Справа № 813/6706/14
Суддя: Кедик Марія Василівна
Дата ухвалення: 2015-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2015 року № 813/6706/14

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кедик М.В.,

за участю секретаря судового засідання Харіва М.Ю.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про скасування наказу, поновлення на роботі,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1М.) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі відповідач, ГУ МВС України у Львівській області), в якому згідно уточнених позовних вимог просить суд:

- скасувати наказ від 29.10.2013 року за № 430 о/с ГУ МВС України у Львівській області в частині звільнення майора міліції ОСОБА_1 з посади старшого інспектора громадської безпеки лінійного відділення в аеропорту «Львів» Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області за п. 67 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України;

- поновити майора міліції ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора громадської безпеки лінійного відділення в аеропорту «Львів» Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області з 30.10.2013 року.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що працював на посаді старшого інспектора громадської безпеки лінійного відділення в аеропорту «Львів» Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області. Наказом ГУ МВС України у Львівській області від 29.10.2013 року № 430 о/с, відповідно до ст. 67 Положення «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС України» позивача звільнено з органів внутрішніх справ у запас збройних сил України «за вчинення злочину та у звязку з вступом в законну силу вироку суду». Зазначає, що апеляційним судом Львівської області 13.06.2014 року скасовано вирок Сихівського районного суду від 15.04.2014 року в частині засудження ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 263 КК України і в цій частині справу провадженням закрито на підставі ст. 49 КК України у звязку із закінченням строку давності, тобто на даний час щодо нього не має жодного вироку суду. Крім того, позивач вважає, що ним дотримано строку звернення до суду, оскільки з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності, звільнення з органів внутрішніх справ його ознайомлено не було, трудову книжку не видано.

У судовому засіданні позивач та представник позивача уточнені позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в адміністративному позові, просили суд адміністративний позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав викладених у запереченні. Зазначив, що за наслідками звернення громадянки ОСОБА_4 від 20.08.2005 року було проведено перевірку та затверджено висновок, згідно якого в діях майора міліції ОСОБА_1 вбачались ознаки злочинів, передбачених ч. 2 ст. 368, ч. 1 ст. 263 КК України (в редакції 1960 року). За наслідками висновку УВБ у Львівській області ДВБ ГУБОЗ МВС України від 20.08.2005 року, старшим слідчим слідчого відділу управління прокуратури області ОСОБА_5 20.08.2005 року порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368, ч. 1 ст. 263 КК України (в редакції 1960 року). Сихівським районним судом м. Львова 15.04.2013 року майора міліції ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 1 ст. 263 КК України та призначено йому покарання два роки позбавленні волі та звільнено його від покарання, у звязку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. 05.07.2013 року ухвалою апеляційного суду Львівської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 залищено без задоволення, а частково оскаржуваний вирок без змін. Наказом ГУ МВС України у Львівській області від 29.10.2013 року № 430 о/с, позивача звільнено з органів внутрішніх справ у запас збройних сил України за ст. 67 Положення «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС України» за вчинення злочину та у звязку з вступом в законну силу вироку суду. Звернув увагу, що ухвалою апеляційного суду Львівської області від 13.06.2014 року провадження в частині засудження ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 263 КК України закрито на підставі ст. 49 КК України «у звязку із закінченням строку давності», а дана стаття КК України у відповідності до ч. 3, 4 ст. 88 КК України не вважається реабілітуючою, тому наказ ГУ МВС України у Львівській області від 29.10.2013 року № 430 о/с винесено законно та відповідно до чинного законодавства.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив, просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю з підстав викладених у запереченнях на позовну заяву.

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін у справі, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та пояснення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

ОСОБА_1 працював на посаді старшого інспектора громадської безпеки лінійного відділення в аеропорту Львів Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області з 01.07.2012 року до 29.11.2013 року.

За наслідками розгляду заяви громадянки ОСОБА_4 від 20.08.2005 року було проведено перевірку та затверджено висновок від 20.08.2005 року. У висновку встановлено, що в діях майора міліції ОСОБА_1 вбачаються ознаки злочинів, передбачених ч. 2 ст. 368, ч. 1 ст. 263 КК України КК України.

За наслідками висновку УВБ у Львівській області ДВБ ГУБОЗ МВС України від 20.08.2005 року, старшим слідчим слідчого відділу управління прокуратури Львівської області ОСОБА_5 20.08.2005 року порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України та 29.09.2005 року порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 363 КК України.

Вироком Сихівського районного суду м. Львова від 15.04.2013 року у справі № 1-318/11 майора міліції ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та призначено йому покарання 2 роки позбавлення волі та звільнено його від покарання, у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 05.07.2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а частково оскаржуваний вирок без змін.

Начальник Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_6 звернувся до начальника ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_7 із поданням (вих. № 16/14-10853 від 15.10.2013 року) про звільнення з органів внутрішніх справ України старшого інспектора громадської безпеки лінійного відділення в аеропорту Львів Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області майора міліції ОСОБА_1

Наказом ГУ МВС України у Львівській області від 29.10.2013 року № 430 о/с ОСОБА_1 29.11.2013 року звільнено з органів внутрішніх справ у запас збройних сил України за ст. 67 Положення «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС України» за вчинення злочину та у звязку з вступом в законну силу вироку суду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.04.2014 року ухвалу апеляційного суду Львівської області від 05.07.2013 року в частині засудження ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 263 КК України скасовано та справу в цій частині направлено на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 13.06.2014 року вирок Сихівського районного суду м. Львова від 15.04.2013 року в частині засудження ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 263 КК України скасовано і в цій частині справу провадженням закрито на підставі ст. 49 КК України у зв'язку з закінченням строку давності.

ОСОБА_1 звернувся до ГУ МВС України у Львівській області з заявою від 03.07.2014 року, у якій просив прийняти на службу з одночасним призначенням на посаду з врахуванням ухвали апеляційного суду Львівської області від 13.06.2014 року.

ГУ МВС України у Львівській області листом від 24.09.2014 року вих. № 16/14-8779 повідомило про відсутність підстав для прийняття його на службу.

Наказ ГУ МВС України у Львівській області від 29.10.2013 року № 430 о/с , позивач вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню, у зв'язку із чим звернувся до суду.

Даючи оцінку спірним правовідносинам суд керувався наступним.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Проходження служби в органах внутрішніх справ регламентується спеціальним законодавством Законом України «Про міліцію» від 20.12.1990 року № 565-ХІІ (далі Закон України «Про міліцію»), Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (далі Положення), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року № 114.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про міліцію» міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Статтею 18 Закону України «Про міліцію» визначено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

За приписами ст. 25 Закону України «Про міліцію» працівник міліції самостійно несе за свої протиправні дії або бездіяльність дисциплінарну або кримінальну відповідальність. Службова особа міліції, яка порушила вимоги закону або неналежно виконує свої обовязки, несе відповідальність у встановленому порядку.

Відповідно до частини 15 ст. 18 Закону України «Про міліцію» працівники міліції, яких притягнуто до відповідальності за вчинення адміністративного корупційного правопорушення, пов'язаного з порушенням обмежень, передбачених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції», або кримінального правопорушення, звільняються із служби у триденний строк з дня отримання відповідним органом внутрішніх справ копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили.

За приписами статті 21 Закону України «Про міліцію», звільнення працівника міліції зі служби у зв'язку з обвинуваченням у вчиненні злочину допускається тільки після набуття звинувачувальним вироком законної сили.

Абзацом 14 пункту 8 Положення передбачено, що дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема, і у зв'язку з набранням законної сили судовим рішенням щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного корупційного правопорушення, пов'язаного з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції", або кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 67 Положення, особи рядового або начальницького складу, притягнуті до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, за яке накладено стягнення у виді позбавлення права обіймати посади або займатися діяльністю, що пов'язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, чи кримінального правопорушення, підлягають звільненню із служби в органах внутрішніх справ у триденний строк з дня надходження до органу внутрішніх справ копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили.

Як уже зазначалось, наказом ГУ МВС України у Львівській області від 29.10.2013 року № 430 о/с ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ у запас збройних сил України за ст. 67 Положення «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС України» за вчинення злочину та у звязку з вступом в законну силу вироку суду.

Судом встановлено, що за наслідками оскарження в апеляційному порядку вироку Сихівського районного суду м. Львова від 15.04.2013 року, вказане рішення залишено без змін, про що Апеляційним судом Львівської області від 05.07.2013 року винесено ухвалу. Дана ухвала набрала законної сили.

Тобто, на момент винесення оскарженого наказу, позивача було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та призначено йому покарання 2 роки позбавлення волі та звільнено його від покарання, у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Також судом встановлено, що після касаційного оскарження ОСОБА_1 рішення апеляційного суду Львівської області від 05.07.2013 року, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 03.04.2014 року, рішення апеляційного суду Львівської області від 05.07.2013 року в частині засудження ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 263 КК України скасував та справу в цій частині направив на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 13.06.2014 року вирок Сихівського районного суду м. Львова від 15.04.2013 року в частині засудження ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 263 КК України скасовано і в цій частині справу провадженням закрито на підставі ст. 49 КК України у зв'язку з закінченням строку давності.

Щодо посилань позивача, на те що відносно нього не має жодного вироку суду, оскільки скасовано вирок Сихівського районного суду м. Львова від 15.04.2013 року, на підставі якого 29.10.2013 року ОСОБА_1 було звільнено з посади, а провадження у справі закрито, суд зазначає, що оскільки на час прийняття наказу від 29.10.2013 року № 430 о/с про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ, вирок Сихівського районного суду м. Львова від 15.04.2013 року та ухвала апеляційного суду Львівської області від 05.07.2013 року набрали законної сили, тому відповідач, звільняючи позивача з органів внутрішніх справ, діяв правомірно, а відтак наказ від 29.10.2013 року № 430 о/с прийнято відповідно до норм чинного законодавства України.

Стосовно скасування вироку Сихівського районного суду м. Львова від 15.04.2013 року та закриття провадження у справі, суд зазначає таке.

Згідно з ч. 2 ст. 44 Кримінального кодексу України, особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, а також на підставі Закону України про амністію чи акта помилування.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23.12.2005 року роз'яснено, що звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави від застосування щодо особи, котра вчинила злочин, установлених законом обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, у порядку, встановленому Кримінально-процесуальним кодексом України.

Закриття кримінальної справи зі звільненням від кримінальної відповідальності можливе лише в разі вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого Кримінальним кодексом України, та за наявності визначених у законі правових підстав.

Отже, прийняття судом рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності є актом, що свідчить про вчинення такою особою кримінально-караного діяння. Разом з тим, звільнення від кримінальної відповідальності не свідчить про виправдання особи, оскільки кримінальна справа закривається з нереабілітуючих для неї підстав.

При відсутності потреби засуджувати особу, яка вчинила злочин, і її звільненні від кримінальної відповідальності, сам факт вчинення злочину може бути підтверджений не тільки вироком, а іншими судовими рішеннями (постановами, ухвалами). Згідно Кримінально-процесуального кодексу України, саме на суд як на орган, який гарантує додержання конституційних прав особи при кримінальному переслідуванні, покладено обов'язок закривати справи з нереабілітуючих підстав у стадії досудового слідства.

За таких обставин, суд своїм рішенням може визнавати особу винною у вчиненні тих чи інших дій, передбачених Кримінальним кодексом України як злочини та за наявності передбачених законом підстав звільняти її від кримінальної відповідальності.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 6 Кримінально-процесуального кодексу України (в редакції, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин), якщо обставини, зазначені в пунктах 1, 2 цієї статті, виявляються в стадії судового розгляду, суд доводить розгляд справи до кінця і постановляє виправдувальний вирок.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 13.06.2014 року встановлено, що матеріалами справи, зібраними та перевіреними місцевим судом доказами винуватість ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України повністю доведена.

Разом з тим, апеляційний суд Львівської області також встановив, що ОСОБА_1 не визнає своєї вини, але погоджується на застосування відносно нього строку давності.

Отже, апеляційним судом Львівської області 13.06.2014 року кримінальну справу провадженням закрито з нереабілітуючих для ОСОБА_1 підстав.

Також, суд вважає помилковими твердження позивача про те, що його було позбавлено права участі у атестації, яка проводилась відносно нього та не було ознайомлено з атестаційним листом, оскільки підставою для його звільнення слугував вирок Сихівського районного суду м. Львова від 15.04.2013 року та ухвала Апеляційного суду Львівської області від 05.07.2013 року, тому висновки атестаційного листа безпосередньо не впливали на його звільнення.

Крім того, суд вважає необґрунтованими посилання позивача на те, що його не було ознайомлено з наказом про звільнення, оскільки як встановлено судом, позивач не зявлявся до відділу кадрового забезпечення для отримання трудової книжки, військового квитка та ознайомлення з наказом про звільнення, тому ГУ МВС України у Львівській області 14.11.2013 року на адресу реєстрації та фактичну адресу проживання позивача скеровано рекомендованим листом наказ про звільнення від 29.10.2013 року № 430 о/с, який позивач отримав 16.11.2013 року та 21.11.2013 року.

Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У силу п. 1 ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши обставини, визначені ч. 3 ст. 2 КАС України, суд приходить до висновку, що немає правових підстав для скасування наказу від 29.10.2013 року за № 430 о/с ГУ МВС України у Львівській області в частині звільнення майора міліції ОСОБА_1 з посади старшого інспектора громадської безпеки лінійного відділення в аеропорту «Львів» Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області за п. 67 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України.

Оскільки, суд дійшов до висновку про безпідставність та необґрунтованість вимоги позивача стосовно скасування вищевказаного наказу, а відтак підстав для задоволення вимоги щодо поновлення його на посаді теж немає.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, а відтак у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-14, 23, 69, 70, 71, 86, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України,-

п о с т а н о в и в :

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Згідно ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього ж Кодексу апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили у порядку та строки згідно ст. 254 КАС України.

Суддя Кедик М.В.