Справа № 802/3681/15-а
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2015-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

30 вересня 2015 р. Справа № 802/3681/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Воробйової Інни Анатоліївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Мошняги В.І.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Вінницької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області

про: визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) з адміністративним позовом до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області (далі - Вінницька ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області, податковий орган, відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №1091-17 від 17.06.2015 р.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 15.08.2012 р. за ним зареєстровано придбаний автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 200. Проте, у грудні цього ж року вказаний транспортний засіб викрадено. Отже, позивач своє право володіння, користування та розпорядження втратив. За таких обставин, на його думку, втрачено й ознаки платника транспортного податку, адже таким є фізична особа, яка має зареєстровані в Україні саме власні легкові автомобілі, які, в свою чергу і є обєктом оподаткування.

Відповідно до підпункту 37.3.3 пункту 37.3 статті 37 ПК України втрата особою ознак платника податку, які визначені цим кодексом, є підставою для припинення податкового обовязку.

За наведених обставин, та враховуючи фактичну відсутність автомобіля у власності, позивач вважає протиправним нарахування йому транспортного податку, так як втратив ознаки платника податку.

В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовільнити.

Представник відповідача позов не визнала, просила відмовити в його задоволені з підстав, викладених у письмових запереченнях. Зокрема зазначила, що факт незаконного заволодіння зареєстрованого за ОСОБА_1 транспортного засобу TOYOTA LAND CRUISER 200 не звільняє його від обовязку сплатити транспортного податку. Адже, юридично особа залишається власником майна до моменту його зняття з реєстрації, що не має місце у цьому випадку. Відтак, посилаючись на положення статті 267 ПК України, вказала про правомірність оскаржуваного рішення та наявність підстав для напарування та сплати транспортного податку.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, суд встановив наступне.

Згідно облікової картки приватного ТЗ АВ 000600, ОСОБА_1 є власником транспортного засобу TOYOTA LAND CRUISER 200, 2012 р.в., № кузова JТМСV 05J904079760, який зареєстровано за позивачем 15.08.2012 р. (а.с. 9).

Разом з тим, відповідно до довідки управління ДАІ №9/4-10313 від 13.08.2015 р. автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 200, 2012 р.в., н.з. АВ 000600, кузов № JТМСV 05J904079760 знаходиться в угоні.

17.06.2015 р. Вінницькою ОДПІ на підставі п.п. 267.6.1 п. 267.6 ст. 267 ПК України, прийнято податкове повідомлення рішення в № 1091-17, яким визначено позивачу суму податкового зобовязання із транспортного податку в сумі 25 000 грн. (а.с. 11).

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Визначаючись щодо позовних вимог суд керується та виходить з наступного.

01 січня 2015 року, набрав чинності Закон України № 71-VIII від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким шляхом викладення в новій редакції статі 267 ПК України, введено новий податок - транспортний.

Так, відповідно до підпункту 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 ПК України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України є обєктами оподаткування.

В свою чергу, обєктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають обєм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см (п.п.267.2.1 п. 267 ст. 267 ПК України).

Відповідно до пункту 267.4 статті 267 ПК України ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є обєктом оподаткування.

Обчислення суми податку з обєкта/обєктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку. Податкове повідомлення-рішення про сплату суми податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 01 липня року базового податкового (звітного) періоду (року) (п.п. 267.6.1, 267.6.2 п. 267.6 ст. 267 ПК України).

Таким чином, автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 200 із обємом двигуна понад 3000 кубічних сантиметри, право власності на який зареєстровано за позивачем 15.08.2012 р,. згідно підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 ПК України є обєктом оподаткування транспортним податком, а позивач в такому разі є платником вказаного податку. Тому, приймаючи податкове повідомлення від 17.06.2015 року № 1091-17, відповідач діяв на підставі та в межах повноважень визначених Законом.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказує на те, що зареєстрований за ним автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 200 викрадено у грудні 2012 р., що свідчить про втрату ним права власності на автомобіль, та, відповідно, ознак платника податку. Адже він втратив можливість володіти, користуватися та розпоряджатися автомобілем у звязку із його викраденням Відтак, не реалізовує щодо автомобіля право власності і не може вважатися власником автомобіля у розумінні норм цивільного законодавства. Тому сторона позивача вважає, що зареєстрований за позивачем автомобіль, не є його власним автомобілем.

Такі доводи судом до уваги не беруться, виходячи з наступних мотивів.

Аналізуючи норми підпункту 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 ПК України суд звертає увагу, що законодавець повязує статус особи як платника транспортного податку із фактом наявності у неї зареєстрованих легкових автомобілів, які використовувалися до 5 років і мають обєм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Та обставина, що за позивачем станом на момент розгляду справи зареєстрований такий автомобіль сторонами не оспорюється та підтверджується досліджененою судом обліковою карткою приватного транспортного засобу.

Згідно частини першої статті 34 Закону України "Про дорожній рух", державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов'язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків.

Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення (ч. 3 ст. 34 Закону).

Порядок проведення державної реєстрації транспортних засобів врегульований Постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 7 вересня 1998 р., якою затверджений Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (Порядок).

Пунктом 6 Порядку передбачено, що транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в реєстраційно-екзаменаційних підрозділах Державтоінспекції (далі - підрозділи Державтоінспекції). Транспортні засоби, що належать декільком фізичним або юридичним особам (співвласникам), за їх письмовою заявою реєструються за однією з таких осіб. У разі відсутності одного із співвласників державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі його письмової заяви (п. 6 Порядку).

Власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів (п. 7 Порядку).

Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників (п. 8 Порядку).

Із системного аналізу наведених норм Порядку суд доходить висновку, що реєстрація автомобіля не може бути проведена за іншою особою аніж за власником (співвласником) такого автомобіля. Вказане спростовує доводи позивача про те, що для набуття статусу платника транспортного податку необхідно сукупність фактів, а саме, мати право володіння, користування та розпорядження річчю.

Тому, допоки за ОСОБА_1 зареєстровано автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 200, він вважається його власником і є платником транспортного податку в силу норм підпунтку 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 ПК України.

Аналізуючи динаміку розвитку податкового законодавства, яке врегульовувало сплату податку з власників деяких наземних транспортних засобів, суд звертає увагу, що норми частини третьої статті 6 чинного до 31.12.2010 року Закону України "Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів" прямо передбачали, що у разі викрадення транспортного засобу податок його власником не сплачується, якщо факт викрадення підтверджується відповідними документами органів, якими порушено відповідну кримінальну справу.

Натомість норми чинної на даний момент статті 267 ПК України не передбачають звільнення від сплати транспортного податку власників викрадених автомобілів. Такий стан регулювання спірних правовідносин додатково вказує про безпідставність доводів щодо відсутності обовязку сплачувати транспортний податок особами, автомобілі яких викрадено.

Більше того, до Верховної Ради України лише внесено проекту Закону України "Про внесення змін до статті 267 Податкового кодексу України" (щодо захисту прав платників транспортного податку), яким передбачають підпункт 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 доповнити двома новими абзацами та викласти їх в такій редакції:

"У разі викрадення легкового автомобіля, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктом оподаткування, транспортний податок не сплачується з місяця, наступного за тим, в якому транспортний засіб викрадено, якщо факт викрадення підтверджується відповідними документами уповноважених державних органів України про внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

У разі повернення уповноваженими державними органами України викраденого транспортного засобу його власнику податок за такий транспортний засіб сплачується з місяця, в якому транспортний засіб було повернено".

Таким чином, орган законодавчої влади тільки почав вживати заходи для наповнення статті 267 ПК України нормами, які б звільняли платників транспортного податку від обовязку його сплачувати у випадку незаконного заволодіння транспортним засобом третіми особами.

Тому, телеологічний (цільовий) спосіб тлумачення чинних норм статті 267 ПК України із урахуванням вираженого у проекті Закону України "Про внесення змін до статті 267 Податкового кодексу України" (щодо захисту прав платників транспортного податку) наміру законодавця, свідчить про те, що власник викраденого автомобіля виходячи із діючого законодавчого регулювання, на даний момент не звільнений від сплати транспортного податку, та в повній мірі повинен виконувати передбачені статтею 267 ПК України податкові обовязки щодо сплати нарахованого транспортного податку.

Крім того, при розгляді цього спору, суд звертає увагу і на норму підпункту 267.6.2. пункту 267.6 статті 267 ПК України, в силу якої податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).

Таким чином, у випадку скасування оскаржуваного податкового повідомлення рішення за даним позовом, позивач буде вважатися вільним від обовязку сплатити податкове зобовязання із транспортного податку за 2015 рік навіть в тому разі, якщо викрадений автомобіль буде йому повернуто, оскільки податковий орган обмежений у часі прийняття податкового повідомлення рішення до 01.07 відповідного року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги у спорі який виник, позивач, із посиланням на норми Цивільного кодексу України не врахував, що норми цивільного законодавства, джерелом якого є Цивільний кодекс України, підлягають обмеженому застосуванні у податкових правовідносинах. Правовою підставою для такого висновку є норма частини другої статті 1 ЦК України, в силу якої до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Тому, з огляду на відсутність у статті 267 ПК України вказівок на необхідність субсидіарного її застосування із нормами Цивільного кодексу України, суд доходить висновку про помилковість посилань позивача на Цивільний кодекс України при обґрунтуванні факту втрати ним статусу платника транспортного податку.

Також суд звертає увагу на те, що саме за державою (в особі органу законодавчої влади) визнається право вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, з метою встановлення правил сплати податків чи інших зборів (в тому числі і підстав для звільнення від їх сплати), а суд не наділений повноваженнями доповнювати діюче законодавче регулювання своїми рішеннями і встановлювати додаткові підстави для звільнення від сплати транспортного податку власників викрадених автомобілів, з огляду на відсутність таких норм у податковому законі.

Правовою підставою для такого висновку є наступні норми.

Згідно пункту 1 частини першої статті 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

В силу статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших

зборів або штрафів.

Відповідно до частини другої статті 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У своєму рішенні від 14 жовтня 2010 року прийнятому в справі "Щокін проти України" (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський Суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, у другому реченні першого пункту йде мова про те, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів" (п. 50).

Тому, введення нового виду податку "транспортного податку" на підставі Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" № 71-VІІІ від 28 грудня 2014 року та встановлення чітких правил його сплати (в тому числі відсутність пільг для власників викрадених транспортних засобів), слід вважати "законним втручанням" держави у мирне володіння майном особи та узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини. При цьому відсутність у законі норми про звільнення від сплати транспортного податку власників викрадених автомобілів, не є підставою для такого звільнення на підставі рішення суду.

Згідно з частиною другою статіт 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено).

Відповідно до частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Виходячи з приписів вказаної норми процесуального права, при розгляді судом спору щодо правомірності рішення органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання, презюмується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що оскаржуване рішення, відповідає критеріям, наведеним у статті 2 КАС України, тобто відповідач діяв на підставі та в межах визначених законом повноважень, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

У звязку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати не підлягають присудженню в користь позивача.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

в задоволенні позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна