Справа № 826/11258/15
Суддя: Нагорянський С.І.
Дата ухвалення: 2015-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 вересня 2015 року № 826/11258/15

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Нагорянський С.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Оболонського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві
про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 з позовною заявою до Оболонського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві, в якій просить:

- визнати протиправними дії відповідача в частині відмови зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1;

- зобов'язати відповідача зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову позивач вказує, що вона придбала у громадянина ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 11 грудня 2014 року. Після реєстрації правочину виявилось, що в цій квартирі зареєстрована громадянка ОСОБА_3, яка в ній фактично не проживає, однак надала письмову згоду на зняття з реєстраційного обліку. На теперішній час, ОСОБА_3 проживає у Російській Федерації, разом з тим, з реєстраційного обліку в Україні вона не знята. З огляду на зазначені обставини, позивач звернулась в Оболонський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві із заявою про зняття ОСОБА_3 з реєстрації, однак їй було відмовлено, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Свою позицію позивач обґрунтовує тим, що згідно п.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою).

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 червня 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено судовий розгляд справи.

30 червня 2015 року у зв'язку з неприбуттям в судове засіданні всіх сторін, розгляд справи було відкладено.

В судовому засіданні 13 липня 2015 року представник позивача позовні вимог підтримав, просив задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, однак в судове засідання не з'явився, заперечень проти позову не подав.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на вищевикладене та з урахуванням вимог ст. ст. 41, 128 КАС України, суд дійшов до висновку про розгляд справи у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що на підставі договору купівлі-продажу від 11 грудня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, квартира АДРЕСА_1, належить на праві власності позивачу, договір купівлі-продажу зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за № 4207.

Як вбачається із довідки за формою № 3 Житлово-будівельного кооперативу «ОБОЛОНЬ-2» №16 від 16 лютого 2015 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 - власник та ОСОБА_3.

ОСОБА_3 була зареєстрована у вказаній квартирі, як громадянка Російської Федерації, що тимчасово перебувала на території України, про що 23 лютого 2001 року був проставлений штамп в тимчасовій посвідці на постійне проживання.

Листом від 02 січня 2015 р. № 6/56 відповідач повідомив ОСОБА_4 (продавець) про відсутність підстав для зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_3, оскільки строк дії тимчасової посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 виданої останній 12 січня 2005 року закінчився і вона отримала іншу тимчасову посвідку відомості про яку відсутні.

Крім того, позивачем в обґрунтування своїх вимог було надано суду ксерокопію нотаріально завіреної копії свідоцтва про зміну імені НОМЕР_2 виданого управлінням ЗАГС Адміністрації міста Сарапул Удмуртської Республіки Російської Федерації від 14 квітня 2006 року про те, що ОСОБА_3 громадянка Російської Федерації змінила ім'я на "ОСОБА_3" та ксерокопію нотаріально завіреної заяви ОСОБА_3 про дозвіл на зняття її з реєстрації в квартирі АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі:

заяви особи або її законного представника;

судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою;

свідоцтва про смерть;

паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку;

інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній, установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб, затверджує відповідно до закону порядок реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування.

Статтею 14 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових та службових осіб з питань свободи пересування, вільного вибору місця проживання, реєстрації місця проживання чи місця перебування особи можуть бути оскаржені в установленому законом порядку.

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ч. 2 ст. 325 Цивільного кодексу України, фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зі змісту ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України випливає зміст права власності. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 3, 8, ч. 1 статті 346 Цивільного кодексу України, підставою припинення права власності є припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі, а також право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника.

Визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 ЖК Української РСР права власника житлового будинку, квартири передбачають використання ним житла для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджання своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливо лише з підстав, передбачених законом.

Проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, стаття 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» містить виключний перелік підстав для зняття особи з реєстрації місця проживання.

Водночас, позивачем не зазначено жодної із підстав, передбачених ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на підставі якої відповідач не вчинив дій щодо зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_3

При цьому суд звертає увагу на те, що згідно вказаної норми Закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, суд вважає, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою; 5) інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав на право користування житловим приміщенням.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Водночас, судом встановлено, що позивачем не надавались відповідачу інші документи, що свідчать про припинення права користування жилим приміщенням третіми особами, в розумінні ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та які б могли бути розглянуті відповідачем як достатні для застосування норми про зняття з реєстрації ОСОБА_3

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем було правомірно відмовлено у знятті з реєстрації місця проживання третіх осіб, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано; безсторонньо; добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно.

Разом з тим суд враховує, що в рішенні Конституційного суду України від 09.07.2002 р. у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої ст. 124 Конституції України (справа № 1-2/2002 про досудове врегулювання спорів) в п. 3 зазначено, що положення частини другої ст. 124 Конституції України треба розглядати у системному зв'язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у т.ч. судовий захист. Для забезпечення судового захисту Конституція України у ст. 124 встановила принципи здійснення правосуддя виключно судами. Із змісту частини другої ст. 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням.

Таким чином, позивач скористався своїм правом на судовий захист і його право не може бути обмежене, однак при встановлених по справі обставинах підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Керуючись ст. ст. 69, 71, 97, 112, 158-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.І. Нагорянський