Справа № 804/2922/14
Суддя: Потолова Ганна Володимирівна
Дата ухвалення: 2014-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 травня 2014 р. Справа № 804/2922/14
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Потолової Г.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Приватного підприємства «ЕВРОТЕК ПЛЮС» до Західно-Донбаської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міністерства доходів у Дніпропетровській області, про визнання протиправними дій та скасування податкового повідомлення-рішення,
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх в повному обсязі, не заперечував проти розгляду справи в порядку письмового провадження.
Відповідач не забезпечив участь повноважного представника у судове засідання, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення. (а.с.52) З клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався, заперечень проти адміністративного позову не надано.
Згідно ч.4 ст.128 КАС України у разі неприбуття відповідача - суб'єкта владних повноважень, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи не відкладається і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
За наведених обставин, судом на місці ухвалено щодо здійснення подальшого розгляду справи за даної явки сторін та на підставі наявних у ній доказів, в порядку письмового провадження.
Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши їх, при розгляді справи виходить з наступного.
За результатами проведеної перевірки Західно-Донбаською ОДПІ складено Акт від 16.12.2013р. №98/22.1-31770044 (далі - Акт), за висновками якого встановлено порушення п.198.1, п.198.2, п.198.3 ст. 198 Податкового кодексу України внаслідок чого підприємством завищено розмір податкового кредиту на загальну суму 11 871грн.03коп.
Не погоджуючись з такими діями та рішенням податкового органу, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів.
В обґрунтування своїх вимог, позивач зазначив, що єдиною підставою для застосування до позивача фінансових санкцій є, на думку відповідача, доведений факт фіктивності ТОВ «ГРАНТ-ТАЙМ» з яким ПП «ЕВРОТЕК-ПЛЮС» мало господарські відносини.
Проте, позивач вказує, що відповідно до ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Отже, позивач вважає, що на підставі вищезазначеної норми, відповідачем порушено норми Конституції України, оскільки останній визнав ТОВ «ГРАНТ-ТАЙМ» фіктивним підприємством, при цьому жодним чином не маючи уяви про результати кримінального провадження, яке на його думку є доведеним фактом фіктивного підприємництва.
Крім того, на думку позивача, відповідачем не доведено факту відсутності операцій з придбання товарів за договорами №235 від 03.12.2012р. та №240 від 01.02.2013р., що стали підставою для застосування до позивача штрафних санкцій.
Позивач звертає увагу на те, що на підтвердження дійсності та товарності даних операцій 01.02.2013р. та 03.12.2012р. між ПП «ЕВРОТЕК-ПЛЮС» та ТОВ «ГРАНТ-ТАЙМ», укладено договори поставки №240 та №235. Відповідно до умов даних договорів Постачальник (ТОВ «ГРАНТ-ТАЙМ») зобовязується передати у власність Покупця (ПП «ЕВРОТЕК-ПЛЮС») товар в асортименті по ціні відповідно до рахунку, який являється невідємною частиною даного договору, а Покупець зобовязується прийняти та оплатити отриманий товар на умовах договору. Розрахунки за придбані товари проводились шляхом безготівкового перерахунку грошових коштів на розрахункові рахунки контрагентів.
Також, позивач зазначає, що відповідачем при проведенні перевірки, не було спростовано той факт, що на момент укладення договорів №235 від 03.12.2012р. та №240 від 01.02.2013р. між ПП «ЕВРОТЕК-ПЛЮС» та ТОВ «ГРАНТ-ТАЙМ» сторони володіли податковою правосубєктністю учасників даних господарських операцій, а саме: позивач та його контрагенти у відповідності до вимог чинного законодавства були зареєстровані платниками податку на додану вартість, установчі документи, ані ПП «ЕВРОТЕК-ПЛЮС», ані ТОВ «ГРАНТ-ТАЙМ» не були визнані в судовому порядку недійсними, а також на момент проведення перевірки у позивача був відсутній вирок суду щодо посадових осіб зазначених контрагентів.
На думку позивача, ним та його контрагентами вимоги законодавства при здійсненні операцій з купівлі-продажу не порушувались.
Крім того, позивач пояснює, що його господарською метою при здійсненні операцій з ТОВ «ГРАНТ-ТАЙМ» була купівля товару для подальшого використання у своїй господарській діяльності з метою надання послуг у сфері будівництва.
Відповідач не забезпечив явку повноважного представника у судове засідання, з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався, заперечень проти позову не надав.
Дослідивши матеріали справи, та оцінивши їх, суд виходить з наступного.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулюються Податковим кодексом України №2755-VІ від 02.12.2010 (із змінами та доповненнями).
Пунктом 75.1 ст.75 Податкового кодексу України, зазначено, що органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Згідно зі п.75.1 ст.75 Податкового кодексу України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та збрів, а також дотримання валютною та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи..., та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності..., а також отриманих в установленому законодавством порядку органом державної податкової служби документів та податкової інформації, у тому числі, за результатами перевірок інших платників податків.
Відповідно до ст.83 Податкового кодексу України матеріалами, які є підставами для висновків під час проведення перевірки, можуть бути: документи, визначені цим Кодексом; податкова інформація; експертні висновки; судові рішення; інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на органи державної податкової служби.
Відповідно до ст.14.1.156 Податкового кодексу України, податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі, податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету, як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі, сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).
Згідно з ст.14.1.181 Податкового кодексу України, податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим законом.
Згідно із п.185.1 ст.185 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, послуг.
Отже, для цілей перевірки дотримання вимог податкового законодавства та можливого визначення грошових зобов'язань у разі неналежного дотримання платником податків цього законодавства, контролюючому органу у даному випадку первинно слід встановити зміст та реальність господарської операції.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Таким чином визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Отже, первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
При цьому, податковий облік формують не самі по собі цивільні правочини, а саме господарські операції, тобто фактичний рух активів та/або зміни власного капіталу чи зобов'язань платника податку. Тобто, факт вчинення певних господарських операцій, та правомірність подальшого відображення (проведення) їх у бухгалтерському та податковому обліку, можливо досліджувати лише на підставі вивчення та дослідження первинних документів платника податків, наявність та законність складення яких, як фактично, так і юридично, буде підтвердженням здійснення таких операцій.
Згідно з п.198.2 ст.198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарі в/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
За правилами п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Пунктом п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.
З аналізу зазначеним норм ПК України вбачається, що позивач може віднести суму податку до податкового кредиту тільки лише, коли придбання товарів/послуг підтверджені податковими накладними, іншими первинними документами та оформлені згідно вимог податкового законодавства.
Пунктом 200.1 ст.200 Податкового кодексу України визначено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
Відповідно до п.200.2 ст.200 Податкового кодексу України при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.
Згідно п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну.
Відповідно до п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Частинами 1 та 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні і зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити: назва документа; дата і місце складання; назва підприємства, від імені якого складається документ; зміст і обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що мають можливість ідентифікувати особу, які брала участь у здійсненні господарської операції.
У відповідності до інформаційного листа Вищого адміністративного суду України № 1936/11/13-11 від 01.11.2011 року «Щодо підтвердження даних податкового обліку» документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо.
При цьому сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.
В ході судового розгляду справи судом досліджено надані позивачем за перевіряємий період первинні документи, що долучені до матеріалів справи, а саме копії: договору поставки №235 від 03.12.2012р., рахунку фактури №ГТ-1177 від 03.12.2012р., видаткової накладної №ГТ-0001177 від 03.12.2012р., податкової накладної №1177 від 03.12.2012р., рахунку-фактури №ГТ-0001178 від 03.12.2012р., видаткової накладної №ГТ-0001178 від 03.12.2012р., податкової накладної №1178 від 03.12.2012р., платіжного доручення №233 від 08.01.2013р., договору поставки №240 від 01.02.2013р., рахунку-фактури №ГТ812 від 21.02.2013р., податкової накладної №812 від 21.02.2013р., платіжного доручення №251 від 01.04.2013р.
Порушення, відображені податковим органом в акті перевірки, не знайшли підтвердження в ході судового розгляду справи та огляду первинних документів.
Відповідно до ст. 61 Конституції України, відповідальність особи має індивідуальний характер. При цьому, відповідальність за правильність обчислення, своєчасність сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) і додержання законів про оподаткування несуть безпосередньо платник податків і зборів (обов'язкових платежів), що допустили правопорушення.
Суд звертає увагу, що відповідальність платника можлива лише в разі доведення податковим органом недобросовісності його дій, наміру платника отримати необґрунтовану податкову вигоду шляхом змови та здійснення узгоджених дій з контрагентами - учасниками ланцюгових поставок.
Крім того, представником відповідача не спростовано факт належного оформлення первинних документів, на підставі яких позивачем сформовано податковий кредит з ПДВ.
У матеріалах справи відсутні докази визнання недійсними правочинів, укладених між позивачем та ТОВ «ГРАНТ-ТАЙМ». Крім того, докази щодо порушення кримінальних справ проти посадових осіб підприємств-контрагентів позивача або наявність таких, що набрали законної сили вироків суду в акті перевірки відсутні. Не надавались такі докази і під час судового розгляду справи.
Таким чином, з вищевикладеного вбачається, що позивач виконав вимоги чинного законодавства України і правомірно, на підставі даних бухгалтерського обліку (первинних бухгалтерських документів), відобразив у даних податкового обліку операції зі зазначеними контрагентами.
З огляду на відсутність порушень не підлягають застосуванню до відповідача і штрафні санкції за вказані порушення.
Формально податковим органом (відповідачем по справі) дотримано приписи Податкового кодексу України щодо порядку проведення та оформлення результатів перевірки.
Отже, протиправності в діях відповідача не вбачається, відтак позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
Стаття 19 Конституції України зобовязує органи державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а суд згідно ст.86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.
Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідачем на підтвердження правомірності своїх дій доказів не надано.
Суд погоджується з доводами позивача та доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають частковому задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.86, 94, 158-163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
Адміністративний позов Приватного підприємства «ЕВРОТЕК ПЛЮС» до Західно-Донбаської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міністерства доходів у Дніпропетровській області, про визнання протиправними дій та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити частково.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а у разі її апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд у десятиденний строк з дня отримання копії постанови.

Суддя ОСОБА_1