Справа № 22-а-3294/11
Суддя: Матвієнко Ю. О.
Дата ухвалення: 2011-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Апеляційний суд Київської області
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Олійника В.І.,

суддів Матвієнко Ю.О., Панасюка С.П.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою управління Пенсійного фонду України у Миронівському районі Київської області на постанову Миронівського районного суду Київської області від 29 травня 2009 року по справі за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Миронівському районі Київської області про визнання дій протиправними та нарахування щомісячної державної соціальної допомоги, як дитині війни,

В С Т А Н О В И Л А:

11.03.2009 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що він має статус «дитини війни», а тому згідно із ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» йому щомісячно повинна виплачуватися соціальна допомога в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком. Проте на протязі 2006-2007 років йому вказана соціальна допомога не виплачувалась, а у 2008 році допомога виплачувалась в розмірі, з яким позивач не погоджується. На підставі викладеного позивач просив визнати відмову відповідача щодо перерахунку розміру його пенсійного забезпечення неправомірною та зобов»язати відповідача здійснити нарахування щомісячної соціальної допомоги у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком за 2006 2008 роки в сумі 4471 грн. 20 коп.

Постановою Миронівського районного суду Київської області від 29 травня 2009 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в Миронівському районі Київської області.

Зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Миронівському районі Київської області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_2 з підвищенням її на 30% мінімальної пенсії за віком з розміру, встановленого ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року з урахуванням здійснених за цей період виплат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі апелянт просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в позові, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про часткове задоволення позову, з чим погоджується і колегія суддів, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 має статус дитини війни і посилаючись на ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» вважає, що відповідачем порушено норми діючого законодавства, оскільки йому відповідно до вищезазначеної правової норми щомісячно протягом 2006 2008 року повинна виплачуватися соціальна допомога в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", дітям війни пенсії підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Позивач таке підвищення у 2006 та 2007 роках не отримував, а у 2008 році отримував в розмірі, меншому ніж передбачено вищевказаною правовою нормою, що стало підставою звернення його до суду з позовом за захистом свого порушеного права та інтересу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову в частині перерахунку розміру пенсійного забезпечення позивача за період 2006-2007 років, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлено річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем не було надано доказів поважності причин пропущення вищевказаних строків.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови позивачу у поновленні пропущеного строку з 01.01.2006 по 31.03.2008 року, оскільки він був пропущений без поважних причин, а відповідач в своїх письмових запереченнях наполягав на застосуванні ст. 99 КАС України.

При вирішення питання про те, з якого моменту належить зобов»язати відповідача здійснити перерахунок та виплату належних позивачу сум, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що це необхідно зробити з дня ухвалення Конституційним Судом України 22.05.2008 року рішення за № 10-рп, яким було визнано неконституційними положення розділу 11 «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік», у тому числі п. 41 розділу 11, яким внесено зміни до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Судом першої інстанції правильно встановлено, що з 01.01.2008 року механізм реалізації положень ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» було врегульовано шляхом внесення змін до цієї статті Законом України «Про Державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», де визначено, що громадянам, які мають статус дитини війни, виплачується підвищення до пенсії в розмірі надбавки, встановленої для учасників війни, а саме на 10 % прожиткового мінімуму осіб, які втратили працездатність.

В зв»язку з цим відповідачем позивачу з 01.01.2008 року нараховувалася щомісячна доплата на підставі постанови КМУ від 28.05.2008 року № 530 «Про деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян».

Статтею 58 Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» був затверджений прожитковий мінімум на одну особу, яка втратила працездатність з 01 січня 470 грн., з 01 квітня 481 грн., з 01 липня 482 грн., з 01 жовтня 498 грн.

Доводи відповідача про правомірність застосування постанови Кабінету Міністрів України № 530 від 28.05.2008 року для визначення розміру доплати до пенсії позивача є необґрунтованими та суперечать ч. 2 ст. 19 Конституції України, згідно якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Зі змісту ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» також вбачається, що під час визначення розміру підвищення пенсії за основу її нарахування береться розмір мінімальної пенсії за віком.

Розмір мінімальної пенсії за віком згідно вимог діючого законодавства визначається лише за правилами, передбаченими ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування», іншого нормативного акту, який би визначав розмір мінімальної пенсії, немає.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що положення ч. 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування», з якої випливає, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, розповсюджується також і на ці спірні правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, оскільки наявність такої норми та відсутність іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії та права на підвищення пенсії, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Доводи відповідача про відсутність коштів для забезпечення виплат зазначеного підвищення до пенсії також не є підставою для невиконання Пенсійним фондом України своїх зобов»язань, встановлених ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Інших доводів, які б спростували законність і обгрунтованість постановленого судом рішення, апеляційна скарга не містить.

При таких обставинах, коли судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України у Миронівському районі Київської області залишити без задоволення.

Постанову Миронівського районного суду Київської області від 02 червня 2009 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: