Справа № 815/5072/14
Суддя: Чалий С.Я.
Дата ухвалення: 2015-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" вересня 2015 р. м. Київ К/800/22370/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі суддів:

Головуючого судді: Чалого С.Я.

Суддів: Гончар Л.Я.

Конюшка К.В.

секретар

судового засідання Зубенко Д.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - Осадчук Н.М.

третьої особи (ПАТ "ВТБ Банк") - Соколовська К.П., Феделеш М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський палац моряків" на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2015 року у справі за позовом закладу культури у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський палац моряків" до Державної виконавчої служби України, треті особи публічне акціонерне товариство "ВТБ Банк", управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гурська О.В., Міністерство культури України про визнання незаконним та скасування акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, визнання недійсними результатів прилюдних електронних торгів та виключення з Єдиного державного реєстру запису про видачу свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів,-

в с т а н о в и л а :

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2014 року позов закладу культури у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський палац моряків" задоволено частково. Визнано протиправними дії Державної виконавчої служби України щодо передачі для реалізації арештованого майна за адресою м. Одеса, вул. Приморський бульвар, 9; визнано протиправним та скасовано акт державного виконавця №39320218/2 від 21.08.2014р. про реалізацію предмета іпотеки (нежила будівля, за адресою: м. Одеса, вул. Приморський бульвар, 9, загальною площею 5 769,3 кв.м., складається з: Літ. А - нежила будівля, площею 5 645,0 кв.м., Літ. Б - нежила будівля, площею 124,3 кв.м., №1-5 - огорожа, мостіння). В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням апеляційного суду, позивач звернувся з касаційною скаргою та просить його скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а постанову суду першої інстанції залишити в силі.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом касаційної інстанції, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами та підтверджується наявними у справі матеріалами, 21 грудня 2004 року між територіальною громадою сіл, селищ, міст Одеської області в особі Одеської обласної ради в особі начальника управління охорони нерухомих об'єктів культурної спадщини обласної державної адміністрації (продавець) та Закладом культури у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю «Одеський палац моряків» (покупець) укладений договір купівлі-продажу, згідно з яким продавець продав, а продавець купив нежилу будівлю, що знаходиться за адресою: м.Одеса, вул. Приморський бульвар, 9, загальною площею 5150 кв.м. та складається з Літ. А - нежила будівля, площею 5645,0 кв.м., Літ. Б - нежила будівля, площею 124,3 кв.м., №1-5 - огорожа, мостіння. Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Запольською О.В. та зареєстровано в реєстрі за №10086.

Будівля, розташована за адресою м. Одеса, вул. Приморський бульвар, 9 - колишній палац Шидловського - споруджена у 1829-1830 рр. за проектом архітектора Ф.К. Боффо. Постановою Ради Міністрів Української РСР №970 від 24.08.1963 р. вказаний об'єкт прийнято під охорону держави, як пам'ятку архітектури національного значення.

26 листопада 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» (іпотекодержатель) та ТОВ «Одеський палац моряків» (іпотекодавець) укладений іпотечний договір №62ВД, згідно умов якого іпотекодавець передав іпотекодержателю в іпотеку нежилу будівлю, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Приморський бульвар, 9, загальною площею 5769,3 кв.м. та складається з Літ. А - нежила будівля, площею 5645,0 кв.м., Літ. Б - нежила будівля, площею 124,3 кв.м., №1-5 - огорожа, мостіння (надалі - предмет іпотеки), який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою Н.М. та зареєстровано у реєстрі за №3851.

09 серпня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. вчинений виконавчий напис, відповідно до якого запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки та за рахунок коштів, виручених від реалізації у встановленому порядку заставленого майна, задовольнити вимоги ПАТ «ВТБ Банк» в сумі 12 659 222,68 доларів США, що становить 101 083 893,10 грн., зареєстрований у реєстрі за №6570.

05 вересня 2012 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого напису нотаріуса, відповідно до якої постановлено за рахунок коштів, виручених від реалізації у встановленому порядку заставленого майна, задовольнити вимоги ПАТ «ВТБ Банк» в сумі 12 659 222,68 доларів США, що становить 101 083 893,10 грн.; суму виручену від реалізації предмету застави, перерахувати для погашення заборгованості на рахунок ПАТ «ВТБ Банк» та додатково стягнути втрати на вчинення виконавчого напису у сумі 30 000 грн.

У зв'язку з невиконанням боржником самостійно вищезазначених вимог, 14 листопада 2012 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

24 липня 2013 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області Козюком О.М. у присутності понятих проведений опис та накладений арешт на майно, що належить боржнику, про що складено відповідний акт.

Запис про арешт предмету іпотеки внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 03 грудня 2012 р. за №13327023.

На підставі заявки відділу примусового виконання рішень ДВС України на реалізацію майна предмет іпотеки передано на реалізацію.

Листом від 18 серпня 2014 року за вих. № 01-03/3975 Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України повідомлено про те, що 15 серпня 2014 року не відбулись електронні торги по лоту 1283, про що системою сформовано протокол №1602 від 15.08.2014р.

18 серпня 2014 року, ПАТ «ВТБ Банк» подало до відділу примусового виконання рішень ДВС України заяву про придбання предмету іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна та оформлення акту про передачу майна в порядку ст. 47 Закону України «Про іпотеку».

21 серпня 2014 року ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України сформовано протокол №2 про придбання предмету іпотеки ПАТ «ВТБ Банк» в порядку статті 49 Закону України «Про іпотеку».

На підставі зазначеного протоколу 21 серпня 2014 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС України Борейко М.В. виданий акт №39320218/2 про реалізацію предмета іпотеки.

На підставі Акту про реалізацію предмета іпотеки 22 серпня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурською О.В. посвідчено, що ПАТ «ВТБ Банк» належить на праві власності майно, що складається з нежилої будівлі, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Приморський бульвар, 9, загальною площею 5769,3 кв.м., яка складається з Літ. А - нежила будівля, площею 5645,0 кв.м., Літ. Б - нежила будівля, площею 124,3 кв.м., №1-5 - огорожа, мостіння, про що видано відповідне свідоцтво НАВ 441751, зареєстроване в реєстрі за №1140.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції послався на приписи пункту 20 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про охорону культурної спадщини», відповідно до якого погодження відчуження або передачі пам'яток національного значення їхніми власниками чи уповноваженими ними органами іншим особам у володіння, користування або управління віднесено до повноважень центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, в той час як предмет іпотеки, є пам'яткою архітектури національного значення, а тому його відчуженню має передувати погодження відповідного органу охорони культурної спадщини. При цьому, суд послався на лист Управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації від 01.09.2014 за вхід.№01-13/2508, в якому зазначено, що повідомлення про продаж будівлі-пам'ятки за адресою: Приморський б-р, 9 у м. Одеса не надходило. Тому, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність дії відповідача з передачі предмету іпотеку на реалізацію, та як наслідок акту державного виконавця №3932018/2 про реалізацію предмета іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо виключення з Єдиного державного реєстру запису про видачу свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів серія НАВ номер 441751 від 22.08.2014р., виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурською О.В., суд першої інстанції зазначив, що скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав - є безумовною законодавчою підставою для внесення до Державного реєстру прав запису про скасування державної реєстрації прав, а не для вилучення з державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідного запису, а тому вказані вимоги позивача в цій частині є необґрунтованими та безпідставними.

Натомість скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, апеляційний суд вказав, що сама реалізація майна вчинена з дотриманням приписів п. 1 розділу ІІ Тимчасового порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого Наказом Мін'юсту України 16.04.2014 р. №656/5. Також, відчуження пам'ятки національного значення - предмету реалізації іпотеки було здійснено Державною виконавчою службою України, в порядку примусового виконання виконавчого напису нотаріуса. При цьому, Державна виконавча служба України не є, а ні власником предмету реалізації іпотеки, а ні уповноваженим власником органом. Тому, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування акту державного виконавця від 21 серпня 2014 року №39320218/2 про реалізацію предмета іпотеки та про визнання недійсними результатів прилюдних торгів, проведених 15 серпня 2014 року (протокол №1602).

Колегія суддів вказує на помилковість таких висновків апеляційного суду та вважає за доцільне зазначити про таке.

Так, згідно вимог ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» від 24.01.1999 №606-ХІV (надалі - Закон №606), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 2 ст. 17 Закону №606 підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: 1) виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті; 2) ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 3) судові накази; 4) виконавчі написи нотаріусів; 5) посвідчення комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 6) постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу; 8) рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу; 9) рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Відповідно до ч.1 ст. 19 Закону, державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону: 1) за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) у разі якщо виконавчий лист надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в порядку, встановленому законом; 4) в інших передбачених законом випадках.

Пунктом 1 ч.1 ст. 32 Закону встановлено, заходами примусового виконання рішень, серед іншого, є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 52 Закону, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Частиною 8 ст.54 Закону №606 встановлено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до ч.1-2 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року N898-IV (надалі - Закон N898-IV) за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання.

Частиною 1 статті 12 Закону N898-IV передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 1 статті 33 Закону N898-IV встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Частина 3 цієї ж статті передбачає, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч.6 ст.38 Закону N898-IV ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Згідно з ч.1 ст. 41 Закону N898-IV реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.

Частиною 2 ст. 43 Закону N898-IVпередбачено, що початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки.

Відповідно до приписів ст. 58 Закону №606 визначення вартості майна боржника проводиться державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден державний виконавець залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

У разі якщо визначити вартість майна (окремих предметів) складно або якщо боржник чи стягувач заперечує проти передачі арештованого майна боржника для реалізації за ціною, визначеною державним виконавцем, державний виконавець залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для проведення оцінки майна. Витрати, пов'язані з призначенням суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання, несе сторона, яка оспорює вартість майна, визначену державним виконавцем.

Державний виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки, вони мають право подати державному виконавцю заперечення в десятиденний строк з дня надходження повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна рекомендованим листом за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим державним виконавцем.

У разі заперечення однією із сторін проти результатів оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання, державний виконавець призначає рецензування звіту про оцінку майна. Витрати, пов'язані з рецензуванням звіту, несе сторона, яка заперечує проти результатів оцінки. У разі незгоди з оцінкою, визначеною за результатами рецензування, сторони мають право оскаржити її в судовому порядку в десятиденний строк з дня отримання відповідного повідомлення.

Звіт про оцінку майна у виконавчому провадженні вважається чинним протягом шести місяців з дня його підписання суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання. Після закінчення цього строку оцінка майна проводиться повторно.

Згідно з ч.1 ст. 62 Закону №606 реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних

Частиною 3 цієї ж статті встановлено, що майно передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеними статтею 58 цього Закону умовах.

Відповідно до 4 ст. 62 Закону №606 порядок реалізації майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, крім цінних паперів, визначається Міністерством фінансів України за погодженням з Національним банком України. Порядок реалізації цінних паперів визначається Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку за погодженням з Міністерством юстиції України, а іншого майна - Міністерством юстиції України.

Відповідно до п.1 розділу 2 Тимчасового положення реалізація майна здійснюється після визначення його вартості (оцінки) відповідно до статті 58 Закону України "Про виконавче провадження".

Пунктом 2 Тимчасового положення встановлено, що державний виконавець у строк не пізніше п'яти робочих днів після закінчення 10-денного строку подачі заперечень сторін виконавчого провадження проти визначення вартості (оцінки) майна або у разі відсутності таких заперечень готує для проведення реалізації майна документи, передбачені Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року N 512/5, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за N 489/20802, і направляє їх до відповідного структурного підрозділу головного управління юстиції у місті Києві та областях, які беруть участь в експерименті, що забезпечує реалізацію повноважень Державної виконавчої служби України (далі - регіональний орган державної виконавчої служби).

Статтею 48 Закону N898-IV встановлено, що іпотекодержатель, іпотекодавець, боржник та будь-який учасник прилюдних торгів вправі протягом трьох місяців з дня проведення торгів оскаржити їх результати в суді за місцезнаходженням нерухомого майна.

Частиною 3 ст. 6 Закону №606 рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Так, згідно довідки державного виконавця про відсутність надходжень повідомлень про оскарження оцінки арештованого нерухомого майна, що міститься в матеріалах справи, на момент дня погодження документів щодо подальшої реалізації відповідного описаного та арештованого майна, повідомлення про оскарження оцінки арештованого майна до відділу примусового виконання рішень не надходили.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання постанови державного виконавця про призначення експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 25.03.2014р., надано висновок про вартість об'єкта оцінки, згідно яким ринкова вартість об'єкта оцінки - предмета іпотеки - станом на 14.04.2014р. складає 72 658 564 грн. (разом зі звітом про оцінку майна).

Відповідачем отримано вище зазначений звіт та направлено до ДВС України лист, в якому позивач зазначив про відсутність у нього можливості прийняти рішення відносно узгодження вартості об'єкта без вивчення матеріалів справи, обґрунтоване тим, що огляд об'єкту проводився без участі та відома законних представників відповідача, а ФОП ОСОБА_14, який проводив оцінку, знаходиться у м. Дніпропетровськ, що виключає можливість безпосередньо отримати всі матеріали оціночної справи, та просив направити матеріали оціночної справи в повному обсязі на адресу Закладу культури у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю «Одеський палац моряків».

Зазначений лист отримано ДВС України 03.06.2014р. за вх.№140-34-3164.

Разом з тим суд звертає увагу, що заявка відділу примусового виконання рішень ДВС України щодо передачі на реалізацію предмета іпотеки датується серпнем 2014 року.

Отже, як вірно враховано судом першої інстанції, на момент передачі майна на реалізацію, відповідач був повідомлений про неможливість узгодження оцінки майна, що підлягає реалізації, проте всупереч приписам ст. 58 Закону №606 здійснив передачу майна на реалізацію, чим також порушено вимоги п.1 розділу 2 Тимчасового положення.

Поряд з цим, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що реалізації предмету іпотеки, який, як встановлено судом, є пам'яткою архітектури національного значення, повинно передувати погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

Так, пунктом 20 ч. 1 ст. 5 Закону N1805-III Закону України «Про охорону культурної спадщини» від 8 червня 2000 року N1805-III (надалі - Закон N1805-III) погодження відчуження або передачі пам'яток національного значення їхніми власниками чи уповноваженими ними органами іншим особам у володіння, користування або управління віднесено до повноважень центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.

Абзацами 1, 2 ст. 6-1 Закону N1805-III визначено, що дозволи, погодження і висновки, передбачені цим Законом, надаються органами охорони культурної спадщини безоплатно. Рішення про надання або про відмову в наданні дозволу, погодження чи висновку приймається органом охорони культурної спадщини протягом одного місяця з дня подання фізичною чи юридичною особою відповідних документів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 ст. 18 Закону N1805-III встановлено, що об'єкти культурної спадщини, що є пам'ятками (за винятком пам'яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

Частиною 2 Закону N1805-III визначено, що особі, яка набула права володіння, користування чи управління пам'яткою, за винятком наймача державної або комунальної квартири (будинку), забороняється передавати цю пам'ятку у володіння, користування чи управління іншій особі без погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

Відповідно ч.1 ст. 20 Закону N1805-III у разі продажу пам'ятки (крім пам'ятки, яка не підлягає приватизації) власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у письмовій формі повідомити про це відповідний орган охорони культурної спадщини із зазначенням ціни та інших умов продажу.

Всупереч зазначеному, у листі Управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації від 01.09.2014 за вх.№01-13/2508 зазначено, що повідомлення про продаж будівлі-пам'ятки за адресою: Приморський б-р, 9 у м. Одеса не надходило.

Відтак, є протиправними дії відповідача з передачі предмету іпотеку на реалізацію.

Згідно з приписами ст. 45 Закону N898-IV прилюдні торги проводяться прозоро. Організатор прилюдних торгів забезпечує кожного учасника прилюдних торгів правилами проведення прилюдних торгів до їх початку.

Будь-який учасник може бути покупцем предмета іпотеки, якщо він запропонує найвищу ціну. Якщо покупцем є іпотекодержатель, він зобов'язаний сплатити лише різницю між запропонованою ним ціною і розміром невиконаного основного зобов'язання.

Прилюдні торги проводяться принаймні за умови присутності одного учасника. У разі участі у прилюдних торгах одного покупця майно може бути придбане ним за початковою ціною.

Якщо жоден учасник не зареєструвався або у разі якщо предмет іпотеки не був проданий, прилюдні торги визнаються такими, що не відбулися.

За результатами проведення прилюдних торгів і продажу предмета іпотеки складається протокол, який підписується уповноваженим представником організатора прилюдних торгів та покупцем предмета іпотеки. У протоколі зазначаються: опис придбаного покупцем предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки; ціна продажу предмета іпотеки; інформація про покупця предмета іпотеки; день, до якого покупець повинен повністю сплатити ціну продажу предмета іпотеки; банківський рахунок органу державної виконавчої служби для переказу покупцем ціни продажу предмета іпотеки.

Статтею 49 Закону N898-IV передбачено, що протягом десяти днів з дня оголошення прилюдних торгів такими, що не відбулися, іпотекодержателі та інші кредитори боржника відповідно до пріоритету їх зареєстрованих вимог мають право придбати предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна. У цьому випадку придбання предмета іпотеки іпотекодержателем оформлюється протоколом і актом про реалізацію предмета іпотеки у порядку, встановленому статтею 47 цього Закону, а нотаріус на підставі такого акта видає свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги не відбулися.

Відповідно до ст. 47 Закону N898-IV організатор прилюдних торгів протягом трьох днів з дня підписання переможцем прилюдних торгів протоколу надсилає відповідний протокол державному виконавцю, а також інші документи, що підтверджують реалізацію предмета іпотеки відповідно до цього Закону. На вимогу державного виконавця для перевірки дотримання порядку проведення прилюдних торгів організатор прилюдних торгів зобов'язаний подати державному виконавцю повну та достовірну інформацію і документи, що стосуються організації та проведення торгів.

Протягом п'яти робочих днів з дня надходження коштів від реалізації предмета іпотеки державний виконавець складає акт про реалізацію предмета іпотеки, в якому зазначаються: назва виконавчого документа, на підставі якого здійснено реалізацію предмета іпотеки, його номер та дата видачі, найменування органу (посадової особи), який видав документ; відомості про іпотекодержателя та іпотекодавця; стисла характеристика та місцезнаходження предмета іпотеки; назва організатора прилюдних торгів, яка проводила прилюдні торги, дата та місце їх проведення; відомості про покупця; початкова ціна предмета іпотеки та ціна продажу; сума коштів, перерахована за придбаний предмет іпотеки, включаючи гарантійний платіж, та дати їх перерахування; відомості про те, що прилюдні торги відбулися з дотриманням вимог цього Закону.

Акт про реалізацію предмета іпотеки підписується державним виконавцем, затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби, скріплюється печаткою цього органу та не пізніше наступного дня надсилається до організатора прилюдних торгів, яка проводила прилюдні торги.

На підставі акта про реалізацію предмета іпотеки нотаріус видає покупцеві свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів.

Оскільки дії відповідача щодо передачі майна на реалізацію є протиправними, колегія суддів погоджує висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для скасування акту державного виконавця №3932018/2 про реалізацію предмета іпотеки.

Що стосується вимог позивача щодо вилучення з виключення з Єдиного державного реєстру запису про видачу свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів серія НАВ номер 441751 від 22.08.2014р., виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, слід вказати про таке.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2014 року № 1952-ІV (надалі - Закон № 1952-ІV) орган державної реєстрації прав: 1) проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації; 2) забезпечує ведення Державного реєстру прав; 3) надає інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом; 4) забезпечує облік безхазяйного нерухомого майна; 5) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону № 1952-ІV державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; 2) приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав; 3) відкриває і закриває розділи Державного реєстру прав, вносить до них відповідні записи; 4) веде реєстраційні справи щодо об'єктів нерухомого майна; 5) присвоює реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації; 6) видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 7) надає інформацію з Державного реєстру прав або відмовляє у її наданні у випадках, передбачених цим Законом; 8) у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень; 8-1) під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та зареєстровані в установленому порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент реєстрації законодавства проводили таку реєстрацію, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов'язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки; 9) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України.

Нотаріус як спеціальний суб'єкт здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 і 6 частини другої статті 9 цього Закону.

Частиною 1 статті 26 Закону №1952-IV встановлено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Згідно ч. 2 ст. 26 Закону № 1952-IV у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Тобто, скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав - є безумовною та безальтернативною законодавчою підставою для внесення до Державного реєстру прав запису про скасування державної реєстрації прав, а не для вилучення з державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідного запису.

Також, частиною 4 статті 10 Закону № 1952-ІV встановлено, що державний реєстр прав є державною власністю, складовою Національного архівного фонду і підлягає довічному зберіганню.

Вилучення будь-яких документів або частин Державного реєстру прав не допускається, крім випадків, передбачених законом.

Згідно ч. 3 ст. 11 Закону № 1952-ІV порядок ведення Державного реєстру прав визначає Кабінет Міністрів України.

Так, пунктом 4 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. N1141 передбачено, що ведення Державного реєстру прав передбачає: реєстрацію заяв (запитів) у базі даних про реєстрацію заяв і запитів Державного реєстру прав (далі - база даних про реєстрацію заяв і запитів); пошук відомостей у Державному реєстрі прав; оформлення рішень, свідоцтв про право власності на нерухоме майно; відкриття розділів Державного реєстру прав та/або внесення записів до нього; внесення змін до записів Державного реєстру прав, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), скасування записів Державного реєстру прав; надання інформації з Державного реєстру прав; закриття розділів Державного реєстру прав.

Згідно п. 33 Порядку № 1141 запис про право власності та суб'єкта цього права; про інші речові права та суб'єкта цих прав; про обтяження прав на нерухоме майно та суб'єкта цих прав, який існував до переходу, припинення права власності, інших речових прав на нерухоме майно або обтяжень таких прав, зберігається у Державному реєстрі прав.

При цьому, як вірно враховано судом першої інстанції, дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними.

З урахуванням зазначеного, у даних правовідносинах відповідач діяв не у спосіб, що передбачений діючим законодавством.

У відповідності до ст. 159 КАС України судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на зазначене, постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2015 року не відповідає вимогам ст. 159 КАС України.

Виходячи з викладеного, Вищий адміністративний суд України зазначає, що постанова Одеського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2014 року прийнята у відповідності до вимог чинного законодавства і скасована апеляційним судом помилково.

Відповідно ст. 226 КАС України, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись статтею 160, 167, 221, 223, 226, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський палац моряків задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2015 року - скасувати, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2014 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 235, 237, 238 КАС України.

Судді: