Справа № 2а-1148/10/2570
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2010-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а-1148/10/2570
ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2010 р. м. Чернігів

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді - Соломко І.І.

за участю секретаря - Розмовенко А.О.

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції Чернігівської області про визнання дій протиправними, скасування постанов та зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

10.03.2010 року позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду з адміністративним позовом до Відділу державної виконавчої служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції Чернігівської області, в якому просить визнати дії Відділу державної виконавчої служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції Чернігівської області протиправними, скасувати постанову від 24.07.2006 року про відкриття виконавчого провадження ВП № 2211347, розпорядження від 27.07.2006 року № 10-438, постанову від 05.02.2010 року про відмову у задоволенні скарги та зобовязати прийняти постанову про закінчення виконавчого провадження.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції Чернігівської області винесена постанова про відкриття виконавчого провадження від 24.07.2006 року з порушенням Закону «Про виконавче провадження». Так, в порушення вимог ч.5 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» відповідачем безпідставно відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа по справі № 2-1097 від 01.08.2001 року і як наслідок неправомірно винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, оскільки ОСОБА_3 вже у 2001 році предявляла виконавчий документ про стягнення періодичних платежів (аліментів) для примусового виконання, якій за її заявою у 2004 році був повернутий. Право повторного предявлення виконавчого документа до виконання можливо лише у випадках, передбачених пунктами 2-6 ч.1 ст. 40 вищевказаного Закону.

В судовому засіданні позивач вимоги підтримав і просив їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити та зазначив, що вказаний позов є безпідставним та таким, що суперечить нормам чинного Законодавства України з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення виконавчого документа до виконання і цей документ відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, та пред'явлений до виконання до органу державної виконавчої служби за належним місцем виконання рішення. Відмова у відкритті виконавчого провадження передбачена з підстав, визначених у ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», які, як вважає відповідач, по даній справі відсутні. Строк предявлення виконавчого документа не закінчився, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 21 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення періодичних платежів (у справах про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, втратою годувальника тощо) можуть бути пред'явлені для виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

Крім того, позивачем пропущений строк звернення до суду, оскільки постанова про відкриття виконавчого провадження винесена та направлена сторонам виконавчого провадження у 2006 році, а тому позовні вимоги відповідач вважає такими, що не підлягають задоволенню.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 181 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби, вчинених під час виконання рішень загальних судів, які ухвалені до 01 вересня 2005 року, розглядаються за правилами Кодексу адміністративного судочинства

Відповідно до ч. 3 ст. 181 Кодексу адміністративного судочинства України відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби.

Частиною 1 ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову лише за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Судом встановлено, що Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області 01.08.2001 року прийнята постанова № 2-1097/2001 про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ? частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 25 липня 2001 року і до її повноліття. Постанова набрала законної сили 01.08.2001 року (а.с.8).

01.08.2001 року виданий виконавчий лист та направлений на виконання.

У березні 2004 році зазначений виконавчий лист повернуто без виконання Прилуцькому міському відділу державної виконавчої служби Чернігівської області (а.с. 10).

19.06.2006 року Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області прийнята ухвала про видачу дублікату виконавчого листа по виконанню постанови місцевого суду м. Прилуки Чернігівської області від 01.08.2001 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ? частини всіх видів заробітку відповідача до досягнення нею повноліття. Ухвала позивачем не оскаржена та набрала законної сили 27.06.2006року(а.с.11).

24.07.2006 року до Відділу державної виконавчої служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції Чернігівської області звернулась стягувач із заявою про відкриття виконавчого провадження по дублікату виконавчого листа № 2-1097, виданого 19.06.2006 року Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області про стягнення з позивача на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ? частини всіх видів заробітку щомісячно до її повноліття (а.с78-80).

24.07.2006 року на підстави вищевказаних документів та відповідно до статей 3,18,24 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем державної виконавчої служби у м. Прилуки та Прилуцькому районі відкрито виконавче провадження та винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 2211347, яка отримана позивачем.

Позивач не погоджується з прийнятою постановою посилаючись на те, що Законом не передбачено права повторного предявлення виконавчого документа для примусового виконання у випадку його повернення.

Суд вважає вимоги позивача безпідставними виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 68 Конституції України кожен зобовязаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України.

Відносини щодо обовязків батьків по утриманню дітей регулюються Сімейним кодексом України від 10.01.2002 року № 2947.

Відповідно до ч.2 ст.51 Конституції України від 28 червня 1996 року та ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

Одним із способів виконання батьками обовязку утримувати дитину, відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу є рішення суду.

Постанова Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області від 01.08.2001 року по справі № 2-1097/2001 про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ? частини всіх видів заробітку до досягнення нею повноліття не оскаржена та набрала законної сили.

Ухвала Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19.06.2006 року про видачу дублікату виконавчого листа по виконанню постанови місцевого суду м. Прилуки Чернігівської області від 01.08.2001 року позивачем не оскаржена та набрала законної сили 27.06.2006року.

Суд зазначає, що умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) встановлені Законом України від 21.04.1999 року №606«Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом; надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження та їх клопотання; заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз'яснює сторонам їх права і обов'язки; проводить оцінку (переоцінку) майна в порядку, встановленому законодавством про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність.

Отже, державний виконавець повинен діяти в межах повноважень наданих Законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 21 Закону України «Про виконавче провадження» (на час виникнення спірних правовідносин) рішення про стягнення періодичних платежів (у справах про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, втратою годувальника тощо) можуть бути пред'явлені для виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення виконавчого документа до виконання і цей документ відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, та пред'явлений до виконання до органу державної виконавчої служби за належним місцем виконання рішення.

Постановою суду від 01.08.2001 року встановлено строк предявлення виконавчого документу до виконання - до досягнення дитиною повноліття.

Судом встановлено, що на день відкриття виконавчого провадження строк предявлення виконавчого документа не закінчився, тобто підстави, які визначені у ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» для відмови у відкритті виконавчого провадження, відсутні.

Законом України «Про виконавче провадження» передбачено такі процесуальні дії, як «закінчення виконавчого провадження» ( ст. 37) і «повернення виконавчого документа стягувачеві» (ст. 40). Вказані статті передбачають винесення постанови окремо по кожній такій процесуальній дії.

Як встановлено судом та не заперечується позивачем, виконавчий документ був повернутий без виконання. Підстава повернення позивачем не доведена. Постанова про закінчення виконавчого провадження відсутня, оскільки вказане виконавче провадження за 2004 рік знищено, що підтверджується наказом Відділу державної виконавчої служби Прилуцького місьрайонного управління юстиції Чернігівської області № 4/1 від 18.02.2008 року(а.с.31-32). Позивач також не надав суду докази, що підтверджують закінчення виконавчого провадження.

Закінчення виконавчого провадження і повернення виконавчого документа стягувачеві - це різні процесуальні дії, з різними наслідками їх застосування.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім

-направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби;

-повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону;

-повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 401 цього Закону, припиняються чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також проводяться інші дії, необхідні у звязку з завершенням виконавчого провадження.

Якщо виконавче провадження закінчується за ст. 37 цього Закону, то відповідно до ст. 38 воно не може бути розпочате.

З огляду на вищезазначене, аналізуючи вимоги ч. 1 ст.38 Закону України «Про виконавче провадження» суд зазначає, що виконавче провадження не може бути розпочате у разі закінчення, про що, відповідно до ч.2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець виносить відповідну постанову.

Докази, які б підтвердили закінчення виконавчого провадження відповідно до ст. 37 цього Закону, позивачем не надані, тому суд вважає, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 24.07.2006 року винесена державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції Чернігівської області в межах наданих повноважень і відповідає вимогам ч. 1 ст. 24 України «Про виконавче провадження».

Беручи до уваги, що відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 190 Сімейного кодексу України одним із способів припинення права на аліменти на дитину є можливість укладання договору про припинення права на аліменти на дитину у звязку з набуттям права власності на нерухоме майно, однак позивач в судовому засіданні пояснив, що такий договір не укладався, що також підтверджує невиконання позивачем своїх обовязків, передбачених ст.180 Сімейного кодексу України.

Неправомірним є також посилання позивача, що у разі повернення виконавчого документа стягувач повинна була повторно звернутись до суду про стягнення аліментів, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 72 Кодекс адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Як зазначалося раніше, рішення суду про стягнення аліментів набрало законної сили, період на якій присуджені платежі не закінчився, оскільки дитина не досягла повноліття, тому доводи позивача є необґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 7 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобовязаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк предявлення виконавчого документа до виконання і цей документ відповідає вимогам, передбаченим цим Законом та предявлений до виконання до органу виконавчої служби за належним місцем виконання рішення.

Встановивши, що строк предявлення виконавчого документа не закінчився і цей документ відповідає вимогам, передбаченим Закону, державний виконавець неупереджено, своєчасно, повно вчинив виконавчі дії, тобто діяв в межах наданих повноважень.

З огляду на вищезазначене, суд дійшов до висновку, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 24.07.2006 року винесена обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення, а тому є правомірною.

Оскільки розпорядження № 10-438 від 27.07.2006 року та постанова про відмову у задоволенні скарги від 05.02.2010року є похідними від постанови про відкриття виконавчого провадження, тому судом не встановлені підстави для задоволення таких вимог.

Що стосується вимоги про зобовязання відповідача прийняти постанову про закінчення виконавчого провадження, то суд не може підміняти державний орган, приймаючи замість рішення, інше рішення, яке б відповідало Закону та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого субєкта владних повноважень. В силу положень Закону України «Про виконавче провадження» ухвалювати рішення про закінчення виконавчого провадження відноситься до компетенції державної виконавчої служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Суд вважає недоведеними позивачем, належними і допустимими доказами обставин та фактів, на які він посилається в обґрунтування невідповідності нормам чинного законодавства постанови про відкриття виконавчого провадження та наявними правові підстави для відмови у задоволенні позову.

Відповідач наполягає на відмові у позову з підстав пропущення позивачем строку для звернення до суду.

Статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України встановлений строк звернення до адміністративного суду.

Згідно з ч. 1 даної статті адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 зазначеної норми встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 100 Кодексу адміністративного судочинства України визначені наслідки пропущення строків звернення до адміністративною суду.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України пропущення строк звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на ньому наполягає одна зі сторін.

Відповідно до ч. 7 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про відкриття виконавчого провадження може бути оскаржена сторонами начальнику відповідного органу виконавчої служби або до відповідного суду у 10- денний строк.

Виходячи з того, що позивачу про наявність постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 2211347 від 24.07.2006 року стало відомо, що не заперечується позивачем - 17.06.2009 року, строк оскарження сплив - 27.06.2009 року. В той же час звернення зі скаргою до начальника державної виконавчої служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції мало місце - 25.01.2010 року (а.с.23), позивач поважність причин суду не довів, що є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

Керуючись статтями 124 Конституції України, 122, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції Чернігівської області про визнання дій протиправними, скасування постанов та зобовязання вчинити певні дії, - відмовити повністю.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 КАС України набирає законної сили після закінчення строку для подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її складання в повному обсязі, особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Дата складання та підписання повного тексту постанови 02.04.2010 року.

Суддя Соломко І.І.