Справа № 821/1591/15-а
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2015-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2015 р.м.ОдесаСправа № 821/1591/15-а

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції: Войтович І.І.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Бойка А.В.,

суддів: Танасогло Т.М.,

ОСОБА_1,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті ОСОБА_1 апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Херсоні Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 10 червня 2015 року по справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у м. Херсоні Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

25.05.2015 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Херсоні Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 11.02.2015 року:

- №, яким позивачу визначено грошове зобовязання за платежем: податок на додану вартість із вироблених товарів (робіт, послуг) в сумі 119424 грн., в тому числі за основним платежем в сумі 79616 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 39808 грн.;

- №, яким позивачу визначено грошове зобовязання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування в сумі 31080, 47 грн., в тому числі за основним платежем в сумі 24864,38 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 6216,09 грн.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 10.06.2015 року адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задоволено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, 23.06.2015 року Державної податкової інспекції у м. Херсоні Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області подала апеляційну скаргу на вказану постанову суду.

Апелянт зазначає, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим ставиться питання про скасування постанови Херсонського окружного адміністративного суду від 10.06.2015 року та прийняття нової, якою відмовити фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є фізичною особою підприємцем, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію серії В01 №384612.

У період з 22.12.2014 року по 06.01.2015 року ДПІ у м. Херсоні ГУ ДФС у Херсонській області була проведена документальна планова виїзна перевірка позивача щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів за період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року, дотримання законодавства щодо складання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 року по 21.12.2013 року.

За результатами проведеної перевірки складено акт №8/21-03-17-03/НОМЕР_1 від 22.01.2015 року, на підставі якого прийнято податкові повідомлення-рішення від 11.02.2015 року №, яким позивачу визначено грошове зобовязання за платежем: податок на додану вартість із вироблених товарів (робіт, послуг) в сумі 119424 грн., в тому числі за основним платежем в сумі 79616 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 39808 грн.; №, яким позивачу визначено грошове зобовязання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування в сумі 31080, 47 грн., в тому числі за основним платежем в сумі 24864,38 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 6216,09 грн.

В ході проведеної перевірки податковим органом встановлено порушення позивачем абз. 5 п.п.139.1.1, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139; п.п.14.1.27 п.14.1 ст.14,; п.п.164.2.6 п.164.2 ст.164; п.177.4, п.177.2 ст.177, розділу IV з урахуванням розділу III Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на доходи фізичних осіб за 2013 рік в сумі 24864, 28 грн. та п.193.3, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість у 2013 році в сумі 79616, 00 грн.

В акті перевірки податковий орган посилався на те, що в ході перевірки позивача встановлено завищення валових витрат та податкового кредиту внаслідок включення до його складу перекручених даних, а саме: податкового кредиту на придбання пального для легкових транспортних засобів. Податковий орган посилався на те, що позивачем не надано документів, підтверджуючих, що понесені витрати повязані з підприємницькою діяльністю. Також зазначено, що подорожні листи не містять достатньої інформації щодо підтвердження використання автомобілів у діяльності та відповідно використання палива (відсутня конкретизована інформація щодо найменування і адреси замовника, до якого повинен прибути автомобіль для виконання завдань; у відповідному рядку на зворотному боці подорожнього листа відсутній штамп, що стверджує виконання обслуговування), тому дані подорожні листи не є підставою для проведення розрахунків між контрагентами.

Крім того, в ході проведення перевірки податковим органом було встановлено завищення позивачем податкового кредиту внаслідок включення до складу податного кредиту сум по придбанню транспортного засобу TOYOTA HILUX, у зв'язку з не наданням підтверджуючих документів, що придбані товарно-матеріальні цінності повязані з підприємницькою діяльністю та використані в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно задоволення позовних вимог ФОП ОСОБА_2, зважаючи на наступне:

Відповідно до п.п.14.1.27 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не включаються до складу витрат: витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності, а саме витрати на: організацію та проведення прийомів, презентацій, свят, розваг та відпочинку, придбання та розповсюдження подарунків (крім благодійних внесків та пожертвувань неприбутковим організаціям, визначених статтею 157 цього Кодексу, та витрат, пов'язаних із провадженням рекламної діяльності, які регулюються нормами підпункту 140.1.5 пункту 140.1 статті 140 цього Кодексу). Обмеження, передбачені абзацом другим цього підпункту, не стосуються платників податку, основною діяльністю яких є: організація прийомів, презентацій і свят за замовленням та за рахунок інших осіб; придбання лотерейних білетів, інших документів, що засвідчують право участі в лотереї; фінансування особистих потреб фізичних осіб за винятком виплат, передбачених статтями 142 і 143 цього Кодексу, та в інших випадках, передбачених нормами цього розділу.

В п.п.164.2.6 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: оподатковуваний дохід (прибуток), не включений до розрахунку загальних оподатковуваних доходів минулих податкових періодів та самостійно виявлений у звітному періоді платником податку або нарахований органом державної податкової служби згідно із цим Кодексом.

Відповідно до п.177.2 та п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця. До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

В свою чергу, відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно п.198.2 ст. 198 Кодексу датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг чи дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

П.198.3 ст.198 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Виходячи зі змісту наведених вище норм законодавства, право на віднесення витрат до складу валових та сум ПДВ, сплачених при придбанні товару, до податкового кредиту виникає у суб'єкта господарювання у разі дотримання ним наступних умов: 1) фактичності придбання такого товару, тобто, реальності відповідної господарської операції; 2) наявності первинних документів, які підтверджують здійснення платником податку витрат, а також податкових накладних, складених особою, зареєстрованою платником податку, чи митних декларацій на підтвердження придбання такого товару та сплати відповідної суми ПДВ; 3) використання придбаного товару у межах власної господарської діяльності підприємства.

Як вбачається з матеріалів справи, у перевіряємому періоді ФОП ОСОБА_2 здійснював придбання пального для легкових автомобілів та відносив витрати на придбання пального до складу валових та податкового кредиту.

Позивач у поданому адміністративному позові посилався на те, що легкові автомобілі використовувались його найманими працівниками в службових цілях.

Згідно наданих договорів між працівником і ФОП ОСОБА_2 від 28.07.2008 року, від 02.12.2002 року, 12.05.2006 року, 22.03.2004 року, 22.09.2010 року, 02.11.2010 року, 01.01.2002 року, 17.02.2011 року, 22.11.2006 року у позивача були працевлаштовані ОСОБА_4 (агент з постачання), ОСОБА_5 (водій), ОСОБА_6 (комерційний агент), ОСОБА_7 (начальник транспортного відділу), ОСОБА_8 (водій транспортних засобів), ОСОБА_9 (представник торгівельний), ОСОБА_10 (водій-експедитор), ОСОБА_11 (менеджер з адміністративної діяльності), ОСОБА_12 (водій).

У підтвердження здійснюваних витрат пального позивачем були надані подорожні листи, складені відповідно до Інструкції про порядок застосування подорожнього листа службового легкового автомобіля та обліку транспортної роботи, затвердженої наказом Державного комітету статистики України №74 від 17.02.1998 року (далі Інструкція).

Згідно п. 1.1 вказаної Інструкції ця інструкція встановлює єдиний порядок застосування подорожнього листа службового легкового автомобіля типової форми №3 при виконанні службових поїздок, а також обліку транспортної роботи службових легкових автомобілів. Виконання положень Інструкції обовязкове для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від відомчого підпорядкування та форми власності: які надають службові легкові автомобілі для транспортного обслуговування юридичних осіб на комерційній основі або використовують їх у службових поїздках за власними потребами; для яких за їх замовленням здійснюється транспортне обслуговування службовими легковими автомобілями.

Відповідно до п. 1.2 Інструкції до категорії службових легкових автомобілів відносяться легкові автомобілі, які знаходяться на балансі юридичних осіб всіх форм власності і використовуються для задоволення власних потреб, а також можуть надаватися на договірних умовах (з водієм).

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що з аналізу вищенаведеної Інструкції слідує, що вона не поширюється на позивача, оскільки він не є юридичною особою та не надає транспортні послуги.

В поданому адміністративному позові ФОП ОСОБА_2 посилався на те, що застосування подорожніх листів, у формі, яка визначена Інструкцією та встановлена для юридичних осіб, здійснювалося для зручності обліку та списання палива, обрахунку робочого часу, виключно на добровільних засадах.

Дослідженням наданих позивачем подорожніх листів встановлено, що у них вказувались дата їх складання та номер, марка та державний номер автомобіля, прізвище та ініціали водія, номер посвідчення водія, показання спідометра при виїзді та поверненні, час виїзду та повернення, марка пального, кількість виданого пального (у разі здійснення такої видачі), залишок пального у літрах при виїзді та поверненні.

Пересування автомобілів у переважній більшості здійснювалось по місту Херсону для вирішення виробничих питань. Однак також здійснювались виїзди і у Херсонську області, м. Сімферополь, Євпаторію.

При співставленні інформації вказаній у подорожніх листах з наданими позивачем договорами найму працівників вбачається, що керування транспортними засобами здійснювалось саме працівниками позивача, що також підтверджує використання транспорту працівниками в службових цілях.

Також позивачем було надано Книгу доходів та витрат, оглядом якої встановлено, що в січні-березні 2013 року позивач взагалі не вносив до неї суми, сплачені за паливо легкового транспорту, що підтверджується таблицями-додатками з розрахунком витрат на придбання палива.

З огляду на все вищезазначене, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що в даному випадку позивач підтвердив використання ним у власній господарській діяльності придбаного палива належним чином складеними первинними документами, які містять достатню інформацію щодо такого використання з метою перевезення працівників для виконання посадових обовязків.

Таким чином висновок податкового органу щодо порушення позивачем вимог Податкового кодексу України, внаслідок чого позивачем завищено валові витрати та податковий кредит є необґрунтованими та безпідставними.

Крім іншого податковим органом в ході проведеної перевірки було встановлено завищення позивачем податкового кредиту внаслідок включення до його складу сум по придбанню транспортного засобу TOYOTA HILUX, у зв'язку з не наданням підтверджуючих документів, що придбані товарно-матеріальні цінності повязані з підприємницькою діяльністю та використані в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, що призвело до заниження податкового зобовязання з податку на додану вартість.

Як вбачається з матеріалів справи, ФОП ОСОБА_2 відповідно до договору поставки № 229/13 від 06.09.2013 року було придбано у ТОВ «Авто-Плаза» вантажопасажирський автомобіль марки TOYOTA HILUX 2,5 МТ Comfort.

Підтвердженням здійснення вказаної господарської операції є податкова накладна № 65 від 08.10.2013 року, видаткова № РН-6619517 від 08.10.2013 року, акт приймання-передачі товару від 08.10.2013 року.

Зазначений автомобіль було зареєстровано на ФОП ОСОБА_13, що підтверджується наданим свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу САТ 211483.

В свою чергу, з акту перевірки вбачається, що видами діяльності позивача є: 10.13 Виробництво м'ясних продуктів, 10.39 - Інші види перероблення та консервування фруктів і овочів, 46.32 - Оптова торгівля м'ясом і м'ясними продуктами. 47.11 роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями тютюновими виробами, 47.22 - Роздрібна торгівля м'ясом і м'ясними продуктами в спеціалізованих магазинах, 47.91 - Роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу Інтернет, 82.99 - Надання інших допоміжних комерційних послуг, 52.29 - Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту, 52.24 - Транспортне оброблення вантажів, 49.41 - Вантажний автомобільний транспорт, 10.85 - Виробництво готової їжі та страв, 73.20 - Дослідження кон'юнктури ринку та виявлення громадської думки.

Перевіркою встановлено, що фактично згідно даних обліку у 2013 році ФОП ОСОБА_2 здійснював такий вид діяльності, як: 10.85 - Виробництво готової їжі та страв.

При цьому, згідно ж таки інформації, викладеній в акті перевірки, у позивача у власності перебувають інші вантажні (спеціальні) автомобілі.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що придбання позивачем автомобіля TOYOTA HILUX 2,5 МТ Comfort безпосередньо повязано з господарською діяльністю позивача.

Зважаючи на те, що позивач підтвердив придбання вказаного вище автомобіля належним чином складеними первинними документами, які свідчать про фактичність здійсненої господарської операції, а таке придбання повязано із господарською діяльністю позивача, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що ФОП ОСОБА_2 виконав всі вимоги податкового законодавства та правомірно відніс витрати на придбання зазначеного автомобіля до складу податкового кредиту.

Таким чином, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 11.02.2015 року № та № є протиправними та підлягають скасуванню.

Оскільки судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи, правильно по суті вирішено справу, та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, відповідно до ст. 200 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.

Керуючись ст. ст. 184, 185, 197, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Херсоні Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області залишити без задоволення, а постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 10 червня 2015 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: А.В. Бойко

Судді: Т.М. Танасогло

ОСОБА_1