Справа № 802/2161/15-а
Суддя: Поліщук Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2015-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

07 вересня 2015 р. Справа № 802/2161/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Поліщук Ірини Миколаївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Дмитрука Михайла Володимировича

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: Селянського (фермерського) господарства "Конкурент"

до: Липовецького відділення Іллінецької об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області

про: визнання протиправними дій та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулось Селянське (фермерське) господарство "Кокурент" (далі СФГ "Конкурент", позивач) з адміністративним позовом до Липовецького відділення Іллінецької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області (далі Липовецьке відділення Іллінецької ОДПІ, відповідач) про визнання протиправними дій та скасування рішення.

Свої позовні вимог позивач обґрунтовує тим, що Липовецьким відділення Іллінецької ОДПІ безпідставно нараховано йому пеню в сумі 40,78 грн. за несвоєчасну сплату орендної плати за землю з юридичних осіб. При цьому, позивач зазначає, що податкове повідомлення-рішення про нарахування пені та податкова вимог про сплату пені йому не надсилались, а також, що він взагалі не повідомлявся про таке нарахування.

За вказаних обставин, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом в якому просить визнати протиправними дії Липовецького відділення Іллінецької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області щодо нарахування пені та скасувати рішення про таке нарахування.

18 серпня 2015 року Вінницький окружний адміністративний суд, за результатами розгляду заяви представника позивача, постановив ухвалу про відмову у прийнятті заяви представника позивача про зміну позовних вимог.

Ухвалою суду від 31 серпня 2015 року відмовлено представнику відповідача у задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.

Крім того, 31 серпня 2015 року судом постановлено ухвалу, якою відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та пояснення, надані у судових засіданнях, просила позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у своїх письмових запереченнях (Вхід. № 24698 від 07.09.2015р.), в яких зазначено, що Липовецьке відділення Іллінецької ОДПІ нараховуючи пеню за несвоєчасно сплату орендної плати з юридичних осіб, діяло згідно із нормами чинного законодавства на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши надані по справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд прийшов до висновку, що позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 01 жовтня 2007 року між СФГ "Конкурент" та Липовецькою РДА укладеного договір оренди земельної ділянки площею 91,0315 га (рілля) на території Білянської сільської ради.

На підставі зазначеного договору, позивачем самостійно обраховано та подано до податкового органу звітну річну податкову декларацію з плати за землю за 2014 рік на суму 70897,24 грн., з щомісячним розрахунком орендної плати за землю 5908,10 грн.

В подальшому, 16.12.2014р. СФГ "Конкурент" подало уточнюючу податкову декларацію з плати за землю за 2014 рік.

Як слідує зі змісту даної декларації, позивачем внесено уточнення до попередньо поданої звітної річної декларації з плати за землю за 2014 рік шляхом виключення з її складу нарахування орендної плати за землю за період з жовтня по грудень 2014 року.

З пояснень представника позивача наданих в судовому засіданні вбачається, що таке виключення відбулося в зв`язку з тим, що позивачу про закінчення строку дії договору оренди земельної ділянки стало відомо після прийняття постанови Вінницьким апеляційним адміністративним судом.

Вказаною постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08.12.2014 року визнано, що договір оренди земельної ділянки укладений між СФГ "Конкурент" та Липовецької РДА від 01.10.2007 року, за яким позивач сплачував орендну плату, втратив чинність 01.10.2014 року, тобто з спливом строку, на який його було укладено.

До таких висновків суд апеляційної інстанції прийшов з огляду на те, що позивач не зареєстрував на новий строк договір оренди земельної ділянки укладений між СФГ "Конкурент" та Липовецької РДА від 01.10.2007 року, а тому право оренди землі, на підставі даного договору, не виникло у позивача в силу закону.

В той же час, з КОР СФГ "Конкурент" (плата за землю з юридичних осіб), копія якої міститься в матеріалах справи, видно, що відповідачем 16.12.2015 року нараховано позивачу пеню в сумі 40,78 грн. за період з 01.12.2015р. по 15.12.2015р. за несвоєчасну сплату самостійно визначеного податкового зобов`язання з орендної плати за землю.

Позивач категорично не погоджується з діями Липовецького відділення Іллінецької ОДПІ щодо нарахування пені за несвоєчасно сплату орендної плати з юридичних осіб та відповідно звернувся до суду з вимогою визнати їх протиправними та скасувати рішення про нарахування пені.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України, Податкового кодексу України (далі - ПК України) та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами п. 1.1 ст. 1 Податкового кодексу України (тут і далі по тексту Кодекс в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Пунктом 286.2 статті 286 Податкового кодексу України передбачено, що платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов'язку подання щомісячних декларацій.

При цьому, п. 286.4 ст. 286 Податкового кодексу України встановлено, зокрема, що у разі зміни протягом року об'єкта та/або бази оподаткування платник плати за землю подає податкову декларацію протягом 20 календарних днів місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися такі зміни.

Як встановлено судом та не заперечується представником позивача, зміни об`єкта оподаткування орендної плати за землю відбулися у жовтні 2014 року в зв`язку з припиненням дії договору оренди земельної ділянки, за яким сплачувалась орендна плата.

Тобто, з урахуванням норм п. 286.4 ст. 286 Податкового кодексу України, уточнюючу податкову декларацію з плати за землю за 2014 рік, позивачу необхідно було подати до 20 листопада 2014 року.

Водночас, представник позивача зазначає, що уточнюючу податкову декларацію з плати за землю за 2014 рік подано 16.12.2014р., оскільки 08.12.2014р. Вінницьким апеляційним адміністративним судом прийнято постанову по справі № 802/2495/14-а, якою задоволено апеляційну скаргу Головного управління Держземагентства України у Вінницькій області, та скасовано постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 18.09.2014р., якою визнано не чинними і скасовано накази Головного управління Держземагентства у Вінницькій області про передачу в оренду земельної ділянки, яка використовувалась СФГ "Конкурент" на підставі договору оренди земельної ділянкою, укладеного 01.10.2007 року із Липовецькою РДА, іншій особі.

Зі змісту вказаної постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду слідує, що договір оренди земельної ділянки укладений між СФГ "Конкурент" та Липовецької РДА від 01.10.2007 року, за яким позивач сплачував орендну плату, втратив чинність 01.10.2014 року.

А тому, на думку представника позивача, об`єкт оподаткування змінився у грудні 2014 року.

Однак, суд відноситься до таких тверджень критично, з огляду на наступне.

Так, в матеріалах справи міститься копія постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2014 року по справі № 802/2495/14-а за позовом СФГ "Конкурент" до Головного управління Держземагентства України у Вінницькій області, Державної інспекції сільського господарства у Вінницькій області про визнання дій протиправними, скасування наказів, припису та зобов`язання вчинити дії, яка в подальшому була скасована Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08.12.2014р.

З тексту даної постанови слідує, що позивачем оскаржувались дії Головного управління Держземагентства України у Вінницькій області щодо надання земельної ділянки, орендну плату за використання якої сплачував позивач, в оренду іншій особі.

Тобто, ще у вересні 2014 року позивач знав про передачу земельної ділянки в оренду іншій особі, що не позбавляло його можливості подати уточнюючу податкову декларацію до звітної податкової декларації з плати за землю за 2014 рік та виключити з її складу нарахування орендної плати за землю за період з жовтня по грудень 2014 року.

Крім того, подаючи звітну податкову декларацію з плати за землю за 2014 рік позивач самостійно визначив у ній щомісячну орендну плату за весь рік, хоча термін дії договору оренди земельної ділянки закінчувався 01.10.2014р.

Разом з тим, як встановлено судом, Липовецьким відділення Іллінецької ОДПІ, в зв`язку з несплатою позивачем самостійно розрахованої орендної плати за землю за жовтень 2014 року в сумі 5908,10 грн., нараховано пеню за період з 01.12.2014 року по 16.12.2014 року в сумі 40,78 грн. на суму боргу 5908,10 грн.

Тобто, пеню нараховано з наступного дня граничного строку сплати орендної плати за землю за жовтень 2014 року по день подання уточнюючої податкової декларації з плати за землю за 2014 рік.

Відповідно до п. 287.3 ст. 287 Податкового кодексу України, податкове зобов'язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

Піндунктом 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що податкове зобов'язання - це сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

В той же час, за змістом пп. 129.1.1 п. 129.1 ст. 129 ПК України, пеня нараховується після закінчення встановлених цим Кодексом строків погашення узгодженого грошового зобов'язання на суму податкового боргу.

Нарахування пені розпочинається: а) при самостійному нарахуванні суми грошового зобов'язання платником податків - від першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати грошового зобов'язання, визначеного цим Кодексом; б) при нарахуванні суми грошового зобов'язання контролюючими органами - від першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати грошового зобов'язання, визначеного у податковому повідомленні - рішенні згідно із цим Кодексом.

Разом з тим, п.п. 129.3.4 п. 129.3 ст. 129 Податкового кодексу України передбачено, що нарахування пені закінчується при прийнятті рішення щодо скасування або списання суми податкового боргу (його частини).

Вказані норми Податкового кодексу України кореспондуються із положеннями Інструкції про порядок нарахування та погашення пені за платежами, що контролюються органами державної податкової служби, затвердженої Наказом Державної податкової адміністрації від 17.12.2010р. № 953, зареєстрованим Міністерством юстиції України 21.12.2010р. за № 1350/18645.

Встановлені обставини свідчать про те, що Липовецьке відділення Іллінецької ОДПІ нараховуючи позивачу пеню в сумі 40,78 грн. за несвоєчасну сплату узгодженого грошового зобов`язання діяло в межах норм встановлених законодавством.

Що стосується посилань позивача на те, що про нарахування пені відповідачем не прийнято відповідне податкове повідомлення-рішення та не виставлено податкову вимогу, то вони спростовуються наступним.

Так, пунктом 58.1 статті 58 Податкового кодексу України встановлено, що у разі коли сума грошового зобов'язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян), або у разі коли за результатами перевірки контролюючий орган встановлює факт невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації, або зменшує розмір задекларованого від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованого платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу, такий контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення.

З аналізу даної норми слідує, що податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) платнику податків лише у разі коли сума грошового зобов`язання платника податків розраховується контролюючим органом, або у разі коли за результатами перевірки контролюючий орган встановлює факт невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації, або зменшує розмір задекларованого від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованого платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу.

В той же час, в п.п. 14.1.162 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що пеня - це сума коштів у вигляді відсотків, нарахованих на суми грошових зобов'язань, не сплачених у встановлені законодавством строки.

Тобто, з контексту вказаних норм слідує, що податкове повідомлення-рішення приймається контролюючим органом у разі розрахунку даним органом суми грошового зобов`язання платника податків, в той час, як пеня є сумою коштів у вигляді відсотків, нарахованих на суму таких зобов`язань, не сплачених у встановлені законодавством строки.

Крім того, варто зазначити, що норми Глави 12 Податкового кодексу України, які регулюють порядок нарахування пені взагалі не передбачають надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення платнику податків у випадках її нарахування.

Що стосується надіслання (вручення) податкової вимоги, то в даному випадку варто зазначити, що нормами п. 59.1 ст. 59 Податкового кодексу України передбачено, що у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

При цьому, податкова вимога не надсилається (не вручається), якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує двадцять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилає (вручає) податкову вимогу такому платнику податків.

Тобто, норми п. 59.1 ст. 59 Податкового кодексу України не передбачають необхідності надіслання (вручення) податкової вимоги у разі коли сума податкового боргу платника податків не перевищує двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян

Враховуючи те, що позивачу нараховано пеню в сумі 40,78 грн., тобто у сумі меншій ніж 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд приходить до висновку, що у відповідача не виникло необхідності для вручення (надсилання) податкової вимоги позивачу.

Також суд критично оцінює твердження представника позивача щодо наявності в даному випадку неоднозначності трактування законодавства, а тому необхідності, у відповідності до п. 56.21 ст. 56 Податкового кодексу України, прийняття рішення на користь СФГ "Конкурент", оскільки неоднозначність трактування тут відсутня.

Відповідно до положень, закріплених статтею 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В судовому засіданні встановлено, що всі дії відповідача, пов'язані з предметом даного позову, відповідають критеріям щодо правомірності в контексті статті 2 КАС України.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності вчинення дій та докази, надані позивачем, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування пені в сумі 40,76 грн., а тому заявлений адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Зважаючи на відсутність в матеріалах справи документів на підтвердження відповідних судових витрат, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Поліщук Ірина Миколаївна