Справа № 2а-5786/11/2670
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2015-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2015 року м. Київ К/9991/43745/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого: Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі міста Києва Державної податкової служби

на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2011 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2012 року

у справі № 2а-5786/11/2670

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «А-М Україна»

до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі міста Києва

про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

Товариство з обмеженою відповідальністю «А-М Україна» (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі міста Києва (далі - відповідач) про скасування податкових повідомлень-рішень № /0 від 06 жовтня 2010 року та № /1 від 26 листопада 2010 року.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2011 року позовні вимоги були задоволені повністю. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення № /0 від 06 жовтня 2010 року та № /1 від 26 листопада 2010 року, прийняті ДПІ у Шевченківському районі м. Києва.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2012 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2011 року було залишено без змін.

В касаційній скарзі ДПІ у Шевченківському районі міста Києва Державної податкової сулжби, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2012 року і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

У запереченні на касаційну скаргу ТОВ «А-М Україна», посилаючись на те, що постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2011 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2012 року є законними та обґрунтованими, а положення касаційної скарги жодним чином це не спростовують, просить відмовити в задоволенні касаційної скарги та залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі касаційної скарги, дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

ДПІ у Шевченківському районі м. Києва провела виїзну позапланову перевірку ТОВ «А-М Україна» щодо підтвердження відомостей, отриманих від особи, яка мала правові відносини з платником податків ТОВ «РА «НОВА ІДЕЯ» за період травень 2009 року, червень 2009 року, липень 2009 року, вересень 2009 року, жовтень 2009 року, січень 2010 року та з ТОВ «Зетта-Фін» за період квітень 2010 року, за результатами якої був складений акт № 2514/2303/36352331 від 20 вересня 2010 року.

За висновками акту перевірки позивачем були порушені вимоги підпунктів 7.2.3, 7.2.4 пункту 7.2 статті 7, підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7, підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого занижено податкові зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 620001,00 грн., в тому числі по періодах: в травні 2009 року - 7756,00 грн., в червні 2009 року - 70984,00 грн., в липні 2009 року - 33082,00 грн., у вересні 2009 року - 167877,00 грн., у жовтні 2009 року - 2315,00 грн., у січні 2010 року - 61017,00 грн., у квітні 2010 року - 276970,00 грн.

Зокрема, в акті перевірки було вказано, що позивач неправомірно включив до складу податкового кредиту відповідного податкового періоду податок на додану вартість за господарськими операціями з ТОВ «РА «НОВА ІДЕЯ» (договори № 032009-15 від 31 березня 2009 року, № 05/2009-03 від 05 травня 2009 року, № 06/2009-15 від 18 червня 2009 року, № 06/2009-18 від 19 червня 2009 року, № 08/2009-09 від 07 серпня 2009 року, № 09/2009-25 від 25 вересня 2009 року, № 12/2009-18 від 18 грудня 2009 року), оскільки: відносно засновника ТОВ «РА «НОВА ІДЕЯ» ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною 2 статті 205 Кримінального кодексу України, яка, в свою чергу, дала пояснення, що у квітні 2007 року, перебуваючи у місті Києві на пропозицію невстановленої слідством особи за грошову винагороду погодилась стати директором ТОВ «РА «НОВА ІДЕЯ» без мети здійснення фінансово-господарської діяльності, також повідомила, що ніякого відношення до діяльності вказаного товариства не має; стан платника ТОВ «РА «НОВА ІДЕЯ» - 14 «Визнано банкрутом», остання податкова звітність подана по податку на прибуток за 2009 рік та по податку на додану вартість за лютий 2010 року; згідно баз даних ПДС, АІС ОР, «Співставлення податкових зобов'язань і податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України» у вказаного товариства відсутні необхідні умови для досягнення результатів економічної діяльності у зв'язку з відсутністю трудових ресурсів, основних фондів, складських приміщень, транспортних засобів. Також, в акті перевірки було вказано, що позивач неправомірно включив до складу податкового кредиту відповідного податкового періоду податок на додану вартість за господарськими операціями з ТОВ «Зетта-Фін» (договори № ЗФ-0912/02 від 01 грудня 2009 року та № ЗФ-1003/18 від 18 березня 2009 року), оскільки: ТОВ «Зетта-Фін» має стан платника 23 (місцезнаходження не встановлено); податкову декларацію з податку на додану вартість за квітень 2010 року не подано; постановою Господарського суду міста Києва від 20 грудня 2010 року у справі № 46/544-б ТОВ «Зетта-Фін» було визнано банкрутом; свідоцтво платника податку на додану вартість ТОВ «Зетта-Фін» було анульовано згідно акта від 18 жовтня 2010 року.

06 жовтня 2010 року ДПІ у Шевченківському районі м. Києва на підставі вказаного акта перевірки прийняла податкове повідомлення-рішення № /0, яким на підставі підпункту «б» підпункту 4.2.2. статті 4, підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» визначила ТОВ «А-М Україна» суму податкового зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) за платежем: податок на додану вартість у розмірі 930002,00 грн., в тому числі: 620001,00 грн. - за основним платежем, 310001,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Вказане податкове повідомлення-рішення оскаржувалось позивачем в адміністративному порядку, за наслідками якого його скарги були залишені без задоволення, а ДПІ у Шевченківському районі м. Києва було прийняте податкове повідомлення-рішення від 26 листопада 2010 року № /1 на аналогічну суму податкових зобов'язань.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач правомірно включив до складу податкового кредиту відповідного податкового періоду суми податку на додану вартість на підставі податкових накладних, отриманих від ТОВ «РА «НОВА ІДЕЯ» та ТОВ «Зетта-Фін», оскільки реальність господарських операцій між позивачем та вказаними суб'єктами господарювання підтверджена належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, виданими належним чином зареєстрованими юридичними особами та платниками податку на додану вартість. Також виходив з того, що порушення контрагентами постачальників позивача правил здійснення податкової дисципліни та господарської діяльності не є підставою для позбавлення позивача права на отримання податкової вигоди у зв'язку з відсутністю доказів недобросовісності такого платника.

Колегія суддів погоджується з висновками суду судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Згідно підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Підпунктом 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Абзацом 1 підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»(в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Виходячи з аналізу наведених положень Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), підставою для формування податкового кредиту є наявність у платника податку - покупця належно оформленої податкової накладної, яка видається платником податку, що поставляє товари (роботи, послуги), на підтвердження здійснення такої поставки.

Тобто, Закон України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов'язує виникнення у платника податку на додану вартість права на включення сплачених ним сум податку до податкового кредиту із фактичним виконанням робіт (послуг) чи поставкою товарів, у ціні яких цей податок сплачений.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, реальність господарських операцій з придбання позивачем у ТОВ «РА «НОВА ІДЕЯ» та у ТОВ «Зетта-Фін» товарів (робі, послуг) на підставі укладених договорів підтверджується: податковими накладними, актами здачі-прийомки виконаних робіт (послуг), видатковою накладною (арк. справи 154-155, 158-159, 163-164, 167-168, 171-174, 178-179, 183-184, 188-189).

Вказані обставини знайшли своє відображення і у акті перевірки, в якому також було вказано, що розрахунки між сторонами здійснювались у безготівковій формі.

Крім іншого, судами попередніх інстанцій було встановлено, що на момент укладення договорів та виконання господарських зобов'язань зазначені суб'єкти господарювання були належним чином зареєстрованими юридичними особами, платниками податку на додану вартість.

Також, як вбачається з матеріалів справи, що з 04 жовтня 2008 року директором ТОВ «РА «НОВА ІДЕЯ» була ОСОБА_2 (арк. справи 198) і саме ОСОБА_2 підписувала оспорювані договори з позивачем, а також усі інші первинні бухгалтерські документи від імені цього товариства (арк. справи 156-189).

Щодо тверджень податкового органу про те, що необхідною умовою для віднесення покупцем товарів (робіт, послуг) сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту є сплата сум податку на додану вартість до бюджету усіма контрагентами позивача у ланцюгу постачання правомірно відхилені судами попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1.3 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платник податку - особа, яка згідно з цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем, або особа, яка імпортує товари на митну територію України.

Платники податку, визначені у підпунктах «а», «в», «г», «д» пункту 10.1 статті 10 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту та своєчасність його внесення до бюджету відповідно до закону (пункт 10.2 статті 10 Закону).

Таким чином, якщо контрагент (або інша особа у ланцюгу постачання) не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи.

Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на податковий кредит у разі, якщо останній має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Закон України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не встановлює обов'язку покупця сплачувати податок на додану вартість ще й до бюджету, коли такий податок не буде сплачений продавцем або іншою особою, з урахуванням суми податку, отриманого від покупця в ціні товару. Відповідно до положень вказаного Закону сума податку на додану вартість, що включена до ціни товару, є податковим зобов'язанням продавця товару, і саме продавець товару несе обов'язок зі сплати цього податку до бюджету. Сама по собі несплата податку продавцем або іншою особою у ланцюгу постачання (у тому числі у разі ухилення від сплати) при фактичному здійсненні господарської операції не впливає на податковий кредит покупця. Тобто, покупець - платник податку на додану вартість не несе відповідальності за податкові зобов'язання продавця.

При цьому, колегія суддів вказує, що при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін, тоді як доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Вироків у кримінальних справах щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним сторонами оспорюваних договорів матеріали справи не містять. Не додано таких доказів і до касаційної скарги.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про неправомірність оспорюваних податкових повідомлень-рішень та наявність підстав для їх скасування.

Доводи касаційної скарги викладеного не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, касаційна скарга ДПІ у Шевченківському районі міста Києва Державної податкової служби підлягає залишенню без задоволення, а постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2011 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2012 року підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 2201, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції в Київському районі міста Харкова залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: _____________________ Л.І. Бившева

Судді: _____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна