Справа № 826/8850/15
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2015-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17 серпня 2015 року 11 год. 05 хв. № 826/8850/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Данилишина В.М., при секретарі судових засідань Легейді Я.А., за участю представників сторін, розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Брокбізнес" до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії.

На підставі ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у судовому засіданні 17 серпня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Брокбізнес" (далі - позивач) до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, (далі - відповідач) про:

- скасування розпорядження відповідача про застосування заходу впливу до позивача від 03 квітня 2015 року №652 (далі - оскаржуване розпорядження);

- зобов'язання відповідача прийняти рішення про закриття справи про правопорушення, провадження у якій розпочато актом про правопорушення законодавства у сфері ринків фінансових послуг позивачем від 05 лютого 2015 року №61/13-15/13/6.

В обґрунтування позову зазначено, що заявлені вимоги підлягають задоволенню, оскільки протиправними діями та рішенням відповідача порушено права та законні інтереси позивача.

Відповідною ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі, яку призначено до розгляду у судовому засіданні.

У ході судового розгляду справи представник позивача підтримав позов та просив задовольнити його повністю, а представники відповідача не визнали позов та просили відмовити у його задоволенні повністю з підстав, зазначених у письмових запереченнях проти позову, наданих суду разом із доказами на їх обґрунтування.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

14 січня 2015 року на адресу позивача від відповідача надійшов запит від 31 грудня 2014 року №12538/13-8 про надання інформації стосовно виконання позивачем зобов'язань за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/6685246 від 09 вересня 2014 року (далі - поліс), на який позивач надав обґрунтовані пояснення листом від 16 січня 2015 року №51-11.

В подальшому, а саме 05 лютого 2015 року відповідачем складено акт №61/13-15/13/6 про правопорушення законодавства у сфері ринків фінансових послуг позивачем (далі - акт про правопорушення), згідно з яким, позивачем порушено п. 36.2 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон) в частині невиконання страховиком обов'язку протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання страхового відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених ст. 32 та/або ст. 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування.

За результатами розгляду справи про правопорушення, 03 квітня 2015 року відповідачем оформлено оскаржуване розпорядження, яким приписано позивачу усунути порушення законодавства про фінансові послуги у строк включно до 23 квітня 2015 року.

Суд погоджується з доводами позивача щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного розпорядження, виходячи з оцінки наявних у матеріалах справи доказів та аналізу наступних норм і обставин.

Так, згідно п. 1.7 розділу І, п.п. 4.2, 4.4 розділу IV Положення про застосування Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, заходів впливу за порушення законодавства про фінансові послуги, затвердженого розпорядженням відповідача від 20 листопада 2012 року №2319 (далі - Положення №2319), рішення у справі про правопорушення повинно бути законним та обґрунтованим.

Виявлені посадовими особами Нацкомфінпослуг факти порушення законодавства про фінансові послуги викладаються в Акті про правопорушення із зазначенням доказів (документів, даних та інформації"), що підтверджують факт вчинення порушення законодавства про фінансові послуги, та з посиланням на відповідну норму закону та/або іншого нормативно-правового акта.

Справу про правопорушення не може бути порушено, а наявна в провадженні справа про правопорушення підлягає закриттю в разі, якщо не доведено факт вчинення особою порушення законодавства про фінансові послуги.

В акті про правопорушення зазначено, що у листі від 16 січня 2015 року №15-11 позивач зазначив, що прийнято рішення про відсутність підстав для виплати страхового відшкодування, у зв'язку з тим, що на момент події ОСОБА_2 начебто не був водієм забезпеченого за полісом транспортного засобу (далі - ТЗ), так як ТЗ знаходився в нерухомому стані. Крім того, причиною відмови у виплаті позивач зазначає про незаповнений учасниками події п. 11 Європротоколу "Видимі пошкодження транспортного засобу А", хоча видимих пошкоджень забезпеченого ТЗ можливо і не було. Таким чином, рішення позивача не є вмотивованим, а також у матеріалах справи ОСОБА_3 відсутній документ, який підтверджує оформлення прийнятого страховиком рішення, а саме страховий акт.

Тобто, відповідач вказує про два порушення, які, на його думку, допустив позивач: прийняття позивачем невмотивованого рішення; не оформлення рішення позивача страховим актом.

В контексті викладеного суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 33.2 ст. 33 Закону, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду.

У такому разі водії транспортних засобів після складення зазначеного в цьому пункті повідомлення мають право залишити місце дорожньо-транспортної пригоди та звільняються від обов'язку інформувати відповідний підрозділ МВС України про її настання.

У разі оформлення документів про дорожньо-транспортну пригоду без участі уповноважених на те працівників відповідного підрозділу МВС України розмір страхової виплати за шкоду, заподіяну майну потерпілих, не може перевищувати максимальних розмірів, затверджених Уповноваженим органом за поданням МТСБУ, що діяли на день настання страхового випадку.

Згідно з п. 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, учасник дорожнього руху - особа, яка бере безпосередню участь у процесі руху на дорозі як пішохід, водій, пасажир, погонич тварин.

Водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.

Пасажир - особа, яка користується транспортним засобом і перебуває в ньому, але не причетна до керування ним.

Тобто, особа, яка знаходиться в нерухомому (в даному випадку в припаркованому) ТЗ, навіть на водійському сидінні, користується таким транспортним засобом, але не керує ним, перебуває у статусі пасажира, а не водія.

Так, як ОСОБА_2 перебував в автомобілі Toyota Land Cruiser, д.н.з. НОМЕР_1, але не керував ним в момент ДТП, тобто не був водієм в момент ДТП, він та ОСОБА_3 не мали права складати повідомлення встановленого МТСБУ зразка (Європротокол) та залишати місце ДТП без виклику підрозділів МВС України.

Відповідно до пп. 33.1.1 п. 33.1 ст. 33 Закону, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний: дотримуватися передбачених правилами дорожнього руху обов'язків водія, причетного до дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно з п. 2.10 Правил дорожнього руху, у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов'язаний: а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди; б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог п. 9.10 цих Правил; в) не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди; г) вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілим, викликати карету швидкої медичної допомоги, а якщо це неможливо, звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілих до лікувального закладу; ґ) у разі неможливості виконати дії, перелічені в пп. "г" п. 2.10 цих Правил, відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред'явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди; д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи підрозділ міліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття працівників міліції; е) вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об'їзд місця пригоди; є) до проведення медичного огляду не вживати без призначення медичного працівника алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, які входять до офіційно затвердженого складу аптечки).

Відповідно до пп. 37.1.3 п. 37.1 ст. 37 Закону, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов'язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

У ході розгляду справи судом з'ясовано, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не дотримані вимоги законодавства щодо виклику працівників ДАІ на місце ДТП. Складання повідомлення встановленого МТСБУ зразка є безпідставним. Вину ОСОБА_2 у вчиненні ДТП не встановлено.

Згідно з п. 22.1 ст. 22, ст. 6 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до п. 1.10 Правил дорожнього руху, дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки.

Повідомлення про ДТП, яке складається водіями у порядку п.32.2 ст. 32 Закону повинне бути заповнене відповідно до Інструкції.

Згідно п. 7.9 Інструкції, у п. 11 стисло зазначаються видимі пошкодження кожного транспортного засобу.

Однак, як з'ясовано судом, у п. 11 Європротоколу "Видимі пошкодження транспортного засобу А" не зазначено жодного пошкодження автомобіля Toyota Land Cruiser, д.н.з. НОМЕР_1.

Не вказуючи в Європротоколі пошкоджень ТЗ ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не зафіксували шляхом фотографування місця події та обох ТЗ і не викликаючи працівників ДАІ на місце ДТП, безпідставно склали повідомлення встановленого МТСБУ зразка, чим позбавили страховика можливості встановити факт ДТП, що є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Отже, враховуючи вище викладені норми та з'ясовані обставини, суд вважає правомірними дії позивача та, як наслідок, безпідставним прийняття оскаржуваного розпорядження, яке, у зв'язку із викладеним, підлягає скасуванню.

Разом з тим, заявлена позивачем вимога про зобов'язання відповідача прийняти рішення про закриття справи про правопорушення, провадження у якій розпочато актом про правопорушення, задоволенню не підлягає, оскільки суд не має права втручатись у дискреційні повноваження суб'єкта владних повноважень.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя, від так завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих обставин суд прийшов до висновку, що позов приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Брокбізнес" до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії є таким, що підлягає частковому задоволенню.

При цьому, відповідно до норм постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року №7, акт суб'єкта владних повноважень може бути скасовано тільки у разі визнання його протиправним, тобто таким, що порушує права та законні інтереси особи, оскільки, скасування такого акта є способом захисту порушеного права, який застосовується у разі, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту його прийняття.

Згідно з ч. 3 ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно з ч. 3 ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У зв'язку з тим, що позивачем не заявлено вимогу про стягнення судового збору за рахунок бюджетних коштів, суд не присуджує на користь позивача здійснені ним судові витрати відповідно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 69-71, 86, 122, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 03 квітня 2015 року №652 "Про застосування заходу впливу до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "БРОКБІЗНЕС".

3. Позов в іншій частині залишити без задоволення.

Копії постанови у повному обсязі направити (вручити) сторонам (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.М. Данилишин

Постанова у повному обсязі складена 31 серпня 2015 року