Справа № 826/8321/15
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2015-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Арсірій Р.О. Суддя-доповідач: Епель О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року Справа: № 826/8321/15

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

за участю секретаря Нагорної Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 серпня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 ( далі - позивач ) звернулась до суду з адміністративним позовом до Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України ( далі - відповідач ) про:

- визнання протиправним та скасування наказу від 01.04.2014 р. № 154-к про звільнення ОСОБА_2;

- поновлення ОСОБА_2 на посаді;

- стягнення з відповідача середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 серпня 2015 року адміністративний позов було задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначену постанову суду та ухвалити нову про відмову в задоволенні позову, так як, на думку апелянта, оскаржуване рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом Держенергоефективності від 04.12.2012 р. № 422-к ОСОБА_2 було призначено на посаду головного спеціаліста відділу експертизи Управління в Рівненській області.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 р. № 4 «Деякі питання діяльності центральних органів виконавчої влади», зокрема було визначено перелік територіальних органів Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження, що ліквідуються.

На виконання зазначеної Постанови КМУ відповідачем було прийнято наказ від 28.01.2015 р. № 6 «Про ліквідацію територіальних органів Держенергоефективності».

29.01.2015 р. позивача було повідомлено про наступне вивільнення із займаної посади у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці у Держенергоефективності на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

01.04.2015 р. наказом Держенергоефективності № 154-к «Щодо звільнення» позивача було звільнено із займаної посади.

Вважаючи такий наказ протиправним позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було запропоновано ОСОБА_2 вільні вакансії, хоча такі були наявні у структурі Держенергоефективності на момент попередження позивача про наступне вивільнення та станом на час її звільнення і пропонувались іншим особам.

Дослідивши обставини справи колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України ( далі - КЗпП України ), Законом України «Про оплату праці» ( далі - Закон № 108/95-ВР ), Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин ( далі - Постанова № 100 ).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2, 6 статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частинами 2, 3 ст. 35 КЗпП України передбачено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації ( злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення ) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

У ст. 235 КЗпП України закріплено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Частиною статті 27 Закону № 108/95-ВР передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Для обчислення пенсій середня заробітна плата визначається відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до п. 5, 8 Постанови № 100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Отже, з викладених правових норм вбачається, що при ліквідації структурних підрозділів підприємства на роботодавця покладаються зобов'язання: 1) попередити працівника про зміни у виробництві та праці, зокрема про скорочення чисельності штату, не пізніше, ніж за два місяці; 2) за наявності вакантних посад запропонувати працівнику іншу роботу на цьому ж підприємстві, установі чи організації.

При цьому, єдиною та необхідною правовою підставою для звільнення працівника у зв'язку з такою реорганізацією є одночасна сукупність наступних умов: 1) виконання роботодавцем зазначених обов'язків; 2) відмова працівника від запропонованої йому посади.

Аналогічна правова позиція викладена у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Виходячи з цього, колегія суддів звертає увагу на те, що як було правильно встановлено судом першої інстанції, на момент попередження позивача про вивільнення її із займаної посади, тобто станом на 29.01.2015 р., в Держенергоефективності було наявно 8 вакантних посад ( 2 посади головних спеціалістів та 6 - провідних спеціалістів ), а на час її фактичного звільнення, тобто станом на 01.04.2015 р. - 10 вакантних посад ( посади заступника Голови, посада Радника Голови відділу забезпечення роботи голови, завідувача сектору міжнародного протоколу відділу міжнародного співробітництва, 2 посади головних спеціалістів, 4 - провідних спеціаліста та посада робітника з благоустрою ), однак жодна із них не була запропонована позивачу.

З огляду на це, судова колегія вважає, що відповідач як роботодавець, маючи реальну можливість забезпечити реалізацію позивачем її права на залишення на роботі, не виконав свого обов'язку та не запропонував їй жодної вакантної посади, чим порушив вимоги ст. 49-2 КЗпП України.

При цьому, апеляційний суд відзначає, що іншим працівникам (ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ін.), які так само як і позивач підлягали вивільненню у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці у Держенергоефективності, відповідачем було запропоновано вакантні посади, відповідно до їх кваліфікації та досвіду роботи, і деякі з них відмовились від такої пропозиції позивача, що також підтверджує наявність у відповідача реальної можливості запропонувати посаду позивачу та виконати приписи ст. 49-2 КЗпП України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскаржуваний наказ від 01.04.2015 р. № 154-к в частині звільнення позивача із займаної посади є протиправним і підлягає скасуванню, а порушене право позивача на працю - відновленню шляхом поновлення її на роботі та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу ( з 01.04.2015 р. по 26.08.2015 р. ) у розмірі 9325,80 грн. з розрахунку середньомісячної заробітної плати позивача за останні два місяці роботи перед звільненням з визначенням розміру середньоденного заробітку - 94,20 грн. та помноження цієї суми на кількість днів вимушеного прогулу - 99 робочі дні, у відповідності до Постанови № 100.

Доводи апелянта про те, що позивача було завчасно попереджено про наступне вивільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва та праці, колегія суддів вважає такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки зазначені обставини не є спірними, а підставою для задоволення скасування судом першої інстанції наказу від 01.04.2015 р. в частині про звільнення позивача стало невиконання відповідачем вимог ст. 49-2 КЗпП України щодо забезпечення її права на залишення на роботі.

Посилання апелянта на те, що в нього не було можливості перевести позивача на іншу посаду, а також на те, що вивільнення було масовим і Держенергоефективності не мало можливості запропонувати вільні посади всім працівникам, що звільняються, колегія суддів вважає не обґрунтованими і такими, що спростовуються матеріалами справи та доводами апеляційної скарги самого ж відповідача, в якій ним зазначено, що як станом на день попередження позивача про наступне вивільнення, тобто 29.01.2015 р., так і станом на день її фактичного звільнення, тобто 01.04.2015 р., у Держенергоефективності були вільні посади, про що також зазначено вище.

Твердження апелянта про те, що Держенергоефективності подало відомості про вивільнених працівників до служби зайнятості, апеляційний суд вважає не обґрунтованими, оскільки вчинення таких дій не звільняє його від обов'язку дотримуватися порядку звільнення працівників, регламентованого чинним законодавством, зокрема ст. 49-2 КЗпП України.

Доводи апелянта про те, що на теперішній час територіальні органи Держенергоефективності, зокрема Управління в Рівненській області, в якому позивач працювала до звільнення, вже ліквідовані, колегія суддів вважає такими, що не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зазначені обставини не є достатньою та необхідною правовою підставою для звільнення відповідача від обов'язку поновити порушене право позивача.

Таким чином, дослідивши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а отже, апелянт, який є суб'єктом владних повноважень, діючи всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 КАС України, не надав суду належних і допустимих, у розумінні ст. 70 КАС України, доказів які б підтверджували правомірність оскаржуваного наказу про звільнення позивача, та не переконав судову колегію у своїй правоті.

Враховуючи вищевикладене апеляційний суд приходить до висновку, що в даному випадку наявні достатні та необхідні правові підстави для задоволення адміністративного позову, а судом першої інстанції повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню та ухвалено рішення з дотриманням вимог ст. 159 КАС України.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на це, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України підлягає залишенню без задоволення, а постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 серпня 2015 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 серпня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, виготовлено 30.09.2015 р.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Карпушова О.В.

Кобаль М.І.