Справа № 2а-18853/10/2670
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2015-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

30 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Саприкіної І.В.,

суддів: Карпушової О.В, Кобаля М.І.,

при секретарі: Погорілій К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Державної фінансової інспекції України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.07.2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» до Державної фінансової інспекції України про визнання протиправними дій та скасування вимог, -

В С Т А Н О В И Л А :

ПАТ «Укрнафта» звернулися до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Державної фінансової інспекції України про: визнання протиправними дій щодо здійснення перевірки питань, висновки по яких зафіксовані у пунктах 3, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 17, 19, 20, 21 акта ревізії фінансово-господарської діяльності від 08.06.2010 року № 05-21/80; визнання протиправними дій по складенню вимоги, оформленої листом від 27.08.2010 №05-14/975; визнання протиправними та скасування вимог, оформлених листом Головного контрольно-ревізійного управління України від 27.08.2010 року № 05-14/975.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.07.2015 року позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Державна фінансова інспекція України подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати незаконну, на їх думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про відмову в задоволенні позову, посилаючись на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність оскаржуваного рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Апеляційна інстанція підтримує таку правову позицію з огляду на слідуюче.

Як вбачається з матеріалів справи, з 06 квітня по 01 червня 2010 року проведено ревізію фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.01.2008 року по 01.04.2010 року, за результатами якої складено акт ревізії від 08.06.2010 року № 05-21/80.

Не погоджуючись з висновками акта перевірки позивачем було подано заперечення від 18.06.2010 року № 18-01-03/483 до акту перевірки, на що відповідачем надано висновок, затверджений заступником голови Головного контрольно-ревізійного управління України 29.06.2010 року.

Згідно акту ревізії від 08.06.2010 № 05-21/80, в ході проведення державного інспектування відповідачем перевірялися такі питання:

- стан усунення порушень, недоліків, виявлених попередніми контрольними заходами (п. 1 акта ревізії);

- загальні відомості про об'єкт ревізії (п. 2 акта ревізії);

- відповідність фактичної діяльності товариства передбаченій статутом та іншими регуляторними актами (ліцензіями, сертифікатами, квотами, дозволами тощо) (п. 3 акта ревізії);

- правильність складання фінансових планів, оцінка їх виконання (п. 4 акта ревізії);

- відповідність положень наказу про облікову політику товариства вимогам чинного законодавства (п. 5 акта ревізії);

- ревізія дотримання законодавства при проведенні безготівкових операцій в національній та іноземній валюті (п. 6 акта ревізії);

- дотримання законодавства при проведенні готівково-розрахункових операцій в національній та іноземній валюті (п. 7 акта ревізії);

- повнота надходження, достовірність і правильність визначення доходів від усіх видів діяльності (п. 8 акта ревізії);

- достовірність та законність здійснених витрат (п. 9 акта ревізії); законність господарських операцій по власному капіталу (п. 10 акта ревізії);

- достовірність дебіторської та кредиторської заборгованості і причин їх утворення (п.11 акта ревізії);

- орендні відносини (п. 12 акта ревізії);

- ревізія стану розрахунків по кредитах (п. 13 акта ревізії);

- претензійно-позовна робота (п. 14 акта ревізії);

- дотримання вимог законодавства щодо закупівлі товарів, робіт та послуг за державні кошти (п. 15 акта ревізії);

- стан збереження державного майна (п. 16 акта ревізії);

- ревізія капітальних вкладень (п. 17 акта ревізії);

- цільове використання товариством бюджетних коштів (за наявності) (п. 18 акта ревізії);

- правильність ведення бухгалтерського обліку господарських операцій (п. 19 акта ревізії);

- достовірність фінансової звітності та правильності визначення фінансових результатів (п. 20 акта ревізії);

- правильність та повнота надходження до бюджету частини прибутку та дивідендів, нарахування на акції, які є у державній власності (п. 21 акта ревізії). Також, з зазначеного акту ревізії вбачається, що з-поміж інших відповідачем вчинялися також і дії на перевірку операцій з використання та збереження державного майна, що підтверджується змістом пунктів 16, 18 акта ревізії.

27.08.2010 року відповідачем на адресу позивача направлено лист № 05-14/975 «Про результати ревізії ВАТ «Укрнафта», в якому вказано, що за період з 01.01.2008 по 31.03.2010 року Головним контрольно-ревізійним управлінням України проведено ревізію фінансово-господарської діяльності ВАТ «Укрнафта», за результатами якої встановлено недоліки та порушень фінансової дисципліни на суму понад 3811,3 млн. грн.

На стор. 3 листа дано листа зазначається, що: «… враховуючи викладене у даному листі та керуючись Законом України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» відповідач вимагає: 1) розглянути матеріали ревізії та розробити заходи щодо недопущення в подальшому аналогічних порушень та недоліків; 2) розглянути доцільність участі ВАТ «Укрнафта» у спільній діяльності та діяльності спільних підприємств, що несуть збитковий характер; 3) забезпечити відшкодування зайво понесених витрат згідно чинного законодавства; 4) посилити контроль за нарахуванням пені (штрафних санкцій) до боржників; 5) визначеному законодавством порядку вирішити питання щодо притягнення до дисциплінарної та матеріальної відповідальності посадових осіб, винних у допущених порушеннях.

Вирішуючи питання щодо законності та обґрунтованості пред'явлених позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Суд першої інстанції в обґрунтування наявності підстав для задоволення позову зазначив, що дії, спрямовані на перевірку питань, відображених у п.п. 3, 5-17, 19-21 21 акта ревізії, не були спрямовані на перевірку здійснюваних ВАТ «Укрнафта» операцій з державним чи комунальним майном, вчинені поза межами наданих відповідачу Законами України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні», «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні») повноважень.

Верховний Суд України у постанові від 08.07.2014 року по даній справі зазначив, що: « …Компанія є господарською структурою, що здійснює управління об'єктами державної власності, зокрема корпоративними правами, що належать державі у статутному капіталі господарських товариств і передані до статутного капіталу Компанії (п. 12 Статуту Компанії, затвердженого постановою № 747, у редакції, яка діяла у періоді, за який відповідачем проводилась ревізія фінансово-господарської діяльності позивача). Відповідно до частини 8 статті 10 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» від 21.09.2006 року № 185-V (далі - Закон № 185-V) у редакції, яка діяла у періоді, що перевірявся відповідачем, корпоративні права держави, передані уповноваженим особам в управління, не можуть бути відчужені з державної власності без дозволу Кабінету Міністрів України. Стосовно них не можуть вчинятися дії, наслідком яких може бути відчуження цих корпоративних прав з державної власності. Відчуження корпоративних прав держави здійснюється відповідно до законодавства з питань приватизації. оскільки при розгляді даної справи доведено суду відсутність у позивача на час проведення ревізії статусу суб'єкта державного сектору економіки, визначеного статтею 22 Господарського кодексу України, тобто підконтрольного відповідачу статусу щодо усіх питань його фінансово-господарської діяльності. …».

Вищий адміністративний суд України своєю ухвалою від 25.12.2014 року скасував рішення судів попередніх інстанцій у даній справі та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції саме з метою дослідження існування усіх обставин, з якими ст. 22 Господарського кодексу України пов'язує виникнення та збереження за суб'єктом статусу суб'єкта державного сектора економіки.

Задовольняючи позовні вимоги, Окружний адміністративний суд м. Києва скористався правом, визначеним п. 2 ч. 1 ст. 2442 КАС України (відступив від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України (зазначених вище), з одночасним наведенням відповідних мотивів).

Колегія суддів погоджується з такою позицією суду першої інстанції, з огляду на слідуюче.

В силу приписів ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» від 19.09.1991 №1576-XII у відповідній редакції (далі - Закон № 1576-XII) товариство є власником: майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу.

Згідно ч.ч. 1, та 2 ст. 1 Закону України «Про акціонерні товариства» цей Закон визначає порядок створення, діяльності, припинення, виділу акціонерних товариств, їх правовий статус, права та обов'язки акціонерів. Діяльність державних акціонерних товариств та державних холдингових компаній, єдиним засновником та акціонером яких є держава в особі уповноважених державних органів, регулюється цим Законом, з урахуванням особливостей, передбачених спеціальними законами.

За змістом ч. 1 ст. 20 Закону України «Про акціонерні товариства» від 17.09.2008 № 514-VI (далі - Закон № 514-VI) акція товариства посвідчує корпоративні права акціонера щодо цього акціонерного товариства.

Корпоративні права - сукупність майнових і немайнових прав акціонера - власника акцій товариства, які випливають з права власності на акції, що включають право на участь в управлінні акціонерним товариством, отримання дивідендів та активів акціонерного товариства у разі його ліквідації відповідно до закону, а також інші права та правомочності, передбачені законом чи статутними документами (п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону №514-VI).

За п. «ґ» ч. 3 ст. 7 Закону № 185-V, здійснюючи повноваження щодо корпоративних прав держави, Фонд державного майна України, як суб'єкт управління об'єктами державної власності, передає за рішенням Кабінету Міністрів України функції з управління об'єктами державної власності, що перебувають у його управлінні, уповноваженим органам управління, господарським структурам та уповноваженим особам, укладає з ними договори доручення і здійснює контроль за ефективністю управління цими об'єктами в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч. 2 ст. 10 Закону № 185-V уповноважені особи виконують функції з управління корпоративними правами держави відповідно до договору доручення, який укладається уповноваженими органами управління або Фондом державного майна України з уповноваженою особою, а ч. 3 ст. 10 Закону № 185-V передбачено, що уповноважена особа здійснює функції з управління корпоративними правами держави шляхом реалізації прав акціонера (учасника) господарського товариства в межах повноважень, які надають зазначені корпоративні права держави, що передані цій особі в управління на підставі договору доручення.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить, що відносини з управління корпоративними правами держави Закон № 185-V пов'язує із здійсненням уповноваженим на те органом у встановленому порядку передачі корпоративних прав держави в управління з укладенням договору доручення на таке управління, а отже функції з управління корпоративними правами держави здійснюються на підставі договору доручення та на його виконання.

Судом першої інстанції правомірно зауважено на приписи ч. 7 ст. 18 Закону № 185-V, за якими договори доручення на управління корпоративними правами держави, укладені до набрання чинності цим Законом, є чинними до моменту закінчення строку їх дії відповідно до умов зазначених договорів.

Отже, на момент передачі Фондом державного майна України Національній акціонерній компанії «Нафтогаз України» акцій позивача, тобто на дату акта від 02.09.1998 № 203 про передачу акцій позивача, правовідносини з управління корпоративними правами держави, в тому числі підстави та умови їх виникнення, регулювались Порядком управління акціями, паями, частками господарських товариств, які перебувають у загальнодержавній власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1995 №1056 (далі - Порядок).

Згідно пунктів 1, 2 Порядку управління акціями, паями, частками господарських товариств, які перебувають у загальнодержавній власності, в тому числі тими, що залишилися у такій власності після реалізації планів розміщення акцій господарських товариств, здійснює уповноважена особа. Уповноваженою особою може бути юридична чи фізична особа, якій Фонд державного майна доручає здійснення прав на участь в управлінні господарським товариством, засвідчених акціями, які перебувають у загальнодержавній власності. Відносини між Фондом державного майна та уповноваженою особою регулюються договором доручення.

Таким чином, правовідносини з управління об'єктами державної власності, зокрема корпоративними правами держави, як на дату факту передачі у вересні 1998 року акцій позивача до статутного капіталу НАК «Нафтогаз України», так і у період, за який відповідачем проводилась ревізія (з 01.01.2008 року по 31.03.2010 року), виникали на підставах та у порядку, визначених вищевказаними нормативно-правовими актами та оформлялися договорами доручення, предметом яких визначались відповідні корпоративні права та здійснення управління ними.

Аналіз змісту листа Фонду державного майна України № 10-31-2600 щодо обліку акцій ПАТ «Укрнафта» вказує на те, що з липня 2003 року і до теперішнього часу акції даного товариства на рахунках Фонду державного майна України не обліковуються.

Одночасно колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять жодних доказів укладення відповідних договорів доручення між Фондом державного майна та відповідним суб'єктом управління об'єктами державної власності, зокрема НАК «Нафтогаз України» або Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, на здійснення прав на участь в управлінні товариством, тобто немає доказів існування відносин з управління акціями позивача у кількості 50 % плюс одна акція статутного фонду останнього на момент проведення ревізії.

Таким чином, колегія суддів приходить до аналогічного з судом першої інстанції висновку щодо безпідставності тверджень апелянта, що суб'єктом управління ВАТ «Укрнафта» в частині зазначених акцій є НАК «Нафтогз України».

Судова колегія відзначає, що задоволення/відмова в позові залежить від встановлення судом того, чи може орган ДФК здійснювати перевірку всієї фінансово-господарської діяльності даного товариства.

За ч. 1 ст. 2 Закону України від 26 січня 1993 року № 2939-ХІІ «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» (у редакції, чинній на час здійснення перевірки) головним завданням державної контрольно-ревізійної служби є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності в міністерствах та інших органах виконавчої влади, в державних фондах, у бюджетних установах і у суб'єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах і в організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно, виконанням місцевих бюджетів, розроблення пропозицій щодо усунення виявлених недоліків і порушень та запобігання їм у подальшому.

Частиною 2 ст. 22 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єктами господарювання державного сектора економіки є суб'єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб'єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п'ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб'єктів.

Отже, за наведеними кваліфікаційними ознаками, позивач не відноситься до державного сектора економіки, оскільки в його статутному фонді державної частки на момент здійснення перевірки не було.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 25 травня 1998 року № 747, утворено НАК «Нафтогаз України». Відповідно до п. 2 зазначеної постанови статутний фонд компанії формується шляхом передачі до нього пакетів акцій, залишених у державній власності, відкритих акціонерних товарств, зазначених у додатку до постанови, серед яких значиться і позивач (в даному випадку слова «пакетів акцій залишених у державній власності» слід розуміти, як «таких пакетів, що залишалися (були залишені) у державній власності до цієї передачі». Іншого тлумачення з нормативно-правовим обґрунтуванням просто не може бути.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 25 травня 1998 року № 747 та згідно з розпорядженням Фонду державного майна України від 2 вересня 1998 року № 1316-РРА передача НАК «Нафтогаз України» п'ятдесят відсотків плюс одна акція товариства, що належали раніше державі, оформлено актом, та видано НАК «Нафтогаз України» сертифікат серії А № 1 на 27114256 акцій, відповідно внесено зміни до реєстру акціонерів позивача.

В контексті вказаного вище не можливо не звернути увагу на постанову Верховного Суду України від 5 листопада 2008 року (справа № 21-1471во08), де, серед іншого, зазначено: «...не є власністю держави пакет акцій у статутному фонді акціонерного товариства, переданий нею до статутного фонду іншого суб'єкта господарювання, в якому їй належить 100 відсотків акцій. Власником цього пакета акцій стає зазначений суб'єкт господарювання. Поняття власності держави і власності такого суб'єкта не є тотожним, оскільки ця власність належить різним особам, самостійним учасникам цивільного обігу».

Оцінюючи в сукупності наведені норми права та приміняючи їх до спірних правовідносин, апеляційна інстанція приходить до однозначного висновку, що відповідач, здійснюючи ревізію фінансово-господарської діяльності позивача, вийшов за межі повноважень передбачених Законом України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні (у редакції, чинній на момент здійснення ревізії). Адже, при здійсненні фінансового контролю позивача відповідач може вчиняти дії, спрямовані на перевірку лише тієї частини діяльності підконтрольної установи, яка пов'язана з використанням, збереженням державного чи комунального майна чи коштів, оскільки органам контрольно-ревізійної служби надано право здійснювати державний фінансовий контроль на підприємствах і організаціях, які використовують саме державне чи комунальне майно, а також надано право вживати заходів до усунення порушень з питань збереження та використання такого майна.

Таким чином, орган ДФК не може здійснювати перевірку всієї фінансово-господарської діяльності позивача, така перевірка можлива лише щодо тієї частини діяльності підконтрольної установи, яка пов'язана з використанням, збереженням державного чи комунального майна чи коштів.

Колегія суддів також повністю підтримує позицію суду першої, що при проведенні ревізії ВАТ «Укрнафта» відповідачем не дотримано вимог встановленого Законом України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» (в редакції, чинній на момент проведення ревізії), зокрема щодо порядку проведення заходу контролю, що є додатковою підставою для визнання протиправними дій, спрямованих на проведення ревізії, зокрема, в тій частині, в якій ці дії оскаржуються позивачем.

При цьому, апеляційна інстанція виходить з приписів ч. 1 ст. 11 вказаного Закону, відповідно до яких плановою виїзною ревізією вважається ревізія у підконтрольних установах, яка передбачена у плані роботи органу державної контрольно-ревізійної служби і проводиться за місцезнаходженням такої юридичної особи чи за місцем розташування об'єкта права власності, стосовно якого проводиться така планова виїзна ревізія.

Всупереч вимог ст. 72 КАС України відповідачем не надано жодного доказу, що ревізія позивача була передбачена планами контролюючого органу, а, отже, ревізія, яка проводилася відповідачем за своїм характером була позаплановою.

Відповідно до ч. 6 ст. 11 цього ж Закону позапланова виїзна ревізія може здійснюватися лише за наявності підстав для її проведення на підставі рішення суду, проте, рішення суду про проведення ревізії у позивача відповідачем надано не було.

Правомірним є висновок суду першої інстанції щодо безпідставності та необґрунтованості позову в частині визнання протиправними та скасування вимог, оформлених листом Головного контрольно-ревізійного управління України від 27.08.2010 року № 05-14/975 «Про результати ревізії ВАТ «Укрнафта», з огляду на слідуюче.

Процедуру проведення інспектування в міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, бюджетних установах і у суб'єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах і в організаціях, які отримують (отримували в період, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовують (використовували у період, який перевіряється) державне чи комунальне майно, а на підставі рішення суду - в інших суб'єктів господарювання врегульовано Порядком проведення інспектування державною контрольно-ревізійною службою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 № 550, у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок).

Пунктом 35 Порядку визначено, що виявлені допущені об'єктом контролю порушення законодавства, контроль за дотриманням якого віднесено до компетенції служби, фіксуються в констатуючій частині акта ревізії з обов'язковим посиланням на норми законів чи інших нормативно-правових актів, які порушено, та зазначенням винних у їх допущенні осіб.

Відповідно до п. 46 Порядку якщо вжитими в період ревізії заходами не забезпечено повне усунення виявлених порушень, органом служби у строк не пізніше ніж 10 робочих днів після реєстрації акта ревізії, а у разі надходження заперечень (зауважень) до нього - не пізніше ніж 3 робочих дні після надіслання висновків на такі заперечення (зауваження) надсилається об'єкту контролю письмова вимога щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням строку зворотного інформування.

Згідно п. 49 Порядку у разі коли діями чи бездіяльністю працівників об'єкта контролю державі або підконтрольній установі заподіяна матеріальна шкода, орган служби ставить вимоги перед керівником об'єкта контролю та органом його управління щодо пред'явлення цивільних позовів до винних осіб.

Отже, встановивши, що державному підприємству завдано шкоду, управління ставить вимоги перед керівником об'єкта контролю та органом його управління щодо пред'явлення цивільних позовів до винних осіб.

Крім того, п. 50 Порядку за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав органи служби вживають заходів для забезпечення: притягнення до адміністративної, дисциплінарної та матеріальної відповідальності винних у допущенні порушень працівників об'єктів контролю; звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства; застосування заходів впливу за порушення бюджетного законодавства.

В силу положень п. 7 ст. 10 Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» (в редакції, чинній на момент проведення ревізії) контрольно-ревізійній службі надано право пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів.

Отже, з метою усунення порушень законодавства контрольно-ревізійна служба використовує механізми, встановлені чинним законодавством, зокрема, у випадку встановлення порушень законодавства, відповідач має право пред'являти письмову вимогу щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства. Тобто, вимоги є способом реалізації владних управлінських функцій відповідачем, як суб'єктом владних повноважень. При цьому, вимога повинна містити вичерпну вказівку підконтрольному суб'єкту щодо вчинення дій, які відповідно до норм законодавства будуть направлені на усунення порушених вимог закону.

Разом з тим, аналізуючи пред'явлені спірні вимоги, можна зробити єдиний висновок, що врони не містять жодного посилання на законодавчі норми, не конкретизують, які саме дії необхідно здійснити позивачу на усунення встановлених порушень, тобто фактично є переліком загальних вимог дотримання будь-яким суб'єктом господарювання вимог діючого законодавства.

Колегія суддів не може також не зазначити щодо кожного з порушень, зазначених у листі відповідача від 27.08.2010 № 05-14/975 «Про результати ревізії ВАТ «Укрнафта»

1. За результатами перевірки відповідач зазначає, що в порушення вимог ст. 3 Закону України «Про Державний бюджет на 2009 рік» та постанови Кабінету Міністрів України «Про забезпечення споживачів природним газом» від 27.12. 2001 № 1729 протягом 2009 - І кварталу 2010 року природний газ власного видобутку реалізовувався позивачем трьом підприємствам, а саме: ВАТ «Азот», ВАТ «ДніпроАзот» та ТОВ «Гронінгрен», а не НАК «Нафтогаз України» для формування ресурсу природного газу, що використовується для потреб населення, на загальну суму 3 228,38 млн. грн. З акту перевірки вбачається, що протягом 2009 - першого кварталу 2010 ВАТ «Укрнафта» отримали від НАК «Нафтогаз України» згідно судового рішення 1 390 115,597 тис. куб. м. природного газу, який протягом того ж 2009 року було реалізовано.

Передача зазначеного газу ВАТ «Укрнафта» відбулась згідно з актом вилучення у боржника предметів, зазначених у рішенні суду та передачі їх стягувачу, складеного 06.10.2006 року державним виконавцем ВПВР департаменту ДВС (серія АА № 026010), на підставі наказу Господарського суд у м. Києва № 18/49 від 25.05.2005 року.

Таким чином, природний газ обсягом 1 390 115,597 тис. куб. м. не є природним газом, видобутим позивачем у 2009 році .

Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» від 26.12.2008 № 835-VI установлено, що підприємства, частка держави у статутному фонді яких перевищує 50 відсотків, господарські товариства, більше ніж 50 відсотків акцій (часток, паїв) яких знаходиться у статутних фондах інших господарських товариств, акціонером яких є держава і володіє в них контрольним пакетом акцій, а також дочірні підприємства, представництва та філії таких підприємств і товариств, учасники договорів про спільну діяльність, та/або особи, уповноважені договорами про спільну діяльність, укладеними за участю зазначених підприємств, щомісячно здійснюють продаж, зокрема, всього природного газу (у тому числі нафтового (попутного) газу) власного видобутку (видобутого на підставі спеціальних дозволів на користування надрами) для формування ресурсу природного газу, що використовується для потреб населення, безпосередньо суб'єкту, уповноваженому Кабінетом Міністрів України на формування такого ресурсу, за ціною (яка повинна забезпечувати покриття економічно обґрунтованих витрат видобутку та отримання прибутку), затвердженою Національною комісією регулювання електроенергетики України для кожного суб'єкта господарювання, визначеного в абзаці першому цієї статті.

Отже, положення вказаної норми даного Закону поширюють свою дію лише на природний газ, видобутий у 2009 році, а тому операції з природним газом, який не є природним газом власного видобутку і не є природним газом, видобутим у 2009 році, не регулювались нормами зазначеного закону.

Відповідно до ст. 3 Бюджетного кодексу України, який діяв у 2009 році, бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Згідно правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в ухвалі від 13.04.2000 № 31-у/2000, а також ухвалі від 18.03. 2010 №21-уп/2010 у справі № 1-10/2010, Закон про Державний бюджет України має строковий характер і згідно з частиною першою статті 96 Конституції України діє з 1 січня по 31 грудня.

Таким чином, ст. 3 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» поширюється лише на природний газ, що видобувався суб'єктами господарювання, зазначеними у статті 3 цього Закону, у 2009 році, тобто протягом строку дії вказаного Закону, а тому безпідставними є висновки відповідача про порушення позивачем законодавства при здійсненні реалізації природного газу обсягом 1 390 115,597 тис. куб. м. у 2009 році.

2. Ревізією встановлено, що в порушення пункту 7.3 рішення Загальних зборів акціонерів ВАТ «Укрнафта№ від 26.01.2010 товариством не в повному обсязі сплачено дивіденди акціонеру - НАК «Нафтогаз України» в сумі 400 млн. грн.

Так, Загальними зборами акціонерів, що відбулися в січні 2010 року, прийняте рішення виплатити даній компанії дивіденди за результатами фінансово - господарської діяльності за 2008 рік у сумі 718,8 млн. грн. у термін до 05.02.2010 року, проте, станом на 01.04.2010 року виплачено лише 318,8 млн. грн. При цьому, правильно зауважено судом першої інстанції, що п. 7.3 згадуваного рішення Загальних зборів акціонерів встановлений загальний строк виплати дивідендів акціонерам, який розпочинався 29.01.2010 року та закінчився 01.08.2010 року.

Таким чином, доводи відповідача про несплату дивідендів акціонеру НАК «Нафтогаз України» на час проведення ревізії, суд вважає передчасними.

Окрім зазначеного, слід відмітити, що нормами Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» («Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні») від 26.01.1993 не надано повноважень відповідачу здійснювати перевірку дотримання учасниками корпоративних відносин взятих на себе прав та обов'язків.

Також, позивачем надано докази сплати на користь НАК «Нафтогаз України» зазначених сум дивідендів у межах загальних строків виплати дивідендів, встановлених рішенням Загальних зборів акціонерів від 26.01.2010 року.

3. За результатами ревізії встановлено, що без рішення Спостережної ради, як того вимагає п. 9.6.6.14 Статуту товариства, ВАТ «Укрнафта» надали благодійну допомогу громадській організації «Інститут розвитку Прикарпаття» в сумі 2,4 млн. грн. При цьому, відповідач не зазначив положення якого нормативно-правового акта порушені позивачем при перерахуванні на користь громадської організації «Інститут розвитку Прикарпаття» благодійної допомоги.

З матеріалів справи слідує, що рішення про надання благодійної допомоги приймалось Правлінням товариства, що оформлено протоколом Правління від 25.06.2008 року № 35. Проте, вказаним пунктом Статуту товариства передбачено, що Спостережна рада за поданням Правління Товариства приймає рішення про розпорядження іншим майном Товариства, що не відноситься до товарів і послуг, які надаються Товариством, якщо сума угод перевищує 50 мільйонів гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 134 Господарського кодексу України суб'єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб'єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб'єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом.

За ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Будь-яких доказів визнання недійсним правочину, на підставі якого була надана благодійна допомога суду не надано.

Таким чином, висновок про вчинення порушення при наданні благодійної допомоги у сумі 2,4 млн. грн. є безпідставним.

4. Ревізією також встановлено, що ВАТ «Укрнафта» в особі його структурного підрозділу НГВУ «Полтаванафтогаз» протягом 2008 - 2009 років розподіл прибутку за договором спільної діяльності № 410/95, що укладений між позивачем та компанією «Carpatsky Petroleum Corporation», не проводився. Так, внаслідок не розподілення чистого прибутку за результатами спільної діяльності за 2008, 2009 роки позивачем недоотримано доходів у загальній сумі 6,6 млн. грн.

Втім, діючим на момент проведення ревізії законодавством не встановлений обов'язок учасників договорів про спільну діяльність здійснювати розподіл прибутку у визначені строки.

Таким чином, безпідставними є доводи апелянта про недоотримання позивачем доходів у розмірі 6,6 млн. грн. через не розподілення прибутку за договором про спільну діяльність між ВАТ «Укрнафта» та компанією «Carpatsky Petroleum Corporation».

5. Крім того, під час проведення ревізії визначено, що внаслідок не нарахування пені (незастосування штрафних санкцій до боржників) та неефективних управлінських рішень щодо встановлення розмірів орендної плати, керівництвом структурних підрозділів відкритого акціонерного товариства «Укрнафта» завдано збитків товариству на загальну суму 6,5 млн. грн.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 217 Господарського кодексу України господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин, а адміністративно-господарські санкції - уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Отже, нарахування штрафних санкцій є правом, а не обов'язком суб'єкта господарювання права, якого порушені. Крім того, стягнення штрафних санкцій, як різновиду форм господарсько-правової відповідальності, ставиться в залежність від наявності певних, передбачених Законом умов.

Зазначене свідчить про безпідставність висновків відповідача про невиконання позивачем обов'язку щодо нарахування штрафних санкцій у формі пені.

6. Ревізією встановлено, що ВАТ «Укрнафта» у періоді, який підлягав ревізії, проведено зайвих витрат, що призвело до збитків, на загальну суму 0,2 млн. грн., а саме: проведено оплату ремонтних робіт, послуг з пожежної охорони та інших за обсяги, що більше за фактичні.

Разом з тим, товариство здійснювало оплату послуг з пожежної охорони відповідно до умов договору, тобто у порядку та у сумі, визначеній умовами договору, втім відповідачем встановлено, що виконавець послуг завищив розрахункову вартість таких послуг, закріплену в договорі, на розмір заробітної плати працівників, посади яких протягом строку надання послуг були вакантними.

Відповідно до статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, договором від 21.11.2006 року № 9/29 не передбачалася можливість зміни його умов в односторонньому порядку, отже, висновки щодо завищення позивачем витрат на оплату послуг за вказаним договором є безпідставними.

Також необґрунтованими є висновки відповідача щодо завищення позивачем витрат на оплату ремонтних робіт за договорами від 17.10.2006 року № 9/21-р/385-р, від 02.10.2008 року № 9/186-р, оскільки оплата здійснена у відповідності з умовами вказаних договорів, підстав для оплати в іншій сумі у позивача не було.

7. В акті ревізії зазначається, що завищення вартості активів ВАТ «Укрнафта» зумовлене несвоєчасним списанням позивачем дебіторської заборгованості.

В свою чергу, матеріали справи містять документи, якими підтверджується, що на суму дебіторської заборгованості, яка обліковується на балансі позивача 3 роки і більше сформований резерв сумнівних боргів у розмірі 100 % такої заборгованості.

Те, що в обліку позивача продовжує обліковуватись дебіторська заборгованість 3 роки і більше з одночасним формуванням на суму такої заборгованості у складі операційних витрат резерву сумнівних боргів у розмірі 100% вартості такої заборгованості не призвело до завищення вартості активів.

Ревізією правильності створення резерву сумнівних боргів встановлено, що товариством по окремих дебіторам не створювався резерв сумнівних боргів, внаслідок чого поточна дебіторська заборгованість включалася до підсумку балансу не за чистою реалізаційною вартістю, що призвело викривлення фінансової звітності ф.1 «Баланс» в частині реальності відображення активів балансу станом на 31.03.2010 на загальну суму 61 млн. грн.

Отже, в акті ревізії зазначається, що позивачем протягом періоду, що ревізувався, не створювався резерв сумнівних боргів по окремих дебіторах, проте, відповідач всупереч вимог ст.. 72 КАС України так і не надав належних та допустимих доказів того, що ВАТ «Укрнафта» не нараховували резерву сумнівних боргів. Також, не надано доказів того, на яку саме заборгованість резерв не формувався, не вказано строки та підстави виникнення заборгованості. Таких даних не містить і акт ревізії.

Також, ревізією встановлено, що структурними підрозділами ВАТ «Укрнафта» безпідставно, виходячи лише зі строку виникнення дебіторської заборгованості, нараховане резерв сумнівних боргів на дебіторську заборгованість на загальну суму 32,7 млн. грн.

Відповідно до п. 1.1 Положення про порядок нарахування резерву сумнівних боргів та списання безнадійної заборгованості ВАТ «Укрнафта», затвердженого рішенням Правління позивача (протокол № 18 від 05.06.2006), позивач формує резерв для відшкодування можливих втрат від непогашення дебіторської заборгованості.

Відповідно до п. 1.2 цього ж Положення величина резерву сумнівних боргів визначається на основі класифікації дебіторської заборгованості, яка здійснюється шляхом групування заборгованості за строками її непогашення. Заборгованість вважається непогашеною з дня оформлення первинного документа, який підтверджує виникнення заборгованості.

Із розділу 3 згаданого Положення слідує, що коефіцієнт непогашення, а, отже, і розмір резерву сумнівних боргів, залежить від строків непогашення. Зазначені норми повністю відповідають положенням П(С)БО «Дебіторська заборгованість», зокрема п. 9 останнього.

З огляду на зазначене, твердження апелянта про безпідставність формування резерву сумнівних боргів на суму 32,7 млн. грн. є необґрунтованим.

За ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Ч. 2 ст. 71 КАСУ в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладає на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатньо беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірність своїх дій щодо здійснення перевірки, складенню вимоги та правомірності спірних вимог, а тому позовні вимоги задоволені правомірно.

Відповідно до статті 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення постанови суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205 та 207 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної фінансової інспекції України - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.07.2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 30.09.2015 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Саприкіна І.В.

Судді: Кобаль М.І.

Карпушова О.В.