Справа № 806/2477/15
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2015-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2015 року м.Житомир справа № 806/2477/15

час прийняття: 11 год. 20 хв. категорія 6.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Романченка Є.Ю.,

за участю: позивача, представника позивача ОСОБА_1,

відповідача та третіх осіб,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до державного реєстратора Реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області ОСОБА_3, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, - ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання протиправною та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно з реєстраційним номером 01, здійснену 10 лютого 2015 року,

встановив:

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просить визнати протиправною державну реєстрацію права власності на нерухоме майно з реєстраційним номером 01 за ОСОБА_4 з часткою власності 17/100, здійснену 10 лютого 2015 року Реєстраційною службою Житомирського міського управління юстиції Житомирської області за адресою - вул. М.Лисенка, 15, в м. Житомирі та скасувати її. В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначала, що рішенням державного реєстратора Реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області ОСОБА_3 від 10 лютого 2015 року зареєстровано право власності на домоволодіння, будинок 15, по вул. М.Лисенка в м. Житомирі за ОСОБА_4 в розмірі 17/100 ідеальних частин. Вважає, що при здійсненні реєстрації відповідачем не було дотримано приписів п. 2 ч. 1 ст. 15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", так як державний реєстратор мав зупинити розгляд заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ОСОБА_4, адже прийняття такого рішення ускладнює розгляд цивільної справи. Здійснена державна реєстрація права власності ОСОБА_4 у домоволодінні будинку 15 по вул. М.Лисенка в м. Житомирі, на думку позивача, є фактичною реєстрацією права власності ОСОБА_4 і будинку 15, і в будинку 13 по вул. М. Лисенка в м.Житомирі, які є окремими будинками і мають різні юридичні адреси. За ОСОБА_2 та її сім'єю зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1, тому реєстрація права власності за ОСОБА_4 в домоволодінні порушує її права та права її сім'ї як співвласника багатоквартирного будинку. Також позивач вказувала, що незаконність рішення про державну реєстрацію прав підтверджується і постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 10.07.2014.

Позивач і її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючи на доводи наведені у позовній заяві та письмових поясненнях.

Відповідач у засіданні суду позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, з мотивів викладених у письмових запереченнях проти позову.

Третя особа ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Подала письмові пояснення по справі.

Третя особа ОСОБА_4 у засіданні суду щодо задоволення позовних вимог заперечувала та просила відмовити у задоволенні позову, зважаючи на пояснення наведені у письмових запереченнях на позов.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача та третіх осіб, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з наступних підстав.

10 лютого 2015 року державним реєстратором Реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області ОСОБА_3 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності внесено запис № 8671766 про право власності ОСОБА_4 на 17/100 домоволодіння за адресою: вулиця Лисенка Миколи, будинок 15, м. Житомир, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 19218675 від 10.02.2015.

Рішенням № 19218675 від 10.02.2015 відповідачем проведено державну реєстрацію права власності, а саме спільної часткової на домоволодіння, що розташоване в м. Житомирі, вулиця Лисенка Миколи, будинок 15, за ОСОБА_4.

Як видно із матеріалів реєстраційної справи рішення державним реєстратором прийнято за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ОСОБА_4 і документів, поданих для проведення державної реєстрації.

Згідно зі карткою прийому, разом із заявою ОСОБА_4 подано до Реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області: копію паспорта та ідентифікаційного коду; квитанцію за надання інформації; договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за № 2180 і його копію; технічний паспорт, виданий фізичною особою - підприємцем ОСОБА_7 та його копію; копію постанови Житомирського окружного адміністративного суду від 10.07.2014 в справі № 806/1684/14.

Доданий до заяви договір дарування укладено 26 липня 2006 року між ОСОБА_8 (Дарувальник) та ОСОБА_4 (Обдарована), за його умовами ОСОБА_8 передала безоплатно у власність (подарувала) ОСОБА_4 17/100 частин домоволодіння, що знаходиться в місті Житомирі, по вулиці Миколи Лисенка, 15. Домоволодіння складається з дерев'яного, обкладеного цеглою житлового будинку літери А, жилою площею 141,6 кв.м., та дерев'яного, обкладеного цеглою житлового будинку літери Б, жилою площею 18,3 кв.м.. До домоволодіння належать: сарай літ. В, уборна літ. У- У 1.

Цей договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за № 2180, про що свідчить витяг з Державного реєстру правочинів № 2681144 від 26.07.2006.

Доказів визнання вказаного договору дарування недійсним позивачем надано не було.

В той же час у матеріалах справи наявна копія рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13.03.2012 в справі № 2-205/12, яке ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 31 травня 2012 року залишено без змін, про відмову в задоволенні позову ОСОБА_9, ОСОБА_5 до ОСОБА_8, ОСОБА_4, Комунального підприємства "Житомирське обласне міжміське бюро по технічній інвентаризації" про визнання договору дарування від 26.07.2006 за № 2180 недійсним, припинення права власності ОСОБА_4 і ОСОБА_8, виключення записів про реєстрацію права власності з реєстру прав власності на нерухоме майно за безпідставністю.

Отже, договір дарування за яким у власність ОСОБА_4 перейшло 17/100 частин домоволодіння, що знаходиться в місті Житомирі, по вулиці Миколи Лисенка, 15, є чинним.

У відповідності до ст. 2 Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 № 1952-IV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 1952-IV), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Пунктом 1 частини 1 статті 4 Закону № 1952-IV визначено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме право власності на нерухоме майно.

Згідно зі абз. 1 ч. 5 ст. 15 Закону № 1952-IV, державна реєстрація прав (надання відмови в ній) проводиться у строк, що не перевищує п'яти робочих днів (крім випадків, установлених частиною сьомою цієї статті) з дня надходження до органу державної реєстрації прав заяви про таку реєстрацію і передбачених цим Законом та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до нього, документів, необхідних для її проведення.

Підстави для державної реєстрації прав та їх обтяжень наведені у статті 19 Закону № 1952-IV.

Так, частиною 1 вказаної статті Закону визначено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі:

1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом;

2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону;

3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді;

4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом;

5) рішень судів, що набрали законної сили;

6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам (ч. 4 ст. 15 Закону № 1952-IV).

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону № 1952-IV, державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4) внесення записів до Державного реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

За змістом частини 2 статті 9 Закону № 1952-IV, державний реєстратор:

1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав;

2) приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав;

3) відкриває і закриває розділи Державного реєстру прав, вносить до них відповідні записи;

4) веде реєстраційні справи щодо об'єктів нерухомого майна;

5) присвоює реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації;

6) видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

7) надає інформацію з Державного реєстру прав або відмовляє у її наданні у випадках, передбачених цим Законом;

8) у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень;

9) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України.

Абзацом першим частини четвертої статті 9 згаданого Закону встановлено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації.

Відповідно до ст. 26 Закону № 1952-IV, записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

В силу приписів частини 1 статті 24 Закону № 1952-IV, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо:

1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону;

2) об'єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав;

3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа;

4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують;

5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону;

5-1) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;

5-2) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону;

5-3) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку;

5-4) після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення;

5-5) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію;

5-6) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем;

6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена (ч. 4 ст. 24 Закону № 1952-IV).

У контексті наведено суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 до заяви про державну реєстрацію частини нерухомого майна, розташованого за адресою: вул. М.Лисенка, 15, м. Житомир, додано документи, які стали підставою та дали змогу державному реєстратору відповідно до вказаних вище правових норм встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, встановити відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та, відповідно, прийняти рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Зважаючи на викладене, суд дійшов переконання, що, здійснюючи державну реєстрацію права спільної часткової власності на об'єкт нерухомого майна (домолодіння, об'єкт житлової нерухомості) за адресою: м. Житомир, вул. Лисенка Миколи, будинок 15, у частці 17/100 за ОСОБА_4, державний реєстратор діяв у спосіб, який відповідає вимогам Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а саме: перевірив відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства.

Таким чином, підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 1952-IV у державного реєстратора не було.

Стосовно твердження позивача про наявність підстав для зупинення розгляду заяви ОСОБА_4 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Обставини за яких державний реєстратор приймає рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень обумовлені статтю 22 Закону № 1952-IV. Утім, ані положення цієї статті, ані положення Закону № 1952-IV не наділяють державного реєстратора повноваженням щодо прийняття рішення про зупинення розгляду заяви у зв'язку з тим, що прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ускладнює розгляд справи, що розглядається в порядку конституційного, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства.

У відповідності до приписів ст. 23 Закону № 1952-IV, державна реєстрація права власності та інших речових прав зупиняється у разі прийняття рішення суду про заборону вчинення дій, пов'язаних з державною реєстрацією таких прав.

Проте матеріали справи не містять доказів наявності такого рішення на час здійснення відповідачем державної реєстрації речових прав ОСОБА_4 на частку в домоволодінні за адресою: м. Житомир, вул. М. Лисенка, 15.

Також суд критично оцінює посилання позивача на те, що в постанові Житомирського окружного адміністративного суду від 10 липня 2014 року по справі № 806/1684/14 вказано всі підстави для скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_4, так як предмет оскарження у вказаній справі відмінний від предмету оскарження у даній справі.

Судовим рішенням у справі № 806/1684/14 надано оцінку діям державного реєстратора Комунального підприємства "Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради під час здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно 21 липня та 30 вересня 2011 року, відтак обставини наведені у ньому не можуть мати преюдиційного значення під час розгляду справи щодо оскарження державної реєстрації, вчиненої державним реєстратором Реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області 10 лютого 2015 року.

Разом з цим, суд вважає за необхідне відмітити, що державна реєстрація речових прав на майно є сукупністю рішень та дій державного реєстратора, а саме: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятого внаслідок розгляду заяви та необхідних документів особи, та вчинення дій щодо внесення запису до Державного реєстру прав на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Згідно зі ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, саме рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і внесення записів до Державного реєстру прав є рішеннями та діями державного реєстратора як суб'єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до адміністративного суду у розумінні наведених норм права.

ОСОБА_2 ні рішення, ні дії державного реєстратора не оскаржує, а намагається скасувати їх наслідки.

При цьому суд звертає увагу на те, що ОСОБА_2 та членам її сім'ї ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 в рівних частках на праві приватної сумісної власності належить квартира № 2, яка знаходиться за адресою: вул. М. Лисенка 13 в м. Житомирі.

Вказане підтверджено свідоцтвом про право власності на житло № 52402, виданим 20 жовтня 2006 року Відділом приватизації державного житлового фонду та витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно Комунального підприємства "Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради, сформованим 30.11.2006.

Оспорювана у даній справі державна реєстрація права власності проведена на 17/100 в домоволодінні за адресою: вул. М.Лисенка, 15, в м. Житомирі.

Наявними у матеріалах справи копіями судових рішень по цивільних справах, які набрали законної сили, неодноразово встановлено, що житлові будинки №№ 13,15 на вул. М.Лисенка в м. Житомирі знаходяться в спільній частковій власності співвласників, кожен власник має та зареєстрував за собою належну йому ідеальну частку домоволодіння.

Крім того, у провадженні Корольовського районного суду м. Житомира знаходиться справа № 296/7611/14-ц про поділ спільного майна в натурі та припинення спільної часткової власності. На даний час у цій справі призначено судову будівельно технічну експертизу у звязку з чим зупинено провадження в справі.

Завданням адміністративного судочинства, згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У пункті 8 частини 1 статті 3 КАС України визначено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Згідно зі частиною 1 статті 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв'язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб'єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими.

Отже, підставами для визнання протиправними дій чи скасування рішення суб'єкта владних повноважень є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який вчинив ці дії чи прийняв рішення. При цьому, обов'язковою умовою оскарження дій, рішень є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Відтак при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Саме по собі оскарження рішення, дії відповідача не є ефективним захистом прав позивача, оскільки правовідносини, що фактично пов'язані з поділом майна і виправленням помилок у правовстановлюючих документах співвласників домоволодіння, перейшли в іншу правову якість, а відтак не призведуть до розподілу домоволодіння відповідно до ідеальних часток співвласників.

Так, главою 29 Цивільного кодексу України та ст. 16 цього Кодексу передбачено способи захисту цивільних прав та інтересів з приводу власності.

Лише у спорах про право суди мають дати оцінку правового титулу всіх власників, які оспорюють чи не визнають чуже право, у тому числі і оспорюваний титул, у іншому ж спорі оцінка надається тільки діям, рішенню, що стосується одного титульного власника, а відтак є ймовірність не вирішення спору у інший спосіб.

Статтею 13 "Право на ефективний засіб юридичного захисту" Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Аналізуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивач під час звернення до суду обрала неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки після оформлення права між співвласниками домоволодіння виник спір про право. Зокрема, матеріали справи свідчать про наявність цивільно-правового спору між позивачем та третьою особою, направленого на захист права власності, яке у обох оформлене у відповідності до норм законодавства.

Оспорюючи реєстрацію права власності на частину нерухомого майна за ОСОБА_4, позивач намагається штучно перевести цивільно-правовий спір про право у площину публічно-правових відносин.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог і відсутність підстав для їх задоволення.

Керуючись статтями 86, 158 - 163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Є.Ю. Романченко

Повний текст постанови виготовлено: 01 жовтня 2015 р.