вчиняв спроб звернутися за захистом, тобто не вважав себе у небезпеці та не вбачав потреби у міжнародному захисті.

Крім того, з протоколу співбесіди з ОСОБА_1 Нгалла Мамаду вбачається, що на території України він продовжує перебувати з метою отримання від матері коштів для продовження навчання в Україні.

Також, з особової справи позивача не вбачається переконливих підстав, з яких він не може повернутись в країну громадянської належності.

Так, будь-яких тверджень відносно того, що його колишня дівчина будь-кому скаржилась на ОСОБА_1 Нгалла Мамаду з приводу їх відносин позивач не зазначає. При цьому, як вбачається з матеріалів особової справи на батьківщині позивача залишилась проживати його родина, зокрема, мати позивача, з якою ОСОБА_1 Нгалла Мамаду підтримує зв'язок, та яка б у разі розшуку позивача, повідомила б його про це. Більш того, ОСОБА_1 Нгалла Мамаду не вказує ким саме він може переслідуватись за свої відносини з християнкою, а лише зазначає, що це забороняється його релігією. При цьому, які релігійні групи, особи тощо вчинять покарання за подібні вчинки позивач не вказує.

Відтак, з пояснень позивача не встановлено наявності небезпеки повернення ОСОБА_1 Нгалла Мамаду на батьківщину.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (далі Закон).

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Вирішуючи спір, суд враховує, що ані під час анкетування, ані при проведенні інтервю, рівно як і в адміністративному позові, позивач не зміг довести існування погроз, небезпеки, переслідування тощо; не було надано жодних додаткових пояснень до міграційної служби України, які б могли якимось чином вплинути на розгляд його особової справи в площині надання додаткового захисту в Україні.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_5 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України, влаштований побут та продовження навчання.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.71 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність свого рішення.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги відсутність будь-яких доказів існування зазначених переслідувань стосовно позивача, суд дійшов висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ст.ст. 11, 69-71, 160-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 Нгалла Мамаду до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, на підставі наказу від 06.05.2015 року № 82 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений та підписаний суддею 29.09.2015 року.

Суддя Вовченко О.А.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 Нгалла Мамаду до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, на підставі наказу від 06.05.2015 року № 82 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити.

29 вересня 2015 року.