Справа № 815/2936/15
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2015-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2936/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2015 року Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Андрухіва В.В.

судді Катаєвої Е.В.

судді Стефанова С.О.

при секретарі Рижук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

25 травня 2015 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 220-15 від 25.03.2015 року, яким йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязати відповідача прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач обґрунтував свої вимоги тим, що 01 червня 2013 року він звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області із заявою про надання статусу біженця або надання додаткового захисту в Україні. 18.05.2015 року позивач отримав повідомлення від Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області від 10.04.2015 року №256 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС України №220-15 від 25.03.2015 року. Позивач вважає вищевказане рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки воно приймалося без врахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи, з формальних підстав, внаслідок чого порушені його права. Позивач є громадянином ОСОБА_3, проживав у м. Дамаск. Навесні 2011 року в ОСОБА_3 почався внутрішній збройний конфлікт. На сьогоднішній день внутрішній конфлікт в ОСОБА_3 значно загострився, в країні гуманітарна криза. Жертвами військового конфлікту, як правило, стає цивільне населення країни. Побоюючись примусового призову на службу в армію країни або примусового рекрутування з боку повстанців, позивач був змушений покинути країну громадянської належності. Як повідомляє позивач, він не бажає приймати участь у бойових діях проти власного народу, оскільки є людиною миролюбною та вважає, що конфлікти треба вирішувати мирним шляхом. За таких обставин, позивач не може повернутися до країни своєї громадянської належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства, а також через побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити з наведених вище підстав.

Представник відповідача позов не визнав, надав суду письмові заперечення, згідно яких ДМС України, дослідивши заявлені позивачем обставини та інформацію по країні походження, обґрунтовано прийшла до висновку про відсутність підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому рішення № 220-15 від 25.03.2015 року відповідач вважає законним, обґрунтованим і таким, що не підлягає скасуванню. В обґрунтування заперечень на позов, відповідач зазначив, що район постійного проживання позивача, як він сам зазначив, не зруйнований та контролюється представниками влади. Також відповідач зазначає, що громадянська війна в країні не розглядається як причина виїзду позивача в Україну. Надана позивачем інформація не дає підстав вважати, що він переслідувався в ОСОБА_3, як конвенційний біженець. Позивач не був причетний до будь-яких подій, через які мав би обґрунтовані побоювання утисків, переслідувань, погроз, нелюдського поводження чи дискримінації. Позивачем не надано жодних доказів стосовно примусового призову до збройних сил. Припущення стосовно можливих проблем, повязаних зі службою в армії не є підставою для визнання вказаного елементу заяви цілком правдоподібним. Позивач виїхав з країни громадянського походження 23.04.2013 року до Лівану, де пробув три дні, проте за захистом не звертався. До України позивач потрапив 26.04.2013 року, проте звернувся за захистом 31.05.2013 року, тобто через місяць після потрапляння на територію України та через два роки після початку війни в ОСОБА_3. Крім цього, відповідач вказує на те, що мати, брат та дві сестри позивача проживають на Батьківщині у м. Дамаск, два інших брати перебувають у Кувейті, один з братів мешкає в Єгипті та ще один має посвідку на постійне проживання в Україні. Окрім цього, відповідач посилається на дані ЗМІ, що країни-сусіди ОСОБА_3 без перешкод приймають сирійських біженців. Також позивач перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_4 і має інші законні підстави для легалізації свого проживання в Україні. З огляду на викладене, відповідач вважає, що спроба легалізації перебування позивача на території України шляхом подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, є зловживанням процедурою.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином ОСОБА_3, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_2. За національністю араб, за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова арабська, розуміє російську мову. За сімейним станом - одружений на громадянці України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про шлюб серія І-ЖД № 188668). Позивач має неповну середню освіту, протягом 1993 - 1999 років навчався в школі Зубер у м. Дамаск. В період з 1993 по 2013 роки іноземець працював поваром у закладі швидкого харчування в м.Дамаск. Позивач є військовозобовязаним, проходив військову службу в ОСОБА_3 з 2006 по 2008 рік. ОСОБА_1 ОСОБА_2 не був членом жодних політичних, громадських, молодіжних, релігійних чи військових організацій на Батьківщині. В Україні позивач допомагає брату ОСОБА_5, який працює кухарем в м. Одесі.

На території ОСОБА_3 в м. Дамаск залишились проживати родичі позивача: матір Субхія ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4, сестра - Азгар ІНФОРМАЦІЯ_5, сестра Моміна ІНФОРМАЦІЯ_6 та брат ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_7

Інші родичі позивача, зокрема: брати ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_8 та ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_9 проживають в Кувейті, брат ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_10 проживає в Єгипті, брат ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_11 проживає в м. Одесі в Україні на підставі посвідки на постійне проживання в Україні.

23.04.2013 року позивач залишив територію ОСОБА_3 (м.Дамаск) рейсовим автобусом до Лівану (м. Бейрут). До України позивач потрапив авіарейсом м. Бейрут (Ліван) м. Шаржа (ОАЕ) м. Одеса (Україна).

31 травня 2013 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області з заявою № 182 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

16 вересня 2013 року наказом № 92 першого заступника начальника Управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності до ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту ОСОБА_1 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_12, особова справа № 2013OD0188.

19 січня 2015 року за результатами розгляду особової справи № 2013OD0188 ОСОБА_1 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_12, Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області на підставі абз. 4 п.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту склало висновок про доцільність відмови громадянину ОСОБА_3 ОСОБА_2 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

25 березня 2015 року рішенням Державної міграційної служби України №220-15 ОСОБА_1 ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону, відсутні. У висновку, зокрема, зазначено щодо відсутності підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також міграційний орган зазначив, що аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні походження заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і невибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження, можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

18 травня 2015 року громадянин ОСОБА_3 ОСОБА_2 отримав повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області за № 256 від 10 квітня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС №220-15 від 25 березня 2015 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 ОСОБА_10 з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. ОСОБА_8 під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, ОСОБА_11 Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Як встановлено в ході розгляду справи, ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до органів міграційної служби, мотивуючи свою заяву неможливістю повернення на батьківщину через громадянську війну в ОСОБА_3. При цьому, з матеріалів особової справи позивача вбачається, що він є військовозобов'язаним, проте воювати проти свого народу позивач не бажає.

Відповідно до ОСОБА_10 УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно Конвенції 1951 року и протоколу 1967 року (п. 171): ... якщо тип військової акції, в якій особа не бажає брати участь, засуджується міжнародним співтовариством як така що суперечить елементарним правилам людської поведінки, покарання, передбачене за дезертирство або ухилення від призову, може з урахуванням всіх інших вимог визначення бути розцінено як переслідування.

Крім того, як вбачається з інформації по країні походження про ставлення до дезертирів у ОСОБА_3 на даний момент: Оперативне ОСОБА_10 0ffїсе Великобританії по ОСОБА_3 від 15 січня 2013 року (http://www.unhcr.org/refworld/docid/50f55с8d2.html): ...сирійський уряд є жорстоко репресивним до інакомислення і свободи совісті які не є офіційно визнані в країні. Рівень смертей з вини влади з березня 2011 року неухильно зростає. Велика кількість солдатів було вбито за спробу втечі або за відмову відкривати вогонь по мирних жителях. У ході нинішнього конфлікту сирійська влада, ймовірно, потребує все більше призовників, щоб підтримати президента Асада. З урахуванням ситуації в ОСОБА_3, коли заявник є дезертиром з Сирійської армії, або може підлягати призову на військову службу після повернення, буде доречно надавати таким особам притулок, тому що сирійська влада буде розглядати їх як противників режиму.

При цьому, суд враховує, що згідно інформації по країні походження (http://s-team.net.ua/?p=98897), (http://sana.sy/ru/?p=44579), Президент ОСОБА_12 Асад підписав Указ № 32 від 2015 року про надання загальної амністії та звільнення від відповідальності за відхилення від призиву до лав збройних сил для всіх громадян, як в середині країни, так і зовні за злочини, передбачені законом Про військовий обовязок та військовій службі, які скоєні до 25 липня 2015 року.

З урахуванням зазначеної інформації суд вважає, що позивач при поверненні на батьківщину не буде розглядатися сирійською владою як противник режиму, а тому позивач ОСОБА_1 ОСОБА_2 не зазнаватиме переслідувань за політичною ознакою.

Разом з тим, згідно інформації компетентних інформаційних джерел: "Великобританія: Home Office, Інформація по країні і ОСОБА_10 - ОСОБА_12: Безпека й гуманітарна сітуація, грудень 2014", рівень насильства в основних містах і районах бойових дій в ОСОБА_12 перебуває на такому рівні, що існують серйозні підстави вважати, що особа, тільки своєю присутністю там протягом будь-якого відрізка часу, стикається з реальним ризиком шкоди, що загрожує їх життю, або особистої недоторканності. Внутрішнє переміщення в межах ОСОБА_12, з метою уникнути ризику невибіркового насильства занадто малоймовірно, щоб відповідати вимогам "можливості" і розумності через дуже обмежену можливість переміщатися і безпечно пересуватися з однієї частини ОСОБА_12 в іншу, а також непередбачуваність ситуації насильства в області пропонованого переміщення в поєднанні з гуманітарною ситуацією для внутрішньо-переміщених осіб (http://www.refworld.org/docid/5492925f4.html).

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, яка відображена в рішенні від 28.06.2011 року № 8319/07 та 11449/07 у справі Суфі і Ельмі проти Сполученого Королівства повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання (п.п.217-241).

Окрім того, згідно офіційної позиції УВКБ ООН від жовтня 2014 року, на даний момент майже всі райони країни (ОСОБА_12) охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, які частково накладаються один на одного; ця ситуація посилюється внаслідок того, що за всі протиборчі сторони воюють іноземні найманці. Бої між сирійськими урядовими силами і масою антиурядових збройних груп не затихають. Паралельно угрупування Ісламська держава Іраку і аль-Шама зміцнила контроль над значними територіями півночі і північного сходу ОСОБА_12 і часто вступає у збройні сутички з антиурядовими збройними групами, курдськими силами (Загонами народної самооборони, ОНБ), а також з урядовими силами. Нанесення авіаційних ударів по цілях в угрупування Ісламська держава Іраку і аль-Шама 23 вересня 2014 привнесло в конфлікт додатковий ступінь складності. Оскільки міжнародні зусилля по знаходженню політичного вирішення ситуації в ОСОБА_12 успіху досі не принесли, конфлікт і раніше призводить до подальших жертв серед цивільного населення, переміщенню людей і руйнування інфраструктури країни.(ч.2 Рекомендацій з питань міжнародного захисту щодо осіб, які залишають САР УВКБ ООН від жовтня 2014 року).

Відповідно до ч.4 Рекомендацій УВКБ ООН від жовтня 2014 року, за наявними даними, до квітня 2014 кількість осіб, які загинули в результаті конфлікту, перевищила 191 тисяч осіб. Найбільше число документально зафіксованих випадків смерті було зареєстровано в провінції ОСОБА_13, далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дераа і ОСОБА_2. Повідомляється, що погіршення стану сирійської системи охорони здоров'я призвело до тисяч смертей від хронічних захворювань, яким можна було запобігти в звичайних умовах, а також до передчасних смертей від звичайно несмертельних інфекційних захворювань, захворювань, що виникають у новонароджених, і недоїдання. Крім того, в результаті конфлікту сотні тисяч людей отримали поранення, які часто призводять до тривалої непрацездатності, а ще більше людей страждають від наслідків психологічних травм, викликаних тим, що вони стали свідками насильства, втрати членів сім'ї.

Згідно ч.31 Рекомендацій УВКБ ООН від жовтня 2014 року, у світлі розвитку подій і зміни обставин в ОСОБА_12, можливо, буде доцільно переглянути (якщо цього ще не було зроблено) рішення у справах сирійців, чиї клопотання про надання притулку в минулому були відхилені, щоб ті, хто в силу обставин, що змінилися має обґрунтовані причини звернутися про надання притулку як біженці на місці (sur place), могли розраховувати на ухвалення відповідного рішення, яке дозволить їм користуватися захистом і правами, що випливають з визнання їх біженцями.

Викладене спростовує твердження відповідача щодо відсутності у позивача підстав для надання йому захисту в Україні.

Відповідно до ч.34 Рекомендацій УВКБ ООН від жовтня 2014 року, враховуючи актуальність даного питання на тлі збільшення навантаження на сусідні з ОСОБА_12 держави і відновлення припливу біженців, УВКБ ООН повторює свій заклик до держав, які не є сусідами ОСОБА_12, вивчити конкретні та ефективні способи вираження солідарності.

Згідно ч.36 Рекомендацій УВКБ ООН від жовтня 2014 року, солідарність може і повинна виражатися за допомогою забезпечення належного звернення та захисту відносно малих груп сирійців, які прибувають безпосередньо з ОСОБА_12, через країни регіону або морем в більш віддалені країни, а також за допомогою надання їм доступу на територію і до оперативних і справедливим процедурам розгляду клопотань про надання притулку. Необхідні великодушні підходи до захисту, що виражаються в незастосування санкцій до тих, хто прибуває без документів, що засвідчують особу (або іншим неправомірним чином), і в високому рівні позитивних рішень за клопотаннями про статус біженця поряд з наданням супутніх прав.

Отже, існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та не вибіркової загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства.

За викладених обставин, суд вважає абсолютно необгрунтованим посилання органу міграційної служби у висновку стосовно позивача на те, що військові дії у країні громадянської належності позивача не є підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також на те, що заявник не надав жодних переконливих пояснень або підтверджень реального ризику бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, оскільки вищенаведена інформація по країні походження, навпаки, підтверджує реальність такого ризику.

Таким чином, серед фактів, повідомлених позивачем та з урахуванням вищенаведеної інформації по країні походження, суд вбачає підстави для надання позивачу захисту в Україні відповідно до умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки існує реальна загроза життю позивача, його безпеці та свободі через загальнопоширене насильство в ОСОБА_12 в ситуації внутрішнього збройного конфлікту, систематичного порушення прав людини, враховуючи, що позивач не бажає повернутися до ОСОБА_12 внаслідок зазначених обґрунтованих побоювань.

Також суд зазначає, що наявність авіасполучення з ОСОБА_12 не є свідченням відсутності у позивача підстав для надання йому захисту в України, оскільки фізична можливість повернення до країни походження не є тотожною безпечному перебуванню в цій країні.

Доводи відповідача про те, що позивач покинув країну свого походження лише у 2013 році, тобто через два роки після початку військового конфлікту в ОСОБА_12, суд не бере до уваги, оскільки станом на 2015 рік ситуація в ОСОБА_12 істотно погіршилася у порівнянні з ситуацією, що існувала у 2013 році, що підтверджується наведеною інформацією по країні походження.

Також суд вважає безпідставним посилання відповідача на те, що позивач не звернувся за захистом до сусідніх з ОСОБА_12 країн, зокрема Лівану, оскільки це не спростовує факту загрози життю, здоровю чи свободі позивача згідно критеріїв, перелічених у п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", та не є підставою для відмови в наданні захисту.

Твердження відповідача, що позивач перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_4В, а тому звернення за захистом в Україні направлене на тимчасову легалізацію в Україні, та є зловживанням процедурою з боку позивача - суд вважає безпідставним, оскільки звернутися за міжнародним захистом є правом позивача, і наявність підстав для звернення за дозволом на іміграцію та отриманням посвідки на проживання в Україні не позбавляє позивача права на захист, як шукача притулку. Крім того, обидві сторонни по справі підтвердили суду, що позивач до міграційних органів з питання надання дозволу на іміграцію та документування посвідкою на проживання в Україні не звертався.

Також суд бере до уваги, що на момент прийняття відповідачем оскаржуваного ріщення у позивача ще не виникло право звернення за дозволом на іміграцію. Тим більше такого права в нього не було на момент звернення з заявою про надання захисту в Україні.

Крім того, враховуючи інформацію по країні походження, суд не погоджується з доводами відповідача про те, що найближчі родичи позивача залишились на батьківщині, і їм там нічого не загрожує. ОСОБА_6 залишення на батьківщині родичів позивача не спростовує обґрунтованості побоювань позивача повертатися в ситуацію загальнопоширеного насильства через внутрішній збройний конфлікт у ОСОБА_12, а твердження відповідача про безпечність перебування у ОСОБА_12 родичів позивача суд вважає надуманими.

Таким чином, серед фактів, повідомлених ОСОБА_1 ОСОБА_2 та з урахуванням вищенаведеної інформації по країні походження, суд вбачає підстави для надання позивачу захисту в Україні відповідно до умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки існує реальна загроза життю позивача, його безпеці та свободі через загальнопоширене насильство в ОСОБА_12 в ситуації внутрішнього збройного конфлікту, систематичного порушення прав людини, враховуючи, що позивач не бажає повернутися до ОСОБА_12 внаслідок зазначених обґрунтованих побоювань.

За таких обставин, суд вважає, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, призвело до прийняття протиправного рішення щодо відмови ОСОБА_1 ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, суд вважає, що відповідач не довів суду правомірність прийнятого рішення відносно позивача, а тому позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 в частині визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 220-15 від 25.03.2015 року про відмову ОСОБА_1 ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - підлягає задоволенню. Оскільки визначення виду захисту шукачів притулку є компетенцією органів міграційної служби, суд вважає, що в задоволенні вимоги про зобов'язання відповідача надати конкретний вид захисту належить відмовити. При цьому, належить зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву позивача з урахуванням інформації по країні походження та встановлених судом обставин.

За таких обставин, позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 7-9, 11, 71, 86, ч.6 ст.128, 159-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 25.03.2015 року № 220-15 про відмову ОСОБА_1 ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобовязати Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем особою, яка потребує додаткового захисту.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом 10 днів з дня отримання копії постанови до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду набирає законної сили у разі неподання апеляційної скарги у 10-денний строк з дня отримання копії постанови. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст постанови суду виготовлений 28.09.2015 року.

Головуючий суддя В.В. Андрухів

Суддя Е.В. Катаєва

Суддя С.О. Стефанов