Справа № 645/11738/13-а
Суддя: Шарко О. П.
Дата ухвалення: 2013-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/645/194/13
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2013 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі : головуючого судді Шарка О.П секретаря судових засідань ОСОБА_1В розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління праці і соціального захисту населення Фрунзенського району м.Харкова про визнання права на отримання посвідчення «Про жертви нацистських переслідувань», відповідно до ст.6 ч.1 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Управління праці і соціального захисту населення Фрунзенського району м.Харкова про визнання права на отримання посвідчення «Про жертви нацистських переслідувань», відповідно до ст.6 ч.1 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань».

В обґрунтування позову позивач зазначала, що вона будучи неповнолітньою під час ВВВ 1941- 1945 років була примусово вивезена на примусові роботи до Німеччини у м.Люденштадт, де працювала в нелюдських умовах чорноробочою на фабриці по виготовленню грілок для обігріву ранених німецьких солдат. Протягом 4 років вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням видати відповідне посвідчення, 10.09.2013 року їй повідомили, що підстав для надання їй статусу «жертви нацистських переслідувань не має. На думку позивача, віддач своєю відмовою порушив її цивільні та конституційні права, з однобокою трактовкою ЗУ і положення Мінсоцполітики при КМУ, не приймає до уваги той факт, що вона після арешту і до відправки на примусові роботи в Германію після чергової невдалої спроби втечі зі збірного пункту м.Мелітополь, була етапована під контролем поліцая у м.Новогайськ, до місця постійного находження, під постійним контролем поліції та конвоїрів, де до неї застосовувались знущання, приниження, побої, фізично непосильні роботи до наступного етапування в Германію, яке відбувалося в перших числах травня 1943 року в товарних вагонах у нестерпних умовах, протягом більше двох місяців без їжі та води. Також позивач зазначає, що на підставі розяснення «Мінпраці та соцполітики» від 22.07.2007 року їй має виплачуватися єдино разова виплата у розмірі 745 грн., однак, відповідачем виплати здійснювалися не в повному обсязі, недоплата у 2013 році склала 610 гривень, замість належних 745 гривень, сума виплат склала 125 гривень.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, з підстав, викладених у ньому та просив його задовольнити, пояснивши суду про обставини викладені вище.

Представник відповідача позов не визнала з підстав, викладених у письмових запереченнях та просила відмовити в його задоволенні.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають пільги управління, як жертва нацистських переслідувань відповідно до ст.. 6-3 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань».

Згідно копії повідомлення Управління служби національної безпеки України по Запорізькій області №10/22447 від 16.04.1992 року, ОСОБА_2 25 травня 1943 року була насильно вивезена до Німеччини, де працювала чорноробочою на фабриці м.Люденштадт, на момент вивезення 25 травня 1943 року позивачу, ІНФОРМАЦІЯ_1, було 17 років 10 місяців 27 днів.

Згідно із ст. 4 Закону «Про жертви нацистських переслідувань» особами, які належать до числа жертв нацистських переслідувань, є: колишні в'язні концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання та місць примусових робіт у роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни;

- особи, які були насильно вивезені з території колишнього Союзу PCP на примусові роботи на територію Німеччини або її союзників, що перебували у стані війни з колишнім Союзом PCP, або на території окупованих ними інших держав;

- діти, які народилися в місцях примусового тримання їх батьків та в місцях відбування батьками примусових робіт;

- діти партизанів, підпільників, інших учасників боротьби з націонал - соціалістським режимом у тилу ворога, яких у зв'язку з патріотичною діяльністю їх батьків було піддано репресіям, фізичним розправам, гогіікням та ін.

Стаття 1 Закону дає визначення термінів і понять, які вживаються у Законі, зокрема передбачає вичерпний перелік інших місць примусового тримання та місць примусових робіт, а саме: виправно-трудовий табір - місце ув'язнення громадян на визначений термін за ухилення від трудової повинності, з подальшим направленням на попереднє місце роботи або до концтабору, підпорядкований комендатурі СД та поліції безпеки, з особливо жорстоким режимом тримання;

- табір примусової праці для осіб єврейської національності - місце ув'язнення осіб єврейської національності з метою їх використання на важких роботах, перетворений із гетто або новостворений з вивезенням працездатних євреїв із гетто, підпорядкований керівництву поліції та СС;

- табори знищення, створені з метою проведення екзекуцій в стаціонарних приміщеннях, та місця масових страт мирного населення;

- гестапівські тюрми - місця ув'язнення і тримання з політичних мотивів із

застосуванням до ув'язнених насильницьких дій виняткової жорстокості,

включаючи катування і вбивства;

- медичні та дитячі заклади, в яких насильно утримувалися особи-донори, особи, над якими проводилися злочинні медичні експерименти, та особи, відібрані для онімечування;

- створені в місцях активних антифашистських дій табори для заручників, які підлягали масовому фізичному знищенню;

пересувні загони (команди) з числа мирного населення, які використовувались окупантами для власного захисту під час проведення військових операцій або робіт з розміновування;

- карантинні інфекційні табори, створені нацистами на передньому краї оборони для розповсюдження інфекційних хвороб серед мирного населення та військ ОСОБА_4;

- табори для членів сімей офіцерів ОСОБА_4.

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача про те, що робота на фабриках, заводах, шахтах, у сільському господарстві не відноситься до місць примусового тримання та місць примусових робіт згідно із ст. 1 Закону, а визначення «колишній неповнолітній» відноситься тільки до вязнів концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання.

Ст. 6-1 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» поширюється на колишніх неповнолітніх (яким на момент ув'язнення не виповнилося 18 років) в'язнів концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, створених фашистською Німеччиною та її союзниками в період Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни, а також дітей, які народилися у зазначених місцях примусового тримання їх батьків.

Згідно із ст. 6 зазначеного Закону держава забезпечує соціальний захист жертв нацистських переслідувань та їх громадських організацій шляхом надання пільг:

- колишнім неповнолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 18 років) в'язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, створених фашистською Німеччиною та її союзниками в період Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни, а також дітям, які народилися в зазначених місцях примусового тримання їх батьків,

- відповідно до статті 6-1 Закону;

- колишнім малолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 14 років) в'язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, які визнані інвалідами від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин,

- відповідно до статті 6-2 Закону;

- колишнім в'язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання в період Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни;

особам, які були насильно вивезені на примусові роботи на територію Німеччини або її союзників, що перебували у стані війни з колишнім Союзом PCP, або на території окупованих Німеччиною інших держав;

дітям партизанів, підпільників, інших учасників боротьби з націонал- соціапістським режимом у тилу ворога, яких у зв'язку з патріотичною діяльністю їх батьків було піддано репресіям, фізичним розправам, гонінням,

- відповідно до статті 6-3 Закону.

Відповідно до п. 2 Порядку виготовлення та видачі посвідчень, листів талонів на право одержання пільгових проїзних документів (квитків) жертвам нацистських переслідувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.09.2000 №1467, посвідчення видаються особам, які відповідно до Закону України "Про жертви нацистських переслідувань" визнані такими, що належать до числа жертв нацистських переслідувань на підставі одного з таких документів:

- довідки, виданої органами служби безпеки, державними архівами, архівами МВС, Міноборони, архівними установами інших держав;

- довідки Військово-медичного музею колишнього СРСР (м. Санкт-Петербург);

- довідки Міжнародної служби розшуку Червоного Хреста;

- довідки з архівів-музеїв, утворених в місцях розташування колишніх фашистських концтаборів (Освенцім, Бухенвальд, Дахау, Маутхаузен, Равенсбрюк та інші), гетто та інших місцях примусового тримання і примусових робіт у роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни, а також архівів іноземних антифашистських організацій;

- довідки Комісії у справах колишніх партизанів Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років при ОСОБА_5 України.

В окремих випадках посвідчення можуть видаватися також на підставі документів, які містять необхідні відомості про факт нацистських переслідувань, а саме:

- довідки, витягу з документів особової справи за місцем роботи;

- довідки з книг руху вихованців дитячих закладів із зазначенням назви цих закладів та часу перебування в них особи, яка звернулася за отриманням посвідчення;

- свідчення іноземних громадян, які проживають нині у Федеративній Республіці Німеччині або в інших державах, про нацистські переслідування особи, яка звернулася за отриманням посвідчення, засвідчених за місцем проживання у відповідних державних органах цих країн.

У разі відсутності документів про факт нацистських переслідувань факт і період перебування в місцях примусового тримання встановлюються в судовому порядку.

Згідно довідки Управління служби національної безпеки України по Запорізькій області №10/89950 від 11.09.1991 року, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, була насильно вивезена до Німеччини в травні 1943 року, де працювала чорноробочою на фабриці м.Люденштадт, звільнена 11.04.1945 року і до 1709.1945 року проходила фільтрацію у Німеччині.

Враховуючи, що позивачу на момент примусового вивезення її до Німеччини хоч і не виповнилося вісімнадцяти років, однак вона працювала на фабриці у м.Люденштадт, робота на якій не відноситься до примусових робіт, визнаних ст.. 1 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», суд вважає, що дії Управління праці і соціального захисту населення Фрунзенського району м.Харкова є правомірними, тому в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 слід відмовити за безпідставністю вимог.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про жертви нацистських переслідувань», Порядком виготовлення та видачі посвідчень, листів талонів на право одержання пільгових проїзних документів (квитків) жертвам нацистських переслідувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.09.2000 №1467 ст. 160, КАС України суд

ПОСТАНОВИВ :

У адміністративному позові ОСОБА_2 до Управління праці і соціального захисту населення Фрунзенського району м.Харкова про визнання права на отримання посвідчення «Про жертви нацистських переслідувань», відповідно до ст. 6 ч.1 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» - відмовити у повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Фрунзенський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції протягом 10 днів з дня отримання копії постанови відповідно до ч. 2 ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Фрунзенського районного суду О. П. Шарко