Справа № 534/2267/14-а
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2015-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2015 р.Справа № 534/2267/14-а

Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

Суддів: Жигилія С.П., Перцової Т.С.

за участю секретаря судового засідання Мороз Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Комсомольського міського суду Полтавської області від 03.07.2015р. по справі № 534/2267/14-а за позовом ОСОБА_1

до Дмитрівської сільської ради м. Комсомольська Полтавської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Дмитрівської територіальної громади

про визнання рішень протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1, звернувся до суду з адміністративним позовом до Дмитрівської сільської ради м. Комсомольська Полтавської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Дмитрівської територіальної громади, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог згідно ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду від 29.01.2015 року, просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Дмитрівської сільської ради по виконанню п.п. 4 і 5 свого рішення від 05.12.2002 р. та рішення депутатської земельної комісії від 05.05.2005р.;

- визнати протизаконним рішення депутатської земельної комісії Дмитрівської сільської ради з питань будівництва, земельних ресурсів та екології від 05.05.2005 р. в частині кваліфікації проїзду з АДРЕСА_7 до садиби ОСОБА_1 і ОСОБА_6, як "додатковий", який зазначений в генеральному плані забудови с.Кияшки та в індивідуальному плані на ім'я його покійної матері;

- визнати протиправною бездіяльність Дмитрівської сільської ради на його звернення і звернення правозахисного комітету "Справедливість" до посадових осіб Дмитрівської сільської ради;

- визнати недійсним рішення Дмитрівської сільської ради від 05.12.2002 р. із зміненим текстом в п. 4 на "Залишити заїзд з АДРЕСА_1" до садиби ОСОБА_1 і ОСОБА_6 шириною 4 метра і скасування його;

- скасувати п. 2 рішення Дмитрівської сільської ради від 05.12.2002 р. із записом "Довиділити до садиби ОСОБА_7- 0,01 га і загальною площею вважати 0,08 га";

- виготовлені державні акти, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадян ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8 із посиланням на підроблене судове рішення від 11.09.2009 р., яке їх не стосується і без його підпису визнати недійсним;

- зобов'язати Дмитрівську сільську раду замінити у міському архіві м. Комсомольська текст свого рішення від 05.12.2002 р. де в п. 4 записано: "Залишити заїзд до будівлі ОСОБА_1 і ОСОБА_6 з АДРЕСА_2 шириною 4 м" на текст цього ж рішення в п. 4 "Залишити заїзд до будівлі ОСОБА_1 і ОСОБА_6 з АДРЕСА_12 шириною 4 м", згідно запису в оригіналі цього рішення і його копії, яку засвідчила своїм підписом суддя Комсомольського міського суду Таранкова І.М..

Постановою Комсомольського міського суду Полтавської області від 03 липня 2015 року адміністративний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_2, Дмитрівської сільської ради міста Комсомольська Полтавської області, Дмитрівської територіальної громади про визнання рішень протиправними, зобов'язання вчинити певні дії та звільнити проїзну частину тупіка - задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Дмитрівської сільської ради міста Комсомольська Полтавської області на звернення ОСОБА_1 і звернення правозахисного комітету "Справедливість" до посадових осіб Дмитрівської сільської ради.

В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, позивач просить постанову Комсомольського міського суду Полтавської області від 03 липня 2015 року скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі посилаючись на порушення судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваної постанови, норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також на доводи та обставини викладені в апеляційній скарзі.

Сторони в судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явились, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення справи, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не визнана судом обов'язковою, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Враховуючи, що позивач фактично оскаржує постанову суду першої інстанції лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не вбачає підстав для надання правової оцінки рішенню суду першої інстанції в частині задоволення позову, в межах розгляду даної апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були сумісними землекористувачами с.Кіяшки Дмитрівської сільської ради м. Комсомольська. Позивач ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 січня 1996 року від своєї матері успадкував житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_3

ОСОБА_7 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 березня 1992 року отримала у власність домогосподарство по АДРЕСА_4 а ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 31 січня 1996 року успадкував домоволодіння по АДРЕСА_5 (т.2а.с.202).

Приймаючи рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Колегія суддів частково погоджується з рішенням суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Як свідчать матеріали справи, позивач вже звертався з до суду з вимогою щодо скасування п. 4 рішення Дмитрівської сільської ради від 05.12.2002 року, за результатами якої Комсомольським міським судом Полтавської області прийнято рішення від 21.11.2008 року, яким в задоволенні зазначеної позовної вимоги було відмовлено ( т. 2 а.с. 202-206).

Вказане судове рішення набрало законної сили на підставі ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 19.02.2009 року, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника відхилено, а рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 21.11.2008 року - залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду України від 29.04.2009 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 21.11.2008 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 19.02.2009 року - відмовлено з підстав її необґрунтованості відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 328 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 233 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Отже, колегія суддів зауважує, що вже є рішення суду між тими самими сторонами, з того самого спору, яке набрало законної сили.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 157 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду з того самого спору і між тими самими сторонами.

З огляду на те, що існує судове рішення між тими самими сторонами, з того самого спору, що набрало законної сили, яким відмовлено у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про скасування п. 4 рішення Дмитрівської сільської ради від 05.02.2002 року, копія якого зберігається в міському архіві, щодо зазначення заїзду до його садиби з АДРЕСА_2, у суду першої інстанції не було правових підстав для прийняття оскаржуваної постанови відносно позовної вимоги щодо визнання недійсним п. рішення Дмитрівської сіської ради від 05.12.2002 року із зміненим текстом в п. 4 на "Залишити заїзд з АДРЕСА_1" до садиби ОСОБА_1 і ОСОБА_6 шириною 4 метра і скасування його.

Відносно позовних вимог щодо визнання незаконним рішення депутатської земельної комісії Дмитрівської сільської ради з питань будівництва, земельних ресурсів та екології від 05.05.2005 р. в частині кваліфікації проїзду з АДРЕСА_7 до садиби ОСОБА_1 і ОСОБА_6, як "додатковий", який зазначений в генеральному плані забудови с. Кияшки та в індивідуальному плані на ім'я його покійної матері, колегія суддів зазначає наступне.

Як свідчать матеріали справи, звертаючись до суду з вимогою щодо визнання незаконним рішення депутатської земельної комісії Дмитрівської сільської ради з питань будівництва, земельних ресурсів та екології від 05.05.2005 р. в частині кваліфікації проїзду з АДРЕСА_7 до садиби ОСОБА_1 і ОСОБА_6, як "додатковий", позивач фактично оскаржує відповідь Дмитрівської сільської ради за підписом сільського голови А.І. Прядко від 05.05.2015 року вих. № 103, надану міському голові Попову О.П. та начальнику відділу земельних ресурсів Чорномору А.М., на запит від 26.04.2005 р. № 01-09/163 по скарзі гр. ОСОБА_1, в якій повідомлено наступне:

1. Всі подані гр. ОСОБА_12 заяви були розглянуті на засіданнях постійної депутатської комісії з питань будівництва, земельних ресурсів та екології.

2. При розгляді заяв комісією по кожному факту, вказаному в заявах гр. ОСОБА_12 було зроблено обстеження за місцем розташування земельних ділянок громадян в присутності начальника відділу земельних ресурсів м.Комсомольська Чорпомора А.М. в результаті чого було встановлено:

- ширина АДРЕСА_1 в селі Кияшки дійсно не відповідає вимогам та дещо завужена за рахунок самовільного захоплення її проїжджої частини, громадянами ОСОБА_6 та ОСОБА_14 під огороди та гр. ОСОБА_15 в результаті складування гравію за межами своєї садиби;

- деякими жителями АДРЕСА_2, садиби яких розташовані вздовж берега річки Псьол самовільно захоплено прибережну смугу; охоронна зона пічки Псьол нікому в приватну власність не передана;

- адреса будинку, що належить гр. ОСОБА_12 в селі Киян АДРЕСА_6 (згідно плану забудови);

- проїзд до садиб громадян ОСОБА_12 та ОСОБА_6 з тупика АДРЕСА_12 додатковий;

- при відсипці проїжджої частини тупика АДРЕСА_7 гравій буде потрапляти на городи громадян;

3. Виходячи з вищевказаного комісія вирішила:

- зобов'язати громадян ОСОБА_6 та ОСОБА_14 звільнити проїжджу частину тупика та пересунути огорожу на 2 метри до своїх садиб до 10.05.2005р.; зобов'язати гр. ОСОБА_15 звільнити від гравію проїжджу частину АДРЕСА_1 до 10.05.2005р.; зобов'язати громадян, садиби яких знаходяться вздовж берега річки, звільнити самовільно захоплену охоронну смугу річки Псьол до 10.05.2005р.; зобов'язати громадян ОСОБА_16 та ОСОБА_8 звільнити самовільно, захоплену частину тупика до 10.05.2005р.; попередити громадян ОСОБА_6, ОСОБА_14, ОСОБА_15. ОСОБА_16, ОСОБА_8 про те. що в разі невиконання вищевказаних вимог вони будуть притягнуті до адміністративної відповідальності.

Згідно п.1 ч.2 ст.17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії).

Колегія суддів зазначає, що рішення суб'єкта владних повноважень у контексті положень КАС України необхідно розуміти як нормативно-правові акти, або правові акти індивідуальної дії.

Правовий акт це акт волевиявлення (рішення) уповноваженого суб'єкта права, що регулює суспільні відносини за допомогою встановлення (зміни, скасування, зміни сфери дії) правових норм, а також визначення (зміни, припинення) на основі цих норм прав і обов'язків учасників конкретних правовідносин. При цьому, критерієм розмежування понять нормативного правового акта і ненормативного (індивідуального) правового акта є сфера його дії за суб'єктивним складом, оскільки правові акти індивідуальної дії, на відміну від нормативних, поширюють свою дію на конкретно визначеного суб'єкта.

Нормативно-правовий акт - це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово.

Акти індивідуальної дії (акти ненормативного характер) - це ті акти, які породжують права і обов'язки тільки у такого суб'єкта, якому вони адресовані.

Як нормативний, так і ненормативний правовий акт завжди виражають волю (волевиявлення) уповноваженого суб'єкта права, його владні приписи; мають офіційний характер, обов'язковий до виконання; спрямовані на регулювання суспільних відносин; встановлюють правову норму чи конкретне правовідношення; оформляються у визначеній формі; є юридичними фактами, що спричиняють певні правові наслідки. Ненормативні (індивідуальні) акти породжують права і обов'язки у тих конкретних суб'єктів, яким вони адресовані, у конкретному випадку.

Зі змісту зазначених визначень вбачається, що правові акти індивідуальної дії своїми приписами мають породжувати права і обов'язки конкретних осіб, на яких спрямована їхня дія. У такому випадку реалізується компетенція видавця цього акту як суб'єкта владних повноважень, уповноваженого управляти поведінкою іншого суб'єкта і відповідно інший суб'єкт зобов'язаний виконувати його вимоги.

Тобто, особливою відмінністю правового акту від інших управлінських актів є наявність в ньому змісту управління певної особи шляхом встановлення прав і обов'язки для інших суб'єктів.

Із правового аналізу вказаних норм вбачається, що позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

Оскільки оскаржуваний лист Дмитрівської сільської ради не є ні нормативним актом, ні актом індивідуальної дії, тобто не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні КАС України, так як він не породжує жодних правових наслідків, що спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин, не змінює, не припиняє права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин і не має обов'язкового характеру для позивача, тому він не може бути предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Отже, суди розглядають виключно спори, які виникають між учасниками певних правовідносин. Виходячи з наведеного, відсутність правовідносин виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Згідно пункту 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що провадження у справі в частині позовної вимоги щодо визнання незаконним рішення депутатської земельної комісії Дмитрівської сільської ради з питань будівництва, земельних ресурсів та екології від 05.05.2005 р. в частині кваліфікації проїзду з АДРЕСА_7 до садиби ОСОБА_1 і ОСОБА_6, як "додатковий", який зазначений в генеральному плані забудови с. Кияшки та в індивідуальному плані на ім'я його покійної матері, підлягає закриттю.

Відповідно до частини другої статті 157 КАС України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Виходячи з того, що предметом оскарження є лист Дмитрівської сільської ради від 05.05.2005 року, який не є ні нормативним актом, ні актом індивідуальної дії у розумінні статті 17 КАС України, а тому не може бути предметом адміністративного спору, суд позбавлений можливості виконати приписи ч.2 ст.157 КАС України та визначити юрисдикцію даного спору в судах України.

Переглянувши рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності Дмитрівської сільської ради по виконанню п.п. 4 і 5 свого рішення від 05.12.2002 р. та рішення депутатської земельної комісії від 05.05.2005р., скасування п. 2 рішення Дмитрівської сільської ради від 05.12.2002 р. із записом "Довиділити до садиби ОСОБА_7 -0,01 га і загальною площею вважати 0,08 га", колегія суддів зазначає наступне.

Завданням адміністративного суду є перевірка правомірності (легальності) оскаржуваних рішень, дій (бездіяльності) з огляду на чіткі критерії, які зазначені у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З матеріалів справи вбачається, що пунктом 2. рішення дев'ятої сесії двадцять четвертого скликання Дмитрівської сільської ради м. Комсомольська Полтавської області від 05.12.2002 року "Про землекористування громадянами ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_16.", у зв'язку з тим, що згідно обміну кадастровим бюро земельного відділу м. Комсомольська земельна ділянка ОСОБА_16 становить 0,08 га, в кадастровій книзі числиться 0,07 га, вирішено довиділити до садиби гр. ОСОБА_16 - 0,01 га, загальною площею вважати 0,08 га.

Пунктом четвертим рішення дев'ятої сесії двадцять четвертого скликання Дмитрівської сільської ради м. Комсомольська Полтавської області від 05.12.2002 року "Про землекористування громадянами ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_16." вирішено залишити заїзд з АДРЕСА_12 до садиби ОСОБА_1 і ОСОБА_6 шириною 4 (чотири) метра.

Пунктом 5 вказаного рішення контроль за виконанням даного рішення покладено на депутатську комісію з питань екології, будівництва та земельних ресурсів (т.2а.с.86).

Обґрунтовуючи зазначені позовні вимоги позивач посилається на порушення його прав , як власника домоволодіння і користувача.

Слід зазначити, що вказані обставини вже були предметом судового дослідження в межах розгляду цивільної справи № 2-а446/08 за позовом ОСОБА_1 до Дмитрівської сільської ради, виконкому Комсомольської міської ради, Відділу земельних ресурсів у м. Комсомольськ міської ради, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання частково недійсним і незаконним рішення Дмитрівської сільської ради, про звільнення проїжджої частини тупика, про визнання дій неправомірними та стягнення моральної шкоди.

Так, рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 21.11.2008 року, яке набрало законної сили на підставі ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 19.02.2009 року (т. 2 а.с. 202-206) встановлено, що оригінал проекту забудови земельної ділянки ОСОБА_17., затверджений рішенням Кременчуцької райради 09 червня 1982 року № 217 містить заїзд до садиби ОСОБА_17 тільки з АДРЕСА_2, ОСОБА_17, як власник житлового будинку, за життя не зверталась з будь-якими заявами щодо зміни місця розташування заїзду. В примірнику проекту, наданому ОСОБА_1 заїзд з АДРЕСА_8 закреслено, натомість зазначено заїзд до будинку з АДРЕСА_9 Вказані виправлення здійснено без зазначення підстав внесення таких змін, прізвища особи, що їх внесла, без повідомлення Дмитрівської сільської ради та без зазначення розмірів, зокрема, ширини спірного тупика з АДРЕСА_7. Тому суди першої та апеляційної інстанції не прийняли вказані зміни у проекті забудови до уваги (т.2а.с.179).

Стверджуючи про порушення його права, як власника домоволодіння і користувача, ОСОБА_1 вказував на самовільний, на його думку, захват проїжджої частини тупика відповідачами, внаслідок чого він був позбавлений можливості використовувати тупиковий проїзд з АДРЕСА_7 для заїзду до його садиби багато вантажного автотранспорту та підвезення необхідного вантажу, обробки городу за допомогою сільськогосподарської техніки, що з АДРЕСА_2 є недоцільним та не можливим через відсутність під'їзду до будинку і господарських будівель, їх віддаленість та необхідність влаштування підсипки щебенем на городі.

Судами встановлено, що зовнішній благоустрій ділянок садибної забудови з влаштування огорож, проїздів, доріжок та ін. здійснюється господарями садиб у відповідності із загальними архітектурно-планувальними і санітарно-гігієнічними вимогами - п. 4. 27. ДБН Б.2.4-1-94, Планування і забудова сільських поселень, затвердженими наказом Мінбудархітектури України від 05.01.1994 року № 6.

Згідно плану земельної ділянки ОСОБА_7 по АДРЕСА_10, складеного начальником ППАПбюро 15.11.2000 та узгодженого із землевпорядником Дмитрівської сільської ради, зйомки ділянок по АДРЕСА_11 зробленої старшим геодезистом УГА м. Комсомольська 13.02.2001 року, що ситуативно не суперечить даним генерального плану забудови с. Кияшки, відстань від житлового будинку ОСОБА_7 до тупикового проїзду складає 3 м і у відповідності до п. 3.16 ДБН Б.2.4-1-94, не може бути зменшена.

За даними земельної комісії Дмитрівської сільської ради від 15.08.2008 року ширина проїжджої частини тупика з АДРЕСА_7 до садиби позивача по АДРЕСА_8, 14, в самій вузькій його частині становить 3,6 м.

З наведених обставин, суди дійшли висновку, що вимоги позивача про улаштування проїзду з АДРЕСА_7 шириною 4 метри є безпідставними, такими, що призведуть до порушення інших осіб.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Дмитрівської сільської ради м. Комсомольська Полтавської області від 22.12.2006 року, у зв'язку з тим, що домоволодіння гр. ОСОБА_1 знаходиться за адресою по АДРЕСА_13 та враховуючи рішення Комсомольського міського суду від 15.03.2004 року та Апеляційного суду Полтавської області від 15 липня 2004 року про залишення заїзду до садиби гр. ОСОБА_1 та ОСОБА_6, відмінено п.4 рішення від 05.12.2002 року "Про землекористування громадянами ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7." про виділення проїзду з АДРЕСА_7 до садиби ОСОБА_1 та ОСОБА_6 шириною чотири метра.

При цьому, правомірність та обґрунтованість рішення Дмитрівської сільської ради м. Комсомольська Полтавської області від 22.12.2006 року, яким відмінено п.4 рішення від 05.12.2002 року "Про землекористування громадянами ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7." підтверджено рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 21.11.2008 року та ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 19.02.2009 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

За змістом статті 104 Кодексу адміністративного судочинства України, до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

З системного аналізу вказаних норм слідує, що адміністративний суд, під час розгляду справи, повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача у публічно-правових відносинах.

Звертаючись до адміністративного суду з вищезазначеними позовними вимогами, позивачем не зазначено жодних доводів та не надано доказів щодо порушень його прав з боку відповідача під час прийняття оскаржуваних рішень та вчинення оскаржуваних дій з огляду на чіткі критерії, визначені у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, що є предметом перевірки (дослідження) адміністративним судом, зокрема, внаслідок порушення відповідачем процедури прийняття таких рішень/вчинення дій, бездіяльності тощо.

Натомість, обґрунтовуючи своє порушене право у спірних правовідносинах, позивач посилається на порушення його права, як власника домоволодіння і користувача земельною ділянкою, внаслідок самовільного, на його думку, захвату проїжджої частини тупика фізичними особами - відповідачами у справі, внаслідок чого він був позбавлений можливості використовувати тупиковий проїзд з АДРЕСА_7 для заїзду до його садиби.

Колегія суддів зауважує, що в разі, якщо існує порушення цивільного права користування земельною ділянкою, відновлення такого права підлягає в порядку цивільного судочинства. Враховуючи положення ст. 1 ЦПК України та ст. 2 КАС України, не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб'єктом владних повноважень) як суб'єктом публічного права та суб'єктом приватного права фізичною особою, в якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

При цьому, колегія суддів зазначає, що позивачем невірно визначено відповідачами у справі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оскільки згідно з ч. 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України, громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу (частина 1 статті 71 КАС України).

З огляду на встановлені у справі обставини, беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання протиправною бездіяльності Дмитрівської сільської ради по виконанню п.п. 4 і 5 свого рішення від 05.12.2002 р. та рішення депутатської земельної комісії від 05.05.2005р., скасування п. 2 рішення Дмитрівської сільської ради від 05.12.2002 р. із записом "Довиділити до садиби ОСОБА_7 -0,01 га і загальною площею вважати 0,08 га" є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Відносно позовних вимог щодо визнання недійсними виготовлених державних актів, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадян ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8 із посиланням на підроблене судове рішення від 11.09.2009 р., яке їх не стосується і без його підпису, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для їх задоволення, оскільки як вбачається із заперечень Дмитрівської сільської ради (т.2а.с.198-199) державні акти, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадян ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8 на час звернення позивача до суду та розгляду справи не видавались.

Відносно позовної вимоги про зобов'язаня Дмитрівської сільської ради замінити у міському архіві м. Комсомольська текст свого рішення від 05.12.2002 р. де в п. 4 записано: "Залишити заїзд до будівлі ОСОБА_1 і ОСОБА_6 з АДРЕСА_2 шириною 4 м" на текст цього ж рішення в п. 4 "Залишити заїзд до будівлі ОСОБА_1 і ОСОБА_6 з АДРЕСА_12 шириною 4 м", згідно запису в оригіналі цього рішення і його копії, яку засвідчила своїм підписом суддя Комсомольського міського суду Таранкова І.М., колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 3 статті 105 КАС України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про: 1) скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень; 2) зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю; 5) виконання зупиненої чи невчиненої дії; 6) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Згідно ч.2 ст.162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій;

4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян;6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Водночас, колегія суддів не може зобов'язати суб'єкта владних повноважень замінити у міському архіві текст свого рішення.

Колегія суддів зазначає, що фізична особа, вважаючи, що його права та інтереси порушені рішенням суб'єкта владних повноважень, має право на звернення до суду з вимогами щодо скасування такого рішення, а не зобов'язання замінити його текст.

Крім того, як вже було зазначено, рішенням Дмитрівської сільської ради м. Комсомольська Полтавської області від 22.12.2006 року, відмінено п.4 рішення від 05.12.2002 року "Про землекористування громадянами ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7." про виділення проїзду з АДРЕСА_7 до садиби ОСОБА_1 та ОСОБА_6 шириною чотири метра.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо зобов'язання Дмитрівської сільської ради замінити у міському архіві м. Комсомольська текст свого рішення від 05.12.2002 р. де в п. 4 записано: "Залишити заїзд до будівлі ОСОБА_1 і ОСОБА_6 з АДРЕСА_2 шириною 4 м" на текст цього ж рішення в п. 4 "Залишити заїзд до будівлі ОСОБА_1 і ОСОБА_6 з АДРЕСА_12 шириною 4 м", згідно запису в оригіналі цього рішення і його копії, яку засвідчила своїм підписом суддя Комсомольського міського суду Таранкова І.М.

У відповідності до ст. 159 КАС України судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 1, 4 ч.1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову суду і залишити позовну заяву без розгляду або закрити провадження у справі та залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову чи ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, встановивши фактичні обставини справи та проаналізувавши правові норми, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає, що постанова Комсомольського міського суду Полтавської області від 03.07.2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання недійсним п. рішення Дмитрівської сільської ради від 05.12.2002 року із зміненим текстом в п. 4 на "Залишити заїзд з АДРЕСА_1" до садиби ОСОБА_1 і ОСОБА_6 шириною 4 метра і скасування його та визнання незаконним рішення депутатської земельної комісії Дмитрівської сільської ради з питань будівництва, земельних ресурсів та екології від 05.05.2005 р. в частині кваліфікації проїзду з АДРЕСА_7 до садиби ОСОБА_1 і ОСОБА_6, як "додатковий", який зазначений в генеральному плані забудови с. Кияшки та в індивідуальному плані на ім'я його покійної матері, підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі в цій частині позовних вимог. В іншій частині постанова Комсомольського міського суду Полтавської області від 03.07.2015 року щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 підлягає залишенню без змін, оскільки суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається.

З приводу клопотання ОСОБА_1 щодо відшкодування йому судовий витрат у загальному розмірі 182 грн. 10 коп., що пов'язані із прибуттям до Харківського апеляційного адміністративного суду, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст.91 КАС України, витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також наймання житла, несуть сторони.

Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її представнику сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. При цьому, компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.

У зв'язку з тим, що колегією суддів рішення ухвалено не на користь позивача, клопотання ОСОБА_1 щодо стягнення з Дмитрівської сільської ради на його користь судових витрат, пов'язаних із прибуттям 08.09.2015 року в судове засідання Харківського апеляційного адміністративного суду, задоволенню не підлягають.

Керуючись п. 1, п. 4 ст. 157, ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. п. 1, 4 ст. 198, 200, 203, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Комсомольського міського суду Полтавської області від 03.07.2015р. по справі № 534/2267/14-а в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання недійсним п. рішення Дмитрівської сільської ради від 05.12.2002 року із зміненим текстом в п. 4 на "Залишити заїзд з АДРЕСА_1" до садиби ОСОБА_1 і ОСОБА_6 шириною 4 метра і скасування його та визнання незаконним рішення депутатської земельної комісії Дмитрівської сільської ради з питань будівництва, земельних ресурсів та екології від 05.05.2005 р. в частині кваліфікації проїзду з АДРЕСА_7 до садиби ОСОБА_1 і ОСОБА_6, як "додатковий", який зазначений в генеральному плані забудови с. Кияшки та в індивідуальному плані на ім'я його покійної матері, скасувати, прийнявши в цій частині ухвалу, якою закрити провадження у справі.

В іншій частині постанову Комсомольського міського суду Полтавської області від 03.07.2015р. по справі № 534/2267/14-а щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Дюкарєва С.В.
Судді(підпис) (підпис) Жигилій С.П. Перцова Т.С.

Повний текст ухвали виготовлений 28.09.2015 р.