Справа № 826/2033/15
Суддя: Ключкович В.Ю.
Дата ухвалення: 2015-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/2033/15 Головуючий у 1-й інстанції: Кротюк О.В. Суддя-доповідач: Ключкович В.Ю.
У Х В А Л А

Іменем України

30 вересня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Борисюк Л.П.

Петрика І.Й.,

за участю секретаря Шевчук К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу громадянина Узбекистану ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 серпня 2015 року у справі за адміністративним позовом громадянина Узбекистану ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Узбекистану ОСОБА_4 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 19 грудня 2014 року № 762-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні та зобов'язання відповідача повторно розглянути його заяву про визнання особою біженцем або такою, що потребує додаткового захисту.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановленим рішенням, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, а також на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позов задовольнити позовні вимоги повністю.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вислухавши думку учасників процесу, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає залишенню без задоволення, а постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 серпня 2015 року - без змін з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198 та ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов до висновку про безпідставність і необґрунтованість позовних вимог.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного адміністративного суду, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, громадянином ОСОБА_4 подано заяву 21 травня 2014 року №85 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі мотивів, викладених у висновку від 11.09.2014 року (далі - Висновок) Державною міграційною службою України вирішено (19 грудня 2014 року № 762-14) відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Узбекистану ОСОБА_4(далі - оскаржуване рішення).

Про прийняте рішення Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві повідомило громадянина Узбекистану ОСОБА_4 повідомленням № 11 від 12 січня 2015 року, згідно якого позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з рішенням відповідача та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Даючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв'язку з нормами чинного законодавства, колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду зазначає, що правовий статус біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення державних гарантій захисту біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» (далі - Закон).

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 статті 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до частини 6 статті 8 Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Положеннями п.23 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду № 1 від 25.06.2009 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" встановлено наступне.

При розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Як вбачається зі змісту заяви позивача від 21 травня 2014 року № 85 (а.с.30) побоювання повернення до Узбекистану обумовлені можливістю свого переслідування за релігійною ознакою. Позивач є мусульманином, читав молитви в центральних мечетях в містах Пайтуг і Андіжон. За наслідком своєї релігійної діяльності позивач затримувався поліцією, його залучали бути свідком у справах релігійного характеру, погрожували арештом якщо не буде припинена його релігійна діяльність.

Із протоколу співбесіди за 07 жовтня 2014 року (т.1. а.с.77 на звороті) судом першої інстанції правильно встановлено, що жодних причин, які пов'язані з переслідуваннями за релігійною ознакою позивачем фактично не висловлено. Позивач повідомляє, що причиною, яка змусила його звернутися до міграційної служби є «для легального проживати на території України».

Додатково про це зазначається відносно мети звернення до ХІАС (т.1. а.с.93), «щоб вони допомогли легально жити на території України».

Окрім того, позивач згідно матеріалів співбесіди надає суперечливі пояснення щодо своєї релігійної діяльності. Так, позивач в заяві вказував, що він в центральних мечетях міст читав молитву щоп'ятниці (т.1.а.с. 30,), а в протоколі співбесід (т.1.а.с. 78, остання графа; а.с. 79) вже вказує, що в мечетях проповідями не займався, далі вказує, що проповідував в мечеті вже кожні вихідні (т.1.а.с. 91 на звороті).

Також зазначає, що за релігійним ознаками тиснули на нього і на родину, оскільки вони віруючи (т.1.а.с. 78) люди, поряд з цим зазначає причиною не виїзду з Узбекистану у 2004 році той факт, що якщо б він виїхав тоді, то це б було обставиною тиску на його родину (т.1.а.с. 79). Тобто вказує на обставини тиску на себе та свою родину за релігійною ознакою, далі зазначає фактично про відсутність такого тиску.

Окрім того, позивач зазначає, що його родина в Узбекистані живе спокійно (т.1.а.с.91), хоча вони є релігійними людьми (т.1.а.с.78).

Вказане в сукупності свідчить про правильність висновку суду першої інстанції, що суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним, а тому жодних суб'єктивних факторів саме переслідування за релігійною ознакою, які обумовлюють неможливість повернення заявника до Узбекистану позивачем відповідачу у матеріалах співбесід не заявлено. Вказаний висновок суду ґрунтується на явних протиріччях змісту протоколів співбесіди і заяви від 21.05.2014 №85 (де викладено обставини перебування у країні походження заявника) відносно обставин здійснення релігійної (проповідної) діяльності щодо поширення мусульманства. Навпаки, мотивом звернення вказано обставини необхідності фактичної легалізації свого перебування в Україні. Вказане дає підстави суду дійти до висновку про відсутність у позивача реальної та обґрунтованої суб'єктивної сторони побоювань.

Крім того, судом встановлено, що позивач перебував у третій безпечній країні - Російській Федерації (т.1. а.с.78, 91 на звороті та 92) чотири роки. При цьому позивач перебував там легально, мав дозвіл на проживання, оплачував з 2011 року дозволи (патенти) на працю кожного року. Вказане здійснював у Федеральній міграційній службі РФ по місту Тула. Разом з цим до органів міграційної служби РФ з питань свого захисту як біженця не звертався.

Також суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що позивач попросив відповідні компетентні органи України про надання статусу біженці тільки після того, як він не був допущений на територію Росії у січні 2014 року при черговому перетині українсько-російського кордону, а вказане свідчить про те, що позивач добровільно в'їжджаючи в Росію до своєї дружини, яка, згідно його пояснень, досі проживає та працює у м. Тула РФ, де він також проживав та працював легально, жодним чином не міг зазнавати переслідування з боку Російської Федерації

Суд апеляційної інстанції зазначає, що Російська Федерація приєдналася та ратифікувала Конвенцію про статус біженців та Протокол щодо статусу біженців. Натомість, позивач даною можливістю знехтував і вирішив переїхати до України.

Абзац 6 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлює, що статус біженця, або додатковий захист не надається особі, яка до прибуття в Україну з наміром набути статус біженця перебувала в третій безпечній країні.

Частиною 22 статті 1 Закону визначено, третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, цілком очевидно, що у разі, якщо побоювання позивача дійсно мали суттєвий характер, то він неодмінно звернувся б за захистом, ще перебуваючи на території Російської Федерації, де він тим більше не був ізольований від цієї можливості, оскільки міг вільно пересуватись по її території.

Отже, враховуючи, що апелянтом не доведено, що його перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, також позивачем не надано жодного доказу щодо підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наявності підстав для прийняття ГУДМС України в місті Києві відповідного рішення, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

Згідно зі ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, що на думку колегії апеляційного адміністративного суду, дотримано судом першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 160,198,200, 205,206, 212, 254 КАС України, суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу громадянина Узбекистану ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали складено та підписано 30 вересня 2015 року.

Головуючий суддя: В.Ю.Ключкович

Судді: Л.П.Борисюк

І.Й. Петрик

.

Головуючий суддя Ключкович В.Ю.

Судді: Борисюк Л.П.

Петрик І.Й.