Справа № 826/10847/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2015-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 вересня 2015 року 14:10 № 826/10847/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., при секретарі судового засідання Шевченко М.В., вирішив адміністративну справу

За позовомОСОБА_1
до Головного управління охорони водних біоресурсів у м. Києві
провизнання звільнення незаконним, поновлення на роботі

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач або ОСОБА_1.) з позовом до Головного управління охорони водних біоресурсів у м. Києві (надалі - відповідач або ГУ охорони водбіоресурсів у м. Києві), в якому просив суд:

1. Скасувати наказ начальника ГУ охорони водбіоресурсів у м. Києві Державного агентства рибного господарства України №2-С та № 57-0 від 15.04.2015 року.

2. Поновити позивача на роботі та стягнути з ГУ охорони водбіоресурсів у м. Києві на його користь заробіток за час вимушеного прогулу з 15.04.2015 року до дня поновлення на роботі.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що всупереч норм діючого трудового законодавства відповідачем протиправно, без наявності на те законних підстав, звільнено його з займаної посади, чим порушені права та законні інтереси, в той час, як ним не було порушено трудової дисципліни у вигляді прогулу.

Представник відповідача проти позову заперечував, вважаючи позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки звільнення позивача є законним і правомірним, виходячи з факту допущення позивачем порушення трудової дисципліни у вигляді прогулу.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення їхніх представників, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 18.12.2012 року був призначений на посаду начальника відділу транспорту, флоту та матеріально-технічного забезпечення ГУ охорони водбіоресурсів у м. Києві та прийняв присягу державного службовця.

Згідно доручення начальника ГУ охорони водбіоресурсів у м. Києві від 09.04.2015 року № 1, комісії із службової перевірки наявності на робочому місці начальника відділу транспорту, флоту та матеріально-технічного забезпечення ОСОБА_1 було доручено з 09 по 10 квітня 2015 року провести службову перевірку наявності на робочому місці начальника відділу транспорту, флоту та матеріально технічного забезпечення ОСОБА_1

За результатами зазначеної перевірки були складені акти про відсутність позивача на роботі 09.04.2015 року з 08.30 год. до 17.30 год. та 10.04.2015 року з 08.30 год. до 16.15 год.

Згідно пояснень позивача про причини відсутності на роботі 09.04.2014 року та 10.04.2015 року, він зазначив, що з 09.04.2015 року по 10.04.2015 року перебував на амбулаторному лікуванні, що підтверджується довідкою Клінічної лікарні № 12, про що поставив до відома через головного спеціаліста відділу транспорту, флоту та МТЗ ОСОБА_2 зав. сектору роботи з персоналом ОСОБА_3, якому особисто додзвонитися не міг.

З метою встановлення достовірності перебування позивача з 09.04.2015 року по 10.04.2015 року на амбулаторному лікуванні в Київській міській клінічній лікарні № 12, відповідачем було скеровано до зазначеної лікарні запит від 15.04.2015 року № 12-36-306 про надання підтвердження наведеному.

Згідно відповіді в.о. головного лікаря Київської міської клінічної лікарні № 12 від 15.04.2015 року № 12-896/02, амбулаторне лікування пацієнтів не є функцією лікарні. Гр. ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні в КМКЛ № 12 не перебував та не перебуває.

З огляду на зазначене, наказом начальника ГУ охорони водбіоресурсів у м. Києві № 2-С від 15.04.2015 року «Про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення» для ОСОБА_1 робочі дні 09.04.2015 року та 10.04.2015 року визнані днями прогулів та, згідно з пунктом 2 статті 147 Кодексу законів про працю України, за грубе порушення трудової дисципліни до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи за пунктом 4 статті 40 Кодексу законів про працю України (за прогул без поважних причин).

На підставі зазначеного наказу, наказом начальника ГУ охорони водбіоресурсів у м. Києві від 15.04.2015 року № 57-о «Про звільнення ОСОБА_1.» позивач звільнений з відповідної посади відповідно до пункту 4 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (за прогул).

На зазначеному наказі, позивачем здійснено відмітку про незгоду з наказом щодо його відсутності на робочому місці 09.04.2015 року та 10.04.2015 року, оскільки, на його думку, він був відсутній з двох поважних причин.

Згідно доводів позивача, поважність його відсутності на робочому місці 09.04.2015 року та 10.04.2015 року належним чином підтверджена довідкою Клінічної лікарні № 12 та повістками про виклик на допит в якості свідка до Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві у кримінальному провадженні № 0001670 на 09.04.2015 року та 10.04.2015 року. В той же час, доказів перебування на допиті в Подільському РУ ГУ МВС України в м. Києві позивачем суду не надані.

Відповідачем були складені акти від 15.04.2015 року про відмову позивача від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення та наказом про накладення дисциплінарного стягнення, а також акт про неотримання позивачем трудової книжки. Також, відповідачем були складений акти від 16.04.2015 року та від 28.04.2015 року про відмову позивача від отримання трудової книжки.

Крім того, позивачу відповідачем був надісланий лист від 21.04.2015 року № 06-15-326 про необхідність прибути до ГУ охорони водбіоресурсів у м. Києві для здачі матеріальних цінностей та отримання трудової книжки, який позивач особисто отримав 21.04.2015 року.

При цьому, згідно доводів представника відповідача, під час обрання виду дисциплінарного стягнення відносно позивача, відповідачем було враховано систематичні порушення позивачем трудової дисципліни (відсутність на роботі) та неодноразові притягнення його раніше до дисциплінарної відповідальності.

Згідно поданих представником відповідача доказів вбачається, що наказом в.о. начальника ГУ охорони водбіоресурсів у м. Києві від 27.11.2014 року № 6-С «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1.» позивачу оголошено попередження про неповну службову відповідність (за відсутність на робочому місці без поважних причин).

Позивач же вважає його звільнення незаконним, а спірний наказ таким, що підлягає скасуванню, що стало підставою для його звернення до адміністративного суду з відповідними позовними вимогами.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам та поясненням представників сторін за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді у відкритому судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України «Про державну службу» (надалі - Закон).

Згідно статті 5 Закону, державний службовець повинен, крім іншого, сумлінно виконувати свої службові обов'язки.

Основними обов'язками державних службовців є, зокрема, додержання Конституції України та інших актів законодавства України; сумлінне виконання своїх службових обов'язків (стаття 10 Закону).

За приписами статті 14 Закону, дисциплінарні стягнення застосовуються до державного службовця за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, порушення обмежень, пов'язаних з проходженням державної служби, а також за порушення правил професійної етики, інший вчинок, який порочить його як державного службовця або дискредитує державний орган, в якому він працює.

До службовців, крім дисциплінарних стягнень, передбачених чинним законодавством про працю України, можуть застосовуватися такі заходи дисциплінарного впливу: попередження про неповну службову відповідність; затримка до одного року у присвоєнні чергового рангу або у призначенні на вищу посаду.

При цьому, правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України (надалі - КЗпП України).

Статтею 139 КЗпП України закріплено, що працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:

1) догана;

2) звільнення.

Згідно статті 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, крім іншого, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно положень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Таким чином, прогулом вважається неявка на роботу без поважних причин протягом усього робочого дня, а також відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин. Прогул є порушенням трудової дисципліни, за яке власник має право звільнити працівника або оголосити йому догану.

В ході судового розгляду судом встановлено, що позивач не заперечує своєї відсутності на роботі 09.04.2015 року та 10.04.2015 року, що стало підставою для його звільнення з займаної посади, проте вважає, що така відсутність була спричинена поважними причинами, зокрема, перебування на амбулаторному лікуванні в Київській міській клінічній лікарні № 12 та перебування на допиті в якості свідка у Подільському РУ ГУ МВС України в м. Києві.

Слід зазначити, що діючим трудовим законодавством не закріплено поняття поважності причин відсутності працівника на роботі, отже воно є оціночним поняттям.

За результатом системного аналізу та оцінки наданих сторонами доказів у справі, суд дійшов висновку, що наведені позивачем причини його відсутності на роботі 09.04.2015 року та 10.04.2015 року, не можуть бути визнані поважними, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами. Навпаки, спростовані документально, зокрема, листом в.о. головного лікаря Київської міської клінічної лікарні № 12 від 15.04.2015 року № 12-896/02 та відсутністю доказів про дійсне перебування позивача на допиті у Подільському РУ ГУ МВС України в м. Києві.

Виходячи з наведеного в сукупності, суд дійшов висновку про наявність у відповідача правових підстав для звільнення позивача з займаної посади відповідно до пункту 4 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (за прогул).

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи, надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

За приписами частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У свою чергу, відповідачем виконаний обов'язок щодо доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючий до уваги викладене в сукупності, керуючись статтями 69-71, 94, 160-165,167,254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Р.О. Арсірій