Справа № 2а/0370/1/11
Суддя: Сорока Юрій Юрійович
Дата ухвалення: 2011-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2011 року Справа № 2а/0370/1/11

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Сороки Ю.Ю.,

при секретарі судового засідання Лащуку О.Ю.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Луцької обєднаної державної податкової інспекції про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся з позовом до Луцької обєднаної державної податкової інспекції про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення №/2 від 30.11.2010 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 09.08.2010 року по 30.08.2010 року працівниками Луцької обєднаної державної податкової інспекції було проведено документальну планову виїзну перевірку позивача, за результатами якої складено акт №5099/17-2/НОМЕР_1 від 02.09.2010 року. Перевіркою встановлено порушення позивачем підпунктів 7.4.1, 7.4.4 пункту 7.4, підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість». На підставі акту перевірки Луцькою обєднаною державною податковою інспекцією винесено податкове повідомлення-рішення від 30.10.2010 року № /2, яким визначено податкове зобовязання з податку на додану вартість в розмірі 32748 грн. 00 коп., в тому числі за основним платежем 21832 грн. 00 коп. та за штрафними (фінансовими) санкціями 10916 грн. 00 коп.

Позивач оскаржував дане податкове повідомлення-рішення спочатку до Луцької обєднаної державної податкової інспекції, а потім до Державної податкової адміністрації України у Волинській області та Державної податкової адміністрації України, проте за результатами розгляду скарг позивача вказане податкове повідомлення-рішення залишено без змін, а скарги без задоволення.

Позивач із даним податковим повідомленням-рішенням не погоджується та просить його скасувати, оскільки відповідачем неправомірно зроблений висновок про заниження податку на додану вартість за травень, червень, серпень, листопад, грудень 2009 року, січень, квітень 2010 року на загальну суму 21832 грн. 00 коп.

Представник позивача в судовому засіданні адміністративний позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, подав до суду письмові заперечення, в яких зазначив, що проведеною документальною невиїзною перевіркою позивача встановлено порушення підпунктів 7.4.1, 7.4.4 пункту 7.4, підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість». Дане порушення полягає в тому, що позивачем неправомірно віднесено до податкового кредиту 21832 грн. 00 коп. ПДВ з вартості придбаного дизельного пального, оскільки зазначене дизельне паливо не призначене для використання у господарській діяльності. Просить в задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини справи та дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення повністю.

Судом встановлено, що 01.03.2007 року ОСОБА_3 зареєстрований як субєкт підприємницької діяльності виконавчим комітетом Луцької міської ради та взятий на облік як платник податків у Луцькій обєднаній державній податковій інспекції з 31.03.2007 року. Позивач перебуває на спрощеній системі оподаткування та є платником єдиного податку, що підтверджується свідоцтвом про сплату єдиного податку №437737 від 22.12.2009 року (а.с.76). Крім того, відповідно до свідоцтва №100219550 від 31.03.2009 року позивач зареєстрований платником податку на додану вартість (а.с.77).

З 09.08.2010 року по 30.08.2010 року працівниками Луцької обєднаної державної податкової інспекції було проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2007 року по 30.06.2010 року. Перевіркою встановлено порушення позивачем підпунктів 7.4.1, 7.4.4 пункту 7.4, підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», а саме занижено податок на додану вартість на загальну суму 21832 грн. 00 коп., в тому числі по періодам: травень 2009 року 2285 грн. 00 коп., червень 2009 року 8750 грн. 00 коп., серпень 2009 року 3048 грн. 00 коп., листопад 2009 року 350 грн. 00 коп., грудень 2009 року 1666 грн. 00 коп., січень 2010 року 333 грн. 00 коп., квітень 2010 року 5400 грн. 00 коп.

За результатами перевірки складено акт №5099/17-2/НОМЕР_1 від 02.09.2010 року (а.с.9-21), на підставі якого Луцькою обєднаною державною податковою інспекцією винесено податкове повідомлення-рішення від 30.10.2010 року № /2, яким визначено податкове зобовязання з податку на додану вартість в розмірі 32748 грн. 00 коп., в тому числі за основним платежем 21832 грн. 00 коп. та за штрафними (фінансовими) санкціями 10916 грн. 00 коп.

Позивач оскаржував дане податкове повідомлення-рішення спочатку до Луцької обєднаної державної податкової інспекції, а потім до Державної податкової адміністрації України у Волинській області та Державної податкової адміністрації України, проте за результатами розгляду скарг позивача вказане податкове повідомлення-рішення залишено без змін, а скарги без задоволення (а.с.27-36).

Як вбачається з акту перевірки, податковим органом зроблено висновок про те, що позивачем неправомірно віднесено до податкового кредиту 21832 грн. 00 коп. ПДВ з вартості придбаного дизельного пального, оскільки зазначене дизельне паливо не призначене для використання у господарській діяльності.

Однак, суд вважає такий висновок податкового органу безпідставним та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач у 2009 та 2010 роках здійснював закупівлю дизельного палива у ТзОВ «Ксібоне» та ТзОВ фірми «НПП Каскад», що підтверджується податковими накладними від 29.05.2009 року №1151 на суму 28000 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ 4666 грн. 00 коп., від 30.06.2009 року №136.1 на суму 65500 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ 10916 грн. 67 коп., від 31.08.2009 року №184 на суму 18290 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ 3048 грн. 33 коп., від 30.11.2009 року №277 на суму 2100 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ 350 грн. 00 коп., від 31.12.2009 року №316 на суму 26000 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ 4333 грн. 33 коп., від 29.01.2010 року №12 на суму 2000 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ 333 грн. 99 коп., від 31.03.2010 року №66 на суму 32400 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ 5400 грн. 00 коп. (а.с.113-121).

Також між ТзОВ фірма «НПП Каскад» (Орендодавець) та ФОП ОСОБА_3 (Орендар) укладений договір оренди автомобіля №04/10 від 01.04.2010 року (а.с.37-40). За даним договором Орендодавець передає Орендарю в строкове платне володіння і користування вантажний автомобіль фургон Івеко ОСОБА_4, 1998 року випуску, державний номер 4445ВНО, реєстраційний номер ТЗ ВНС №144553р. Відповідно до даного договору орендований автомобіль використовуватиметься Орендарем для транспортного обслуговування співробітників Орендаря, для вантажного перевезення товарів, для надання послуг Орендарем іншим фізичним і юридичним особам по автотранспортних перевезеннях на території України та за межами держави, при наявності у Орендаря відповідних ліцензій. Орендна плата за користування транспортним засобом встановлюється Орендодавцем та вказується в виставленому Орендарю рахунку, який є актом виконаних робіт. Рахунок за оренду транспортного засобу виставляється щоквартально 5 числа і становить 300 гривень. Факт передачі автомобіля підтверджується актом приймання-передачі основних засобів (а.с.41).

З дослідженої в судовому засіданні копії подорожнього листа вантажного автомобіля також вбачається, що вказаний вище автомобіль використовувався позивачем для здійснення власної господарської діяльності, а саме поставки побутової техніки для ремонту (а.с.72). Відповідно до подорожнього листа позивачем використовувалося дизельне паливо під час здійснення перевезень на вказаному вище автомобілі.

Таким чином, суд приходить до висновку про підтвердження позивачем використання придбаного дизельного палива у власній безпосередній господарській діяльності.

У пункті 1.7 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» (далі Закону) визначено, що податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Згідно із підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Підпункт 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону визначає, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

Як передбачено підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту. Як виняток з цього правила, підставою для нарахування податкового кредиту при поставці товарів (послуг) за готівку чи з розрахунками картками платіжних систем, банківськими або персональними чеками у межах граничної суми, встановленої Національним банком України для готівкових розрахунків, є належним чином оформлений товарний чек, інший платіжний чи розрахунковий документ, що підтверджує прийняття платежу постачальником від отримувача таких товарів (послуг), з визначенням загальної суми такого платежу, суми податку та податкового номера постачальника.

Разом з тим у підпункті 7.2.3 пункту 7.2 статті 7 Закону визначено, що податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надається покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом. Податкова накладна виписується на кожну повну або часткову поставку товарів (робіт, послуг).

Підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону визначено, що датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як субєкт владних повноважень не надав суду доказів в обґрунтування обставин, викладених в акті перевірки, і не довів правомірності винесення податкового повідомлення-рішення, а позивачем, в свою чергу, підтверджено відповідними податковими накладними сплату податку з придбання дизельного палива та використання його у власній господарській діяльності.

Отже, позивачем правомірно включено до складу податкового кредиту за відповідні періоди суми податку на додану вартість, сплачені ним у звязку з придбанням дизельного палива.

Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази та наведені норми законодавства в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають до задоволення повністю.

Приймаючи рішення у даній справі, суд виходить із повноважень, визначених частиною 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, яка передбачає, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про скасування рішення, попередньо визнавши його протиправним.

Таким чином, адміністративний позов слід задовольнити повністю шляхом прийняття постанови про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Луцької обєднаної державної податкової інспекції №/2 від 30.11.2010 року.

Керуючись частиною 3 статті 160, статтями 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про податок на додану вартість», суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Луцької обєднаної державної податкової інспекції №/2 від 30 листопада 2010 року.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, повний текст якої виготовлено 23 лютого 2011 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ю. Ю. Сорока