Справа № 826/8946/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2015-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 вересня 2015 року № 826/8946/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Іщука І.О., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомПриватного акціонерного товариства «Сакура М 3»
до Державної податкової інспекції у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві
про визнання незаконним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство «Сакура М 3» звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві, в якому просить:

1. Визнати незаконним та скасувати рішення ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві № 5755/10/26-57-15-01-34 від 29.04.2015 р.

2. Зобов'язати ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві застосувати процедуру податкового компромісу по ПП «Сакура М 3» на загальну суму податкового компромісу (5%) - 20 057,00 грн. та ПДВ на загальну суму податкового компромісу (5%) - 21 443,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправною відмовою відповідача у застосуванні процедури податкового компромісу.

В судовому засіданні представник позивача зазначив, що відмова відповідача є необґрунтованою. З оскаржуваного рішення незрозуміло, що саме стало підставою для відмови у застосуванні податкового компромісу.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Заяви про розгляд справи без його участі або клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Згідно наданих письмових заперечень проти позову заперечує та просить суд відмовити в їх задоволенні з огляду на те, що позивачем було допущено методологічну помилку в заповненні уточнюючого розрахунку з податку на прибуток за 2014 рік, а тому комісією прийнято рішення про відмову у застосуванні.

Враховуючи, що судом встановлено відсутність необхідності виклику свідка або експерту у справі, відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, суд вважає за можливе подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

16.04.2015 р. Приватним підприємством «Сакура М 3» було подано до ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві заяви щодо досягнення податкового компромісу та уточнення податкових зобов'язань з податку на прибуток на загальну суму податкового компромісу (5%) - 20 057,00 грн. та ПДВ на загальну суму податкового компромісу (5%) - 21 443,00 грн.

За результатами розгляду вказаних заяв 29.04.2015 р. ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві винесено рішення № 5755/10/26-57-15-01-34 щодо відмови в досягненні податкового компромісу. Підставою для відмови в досягненні податкового компромісу стала наявність методологічної помилки в заповненні уточнюючого розрахунку з податку на прибуток за 2014 рік.

Позивач, вважаючи вказане рішення відповідача протиправним, звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо особливостей уточнення податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість у разі застосування податкового компромісу» №63-VIII від 25.12.2004р., який набрав чинності 17.01.2014р., був доповнений розділ XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України новим підрозділом 9-2 «Особливості уточнення податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість під час застосування податкового компромісу», а також внесені зміни до деяких законодавчих актів України задля запровадження процедур податкового компромісу.

Відповідно до положень зазначеного підрозділу Податкового кодексу України встановлено наступне.

Податковий компроміс - це режим звільнення від юридичної відповідальності платників податків та/або їх посадових (службових) осіб за заниження податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість за будь-які податкові періоди до 1 квітня 2014 року з урахуванням строків давності, встановлених статтею 102 цього Кодексу. Платник податків, який вирішив скористатися процедурою податкового компромісу, під час дії податкового компромісу за такі податкові періоди має право подати відповідні уточнюючі розрахунки податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість, в яких визначає суму завищення витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток підприємств та/або суму завищення податкового кредиту з податку на додану вартість.

Уточнюючі розрахунки податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість подаються за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики. Разом з уточнюючим розрахунком подається перелік (опис) господарських операцій, щодо яких здійснено уточнення показників податкової декларації.

На випадки подання уточнюючих розрахунків податкових зобов'язань відповідно до цього підрозділу не поширюються норми статті 50 цього Кодексу.

Сума заниженого податкового зобов'язання з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість сплачується в розмірі 5 відсотків такої суми. При цьому 95 відсотків суми заниженого податкового зобов'язання з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість вважаються погашеними, штрафні санкції не застосовуються, пеня не нараховується.

Процедура досягнення податкового компромісу триває не більше ніж 70 календарних днів з дня, наступного за днем подання уточнюючого розрахунку.

Подання платником податків уточнюючого розрахунку за періоди, щодо яких не була проведена документальна перевірка, може бути підставою для проведення документальної позапланової перевірки згідно з процедурою податкового компромісу.

Якщо контролюючий орган повідомив платника податків про відсутність необхідності проведення документальної позапланової перевірки, сума задекларованих зобов'язань вважається узгодженою.

У разі прийняття рішення про необхідність проведення документальної позапланової перевірки контролюючий орган проводить таку перевірку та за її результатами: приймає податкове повідомлення-рішення у разі виявлення порушень платником податків вимог податкового законодавства, сплата грошового зобов'язання за яким здійснюється у розмірі, передбаченому пунктом 2 цього підрозділу; складає довідку у разі відсутності таких порушень, що підтверджує правомірність визначення сум податкових зобов'язань в уточнюючому розрахунку. Податкове повідомлення-рішення або довідку контролюючий орган направляє платнику податків у порядку, передбаченому статтями 42 та 58 цього Кодексу.

Платник податків сплачує податкові зобов'язання, визначені в уточнюючому розрахунку та/або податковому повідомленні-рішенні, у розмірі, передбаченому пунктом 2 цього підрозділу, протягом 10 календарних днів з дня, наступного за днем узгодження. Днем узгодження вважається день отримання повідомлення контролюючого органу про відсутність необхідності проведення документальної позапланової перевірки, а в разі прийняття рішення про необхідність проведення документальної позапланової перевірки - день отримання довідки, що підтверджує правомірність визначення сум податкових зобов'язань в уточнюючому розрахунку, або день отримання податкового повідомлення-рішення, прийнятого за результатами такої перевірки.

Податковий компроміс вважається досягнутим після сплати платником податків узгоджених податкових зобов'язань згідно із цим підрозділом.

Податковий компроміс з урахуванням строків давності відповідно до статті 102 цього Кодексу застосовується до правовідносин, що виникли до 1 квітня 2014 року, та поширюється виключно на податкові зобов'язання з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість незалежно від того, проводилися перевірки контролюючих органів чи ні за такі періоди.

Платники податків з метою застосування податкового компромісу мають право подати уточнюючі розрахунки або заяви відповідно до положень цього підрозділу протягом 90 календарних днів з дня набрання чинності цим підрозділом.

Відповідно до п.2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо особливостей уточнення податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість у разі застосування податкового компромісу» встановлено, що до затвердження форми уточнюючого розрахунку для застосування податкового компромісу платник податків має право подати уточнюючий розрахунок за діючою на час подання формою як окремий документ з поясненням мотивів його подання для застосування податкового компромісу та з переліком (описом) операцій, щодо яких здійснено уточнення показників податкової декларації.

Особливості заповнення уточнюючих декларацій, які подаються в рамках податкового компромісу, визначено п. 4 Методичних рекомендацій щодо особливостей уточнення податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість у разі застосування податкового компромісу, затверджених наказом Державної фіскальної служби України № 13 від 17.01.2015 р.

Аналіз вищенаведених норм права дає суду дійти висновку про те, що для досягнення податкового компромісу для платника податків встановлено такі умови як подання уточнюючих розрахунків з податку на прибуток та/або податку на додану вартість за звітні податкові періоди - до 01.04.2014 р. з урахуванням строку давності 1095 днів.

Як встановлено судом, позивачем до встановленого законом терміну - 16.04.2015 р., було подано заяви про намір досягнення податкового компромісу, визначеного Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо особливостей уточнення податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість у разі застосування податкового компромісу», разом з уточнюючими розрахунками з податку на додану вартість та податку на прибуток, за податкові періоди: з 12 по 7 місяць 2013 року.

За наслідками розгляду поданих позивачем заяв від 16.04.2015 р., ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві прийнято рішення про відмову у застосуванні податкового компромісу від 29.04.2015 р. № 5755/10/26-57-15-01-34.

Як вже зазначалось, підставою для відмови у застосуванні податкового компромісу стала методологічна помилка в заповненні уточнюючого розрахунку з податку на прибуток за 2014 рік.

Пункт 1 підрозділу 9-2 Податкового кодексу України надає можливість платнику податків самостійно скористатись процедурою податкового компромісу щодо заниження податкових зобов'язань за будь-які податкові періоди до 1 квітня 2014 року, шляхом подачі уточнюючих розрахунків податкових зобов'язань, разом із переліком (описом) господарських операцій щодо яких здійснено уточнення показників.

Відповідно до п. 48.3 ст. 48 Податкового кодексу України податкова декларація повинна містити такі обов'язкові реквізити:

тип документа (звітний, уточнюючий, звітний новий);

звітний (податковий) період, за який подається податкова декларація;

звітний (податковий) період, що уточнюється (для уточнюючого розрахунку);

повне найменування (прізвище, ім'я, по батькові) платника податків згідно з реєстраційними документами;

код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер;

реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті);

місцезнаходження (місце проживання) платника податків;

найменування контролюючого органу, до якого подається звітність;

дата подання звіту (або дата заповнення - залежно від форми);

ініціали, прізвища та реєстраційні номери облікових карток або інші відомості, визначені в абзаці сьомому цього пункту, посадових осіб платника податків;

підписи платника податку - фізичної особи та/або посадових осіб платника податку, визначених цим Кодексом, засвідчені печаткою платника податку (за наявності).

Відповідно до 49.3 ст.49 Податкового кодексу України податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів: особисто платником податків або уповноваженою на це особою; надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення; засобами електронного зв'язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

При цьому, відповідно до п.п.49.9.2. п.49.2 ст.49 Податкового кодексу України податкова декларація, надана платником, також вважається прийнятою у разі, якщо контролюючий орган із дотриманням вимог пункту 49.11 цієї статті не надає платнику податків повідомлення про відмову у прийнятті податкової декларації або у випадках, визначених цим пунктом, не надсилає його платнику податків у встановлений цією статтею строк.

Відповідно до п. 3.4 Методичних рекомендацій форма уточнюючих розрахунків, зазначених у пунктах 3.1, 3.3, затверджується Міністерством фінансів України. При цьому в обов'язковому порядку до уточнюючого розрахунку подається перелік (опис) господарських операцій, щодо яких здійснено уточнення показників за деклараціями.

Загальні правила, встановлені статтею 50 Кодексу, не застосовуються, оскільки податковий компроміс у цьому випадку має свої особливості.

До затвердження форми уточнюючого розрахунку для застосування податкового компромісу платник податків має право подати уточнюючий розрахунок за діючою на час подання формою як окремий документ із Заявою про компроміс.

Відповідно до листа Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики від 10.03.2015р. за №04-27/10-598 «Щодо деяких питань застосування податкового компромісу» метою прийняття Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо особливостей уточнення податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість у разі застосування податкового компромісу», серед іншого, була необхідність встановлення діалогу між державою та платниками податків, звільнення платників податків від фінансової, кримінальної та адміністративної відповідальності за умови сплати п'яти відсотків від суми заниження незадекларованих та/або неузгоджених податкових зобов'язань з податку на додану вартість та податку на прибуток підприємств, зменшення кількості адміністративних скарг до контролюючих органів та адміністративних позовів до суду платників податків на рішення контролюючих органів, а також необхідність забезпечення додаткових податкових надходжень до бюджету держави.

Разом з тим, відповідачем у оскаржуваному рішенні не зазначено, яку саме методологічну помилку допущено позивачем.

Слід звернути увагу на те, що заява про намір досягнення податкового компромісу, відповідно до вимог Податкового кодексу України, складається у довільній формі.

Між тим, як встановлено судом, подана позивачем заява про намір досягнення податкового компромісу від 16.04.2015 р. містить мотиви подання уточнюючого розрахунку, а також період, що узгоджується із положеннями Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо особливостей уточнення податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість у разі застосування податкового компромісу» №63-VIII від 25.12.2004 р.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що рішення ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві щодо відмови у застосуванні процедури податкового компромісу від 29.04.2015 р. № 5755/10/26-57-15-01-34 з підстав наявності методологічної помилки в уточнюючому розрахункуз податку на прибуток за 2014 рік є неправомірним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Згідно із ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Оскільки адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що в зв'язку з прийняттям рішення чи діями суб'єктом владних повноважень порушуються права позивача.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права в зв'язку із прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Таким чином, підставами для визнання рішення протиправним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання рішення протиправним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного рішення прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Суд зазначає, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Як вбачається з заявлених позовних вимог, позивачем обрано спосіб захисту його прав, який, зокрема, полягає у зобов'язанні ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві застосувати процедуру податкового компромісу до ПП «Сакура М 3» на загальну суму податкового компромісу (5%) - 20 057,00 грн. та ПДВ на загальну суму податкового компромісу (5%) - 21 443,00 грн.

Однак, згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

При цьому, з огляду на положення ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які Конституцією України віднесені до компетенції цього органу державної влади. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України 21.10.2010 № П-278/10.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч. 3 ст. 2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

З огляду на зазначене, виконання повноважень, які покладені на відповідача, в тому числі щодо прийняття рішення про погодження податкового компромісу, за своєю правовою природою, є його виключною компетенцією (дискреційними повноваженнями), тобто втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

За таких умов, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги в частині ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві прийняти нове рішення про застосування податкового компромісу відповідно до приписів законодавства.

Разом з тим, суд має право вийти за межі позовних вимог та обрати такий спосіб захисту прав та охоронюваних інтересів позивача, який міг би відновити його становище та захистити порушене право.

Зважаючи на викладене, а також враховуючи, що фактично питання можливості застосування ПП «Сакура М 3» процедури податкового компромісу, відповідно до заяви про податковий компроміс від 16.04.2015 р., по суті відповідачем не розглядалося, однак було прийнято рішення про відмову в застосуванні податкового компромісу, суд вважає за необхідне зобов'язати ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві розглянути питання застосування процедури податкового компромісу згідно заяв ПП «Сакура М 3» від 16.04.2015 р.

Відповідно до ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати підлягають відшкодуванню частково.

Керуючись статтями 69 - 71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов Приватного підприємства «Сакура М 3» задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві про відмову у застосуванні податкового компромісу від 29.04.2015 № 5755/10/26-57-15-01-34.

3. Зобов'язати ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві розглянути питання щодо застосування процедури податкового компромісу згідно заяв ПП «Сакура М 3» від 16.04.2015 р.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Судові витрати в сумі 36,54 грн. присудити на користь ПП «Сакура М 3» за рахунок асигнувань ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Іщук