Справа № 800/318/15
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2015-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

01 вересня 2015 року м. Київ справа № 800/318/15

Суддя Вищого адміністративного суду України Тракало В.В., вирішуючи питання про відкриття провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 до Президента України Порошенка Петра Олексійовича, Верховної Ради України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Лутковської Валерії Володимирівни про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и л а :

Позивачі звернулися до Вищого адміністративного суду України як до суду першої інстанції із зазначеним позовом до відповідачів, в якому просили:

- визнати такими, які були скоєні за межами компетенції, встановленої ч.2 ст.19, ст.102 Конституції України, дії Президента України Порошенка П.О. щодо підписання 15 липня 2015 року (не застосування права вето, не повернення закону до Верховної Ради України) Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору», яким звужуються права і свободи громадян, у тому числі позивачів, щодо доступу до правосуддя;

- визнати такими, які були встановлені за межами компетенції, встановленої ч.2 ст.19 Конституції України, дії Верховної Ради України щодо прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору», яким звужуються права і свободи громадян, у тому числі позивачів, щодо доступу до правосуддя;

- визнати протиправною бездіяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Лутковської В.В. щодо виконання обов'язку повною мірою використовувати надані їй права, яка після прийняття Верховною Радою України та підписання Президентом України Порошенком П.О. Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» не звернулася до Конституційного Суду України з поданням про невідповідність Конституції України вказаного Закону, не звернулася до Верховної Ради України з доповіддю з питань недодержання в Україні прав і свобод людини і громадянина, не внесла в установленому порядку пропозиції щодо вдосконалення законодавства України у сфері захисту прав і свобод людини і громадянина;

- зобов'язати відповідачів вчинити у межах повноважень дії по відновленню прав і свобод громадян, звужених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору».

Предметна та інстанційна підсудність адміністративних справ визначена статтями 18, 20 КАС України.

Відповідно до ч. 4 ст. 18 КАС України Вищому адміністративному суду України як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Статтею 171-1 КАС України встановлено особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Згідно з частиною першою цієї статті її правила поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: 1) законності (крім конституційності) постанов Верховної Ради України, указів і розпоряджень Президента України; 2) актів Вищої ради юстиції; 3) дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради юстиції; 4) рішень, дій чи бездіяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 КАС України передбачено, що справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Як вбачається із змісту позовних вимог, позивачі оскаржують дії Верховної Ради України при прийнятті та дії Президента України при підписанні Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору».

Згідно ст.75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України, до повноважень якої належить прийняття законів відповідно до пункту п'ятого статті 85 Конституції України.

У мотивувальній частині Рішення Конституційного Суду України від 27 березня 2002 року № 7-рп/2002 імперативно визначено, що за змістом положень статей 85, 91 Конституції України Верховна Рада України приймає закони, постанови та інші правові акти. Вони є юридичною формою реалізації повноважень єдиного органу законодавчої влади в Україні та, відповідно до ч. 2 ст.147, ч.1 ст.150 Конституції України, є об'єктом судового конституційного контролю.

Процедура набрання законом чинності, що включає стадію його підписання, передбачена ст. 94 Конституції України, відповідно до якої закон підписує Голова Верховної Ради України і невідкладно направляє його Президентові України. Президент України протягом п'ятнадцяти днів після отримання закону підписує його, беручи до виконання, та офіційно оприлюднює його або повертає закон зі своїми вмотивованими і сформульованими пропозиціями до Верховної Ради України для повторного розгляду. У разі якщо Президент України протягом встановленого строку не повернув закон для повторного розгляду, закон вважається схваленим Президентом України і має бути підписаний та офіційно оприлюднений. Якщо під час повторного розгляду закон буде знову прийнятий Верховною Радою України не менш як двома третинами від її конституційного складу. Президент України зобов'язаний його підписати та офіційно оприлюднити протягом десяти днів. Закон набирає чинності через десять днів з дня його офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самим законом, але не раніше дня його опублікування.

У Рішенні Конституційного Суду України від 17 жовтня 2002 року N 17-рп/2002 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення положень статей 75, 82, 84, 91, 104 Конституції України (щодо повноважності Верховної Ради України) зазначено, що Верховна Рада України визначена в ст. 75 Конституції України парламентом - єдиним органом законодавчої влади в Україні. Крім того, в Рішенні Конституційного Суду України зазначено, що учасниками законодавчого процесу на його відповідній стадії, а отже, учасниками законотворчості, є визначені в ч. 1 ст. 93 Конституції України суб'єкти права законодавчої ініціативи у Верховній Раді України - зокрема Президент України. Реалізація права законодавчої ініціативи і права вето означає лише участь відповідних органів у здійсненні власне парламентської функції законотворчості.

Отже, аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що Верховна Рада України при розгляді та прийнятті законів та Президент України при підписанні законів чи при утриманні від їх підписання не виконують владних управлінських функцій, а реалізовують свої повноваження щодо законодавчої діяльності.

Згідно п. 1 ч.3 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи, що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України.

Відповідно до статті 147 Конституції України Конституційний Суд України є єдиним органом конституційної юрисдикції в Україні та вирішує питання про відповідність законів та інших правових актів Конституції України і дає офіційне тлумачення Конституції України та законів України.

Статтею 150 Конституції України визначено повноваження Конституційного Суду України, до яких, зокрема, належить вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів та інших правових актів Верховної Ради України.

Згідно з частиною першою статті 152 Конституції України закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Повноваження Конституційного Суду України визначені в статті 13 Закону України від 16 жовтня 1996 року № 422/96-ВР «Про Конституційний Суд України», у пункті 1 якої зазначено, що Конституційний Суд України приймає рішення та дає висновки у справах щодо конституційності законів та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Відповідно до статті 15 цього Закону підставами для прийняття Конституційним Судом України рішення щодо неконституційності правових актів повністю чи в їх окремих частинах є: невідповідність Конституції України; порушення встановленої Конституцією України процедури їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності; перевищення конституційних повноважень при їх прийнятті.

Враховуючи викладене, невідповідність Конституції України актів Верховної Ради України, як і порушення встановленої Конституцією України процедури їх розгляду, може бути підставою для прийняття Конституційним Судом України рішення щодо їх неконституційності, що свідчить про неможливість розгляду таких справ у порядку адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 20 січня 2015 року (справа 21-577а14).

За таких обставин, коли заявлені позовні вимоги до Верховної Ради України та Президента України Порошенка П.О. не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, у відкритті провадження в адміністративній справі за цими позовними вимогами слід відмовити на підставі п.1 ч.1 ст. 109 КАС України.

Що стосується заявлених позивачами вимог до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Лутковської В.В. про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії, то як зазначалося вище, предметна та інстанційна підсудність адміністративних справ визначена статтями 18, 20 КАС України. Так, ч.4 ст.18 цього Кодексу містить перелік справ, які підсудні Вищому адміністративному суду України як суду першої інстанції. Проте, справи за позовами громадян до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у цьому переліку не передбачені.

Згідно п. 6 ч. 3 ст. 108 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо справа не підсудна цьому адміністративному суду.

Враховуючи викладене, вказана позовна заява в частині позовних вимог до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Лутковської В.В. про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії підлягає поверненню позивачам на підставі п. 6 ч. 3 ст. 108 КАС України.

На підставі викладеного, керуючисть ст. ст. 17, 18, 20, 108, 109, 171-1 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 в частині позовних вимог до Президента України Порошенка Петра Олексійовича, Верховної Ради України про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов'язання вчинити дії.

Позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 в частині позовних вимог до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Лутковської Валерії Володимирівни про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії повернути позивачам.

Ухвала є остаточною і оскарженню в апеляційному чи касаційному порядку не підлягає, проте може бути переглянута Верховним Судом України у порядку, визначеному цим Кодексом.

Суддя В.В. Тракало