Справа № 357/18010/14-а
Суддя: Гапоненко А. П.
Дата ухвалення: 2015-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П ОС Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2015 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючий - суддя Гапоненко А. П. ,

при секретарі - Кричевська Н. В.,

за участю представників сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 м. Біла Церква справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області про стягнення не виплаченої при звільненні заробітної плати, індексації та вихідної допомоги ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду як адміністративного суду з зазначеним адміністративним позовом, яким просить суд стягнути з Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунків по заробітній платі по день винесення судового рішення, вихідну допомогу у розмірі 21716,40 грн., а також інфляційне збільшення боргу у розмірі 88898,34 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Білоцерківської міської ради від 14 травня 2010 року за № 1370 та розпорядженням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 14 травня 2010 року за № 65-к позивача було звільнено з посади керуючого справами виконавчого комітету Білоцерківської міської ради. На думку позивача дії відповідача порушили її право на отримання соціального забезпечення та гідного існування. З даного приводу Вищим адміністративним судом України 30 жовтня 2012 року було винесено Ухвалу у справі № 2а-7691/2010 року (К-27822/11, К-27825/11). Згідно даної Ухвали судом було залишено без змін касаційну скаргу Білоцерківського міського голови Савчука Василя Петровича та Білоцерківської міської ради, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 21 квітня 2011 року залишено без змін, якою було встановлено, що згідно з довідки № 52 від 11.04.2011 року про заробітну плату - середньомісячна заробітна плата позивача становить 7238,80 грн. Однак станом на день звернення до суду з даним адміністративним позовом дане судове рішення виконати неможливо виходячи з того, що позивач працювала на посаді керуючого справами виконавчого комітету Білоцерківської міської ради, а не в Білоцерківській міській раді, які фактично є дві окремі хоч і взаємопов'язані юридичні особи. Враховуючи, що Білоцерківська міська рада та Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради є окремими юридичними особами в Білоцерківській міській раді відсутні асигнування за відповідними кодами програмної класифікації видатків і економічних класифікаторів видатків бюджету, з якого може бути здійснене безпідставне списання коштів, що підтверджуються наданими суду письмовими доказами, тому позивач знову звернулась до суду. Посилаючись на норми матеріального права щодо вирішення трудових спорів позивач зазначила, що станом на 10.12.2014 року на її користь підлягає стягненню: 398134,00 грн. основного боргу + 88898,34 грн. інфляційного збільшення боргу +21716,40 грн. вихідної допомоги, всього 508748,74 грн.

Під час розгляду справи представник позивача за довіреністю уточнила позовні вимоги та просила суд стягнути з Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунків по заробітній платі по день винесення судового рішення, який станом на 23.09.2015 року складає 463283,20 грн., а також вихідну допомогу у розмірі 21716,40 грн. та індексне збільшення боргу у розмірі 53057,42 грн., всього стягнути на користь позивача 538057,02 грн..

В судовому засіданні представник позивача повністю підтримала уточнені позовні вимоги, пославшись на обставини та підстави, викладені у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, просить суд позов задовольнити.

Представник відповідача позов визнав частково, надав суду письмові заперечення, які підтримав під час розгляду справи та пояснив суду, що спір щодо стягнення заробітної плати вирішений постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.04.2011 року, яким вже стягнуто з Білоцерківської міської ради на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 14.05.2010 року по день ухвалення рішення 21.04.2011 року в розмірі 81494,80 грн. При цьому представник відповідача зазначив, що при вирішені даного адміністративного спору колегія суддів не врахувала, що позивач була же працевлаштована з 25.02.2011 року, а строк повноважень позивача на посаді закінчився 29.12.2010 року, тому позовні вимоги визнає в частині стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати позивачу за період з 14.05.2010 року по 29.12.2010 року в розмірі 42525,26 грн. ( а.с. 32-36,68).

Заслухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, вивчивши та дослідивши письмові матеріали адміністративної справи та надані суду докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення уточнених позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що також підтверджується письмовими матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 працювала на посаді керуючого справами виконавчого комітету Білоцерківської міської ради з 12.11.2007 року по 14 травня 2010 року. Рішенням шістдесят четвертої сесії міської ради п'ятого скликання № 1370 роботу позивача визнано незадовільною, висловлено недовіру керуючому справами, достроково припинено повноваження керуючої справами та виведено ОСОБА_1 зі складу виконавчого комітету. На виконання рішення міської ради розпорядженням міського голови Савчука В.П. від 14.05.2010 року позивача ОСОБА_1 звільнено із займаної посади, а саме керуючого справами виконавчого комітету в зв'язку з достроковим припиненням її повноважень. На підставі розпорядження було внесено запис в трудову книжку позивача №25 від 14.05.2010 року - звільнена з посади в зв'язку з достроковим припиненням повноважень керуючого справами виконавчого комітету.

Не погоджуючись із звільненням позивач ОСОБА_1 у травні місяці 2010 року звернулася до суду із позовом до Білоцерківської міської ради, Міського голови м. Біла Церква Савчука Василя Петровича, про скасування рішення Білоцерківської міської ради за № 1370 від 14.05.2010 року; скасування розпорядження Міського голови м. Біла Церква за № 65-к від 14.05.2010 року; зобов'язання Міського голову м. Біла Церква поновити її на займаній посаді; виплатити заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу.

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 грудня 2010 року позов задоволено частково. Суд постановив: скасувати рішення Білоцерківської міської ради від 14.05.2010 року № 1370 в частині визнання роботи керуючого справами виконавчого комітету ОСОБА_1 незадовільною та висловленні недовіри керуючому справами виконавчого комітету. Зобов'язати Білоцерківську міську раду Київської області внести зміни про звільнення в трудову книжку ОСОБА_1 від 14.05.2010 відповідно до вимог Кодексу Законів про працю України.

Зазначену постанову Білоцерківського міськрайонного суду від 15.12.2010 року позивач оскаржила і постановою колегії суддів Київського апеляційного адміністративного суду від 21.04.2011 року апеляційну скаргу задоволено частково, постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 грудня 2010 року скасовано, прийнято нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково, а саме скасоване рішення Білоцерківської міської ради за № 1370 від 14.05.2010 року та розпорядження Міського голови м. Біла Церква за № 65-к від 14.05.2010 року. Постановою зобов'язано Міського голову м. Біла Церква внести зміни в запис трудової книжки про звільнення відповідно до положень Закону України «Про місцеве самоврядування» та стягнено з Білоцерківської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 14.05.2010 року по 21.04.2011 року у розмірі 81494 гривень 80 копійок. Стягнення середнього заробітку в розмірі 7238 гривень 80 копійок підлягає негайному виконанню. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено ( а.с.37-42).

Ухвалою колегії суддів Вищого адміністративного суду України від 30 жовтня 2012 року вказану постанову було залишено без змін. Постанова набрала чинності, звернута до виконання і частково виконана, а саме в частині внесення змін в запис трудової книжки про звільнення відповідно до положень Закону України «Про місцеве самоврядування».

Проте виконати судове рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 14.05.2010 року по 21.04.2011 року у розмірі 81494 гривень 80 копійок стало неможливим оскільки Білоцерківська міська рада та Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради є окремими юридичними особами, в Білоцерківській міській раді відсутні асигнування за відповідними кодами програмної класифікації видатків і економічних класифікаторів видатків бюджету, з якого може бути здійснене безпідставне списання коштів, тому позивач звернулась повторно до суду з даним адміністративним позовом до належного відповідача, а саме до виконавчого комітету, який є структурним підрозділом міської ради.

Згідно ч.2 ст. 14 КАС України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Частиною 1 ст.71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст.255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше одного року. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача не виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу згідно постанови колегії суддів Київського апеляційного адміністративного суду від 21.04.2011 року у розмірі 81494 гривень 80 копійок.

З даним адміністративним позовом позивач звернулась лише 17.12.2014 року зазначивши також вимоги до відповідача про стягнення вихідної допомоги та інфляційного збільшення боргу, які не були предметом розгляду вищезазначеної попередньої адміністративної справи, тобто з пропуском строків звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

При вирішені справи в зазначеній частині вимог позивача суд враховує, що вищевказана постанова Київського апеляційного адміністративного суду набрала чинності 21.04.2011 року, а позивач звернулась з даним позовом до суду 17.12.2014 року, тобто через три роки і вісім місяців. При цьому суд також враховує, що позивач після звільнення була працевлаштована, отримувала доходи, що підтверджується даними персоніфікованого обліку ( а.с.69-71) і не заперечується стороною позивача ( а.с.50-51).

Відповідно до пункту 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при присуджені оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи, одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю, які працівник мав в цей час.

Згідно ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав - внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

У відповідності до ст.. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до загального місцевого суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався про порушення свого права.

Враховуючи дану норму трудового законодавства суд вважає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення виплати вихідної допомоги в розмірі 21716,40 грн.. Не звернувшись до суду в межах тримісячного строку звернення за вирішенням трудового спору про стягнення вихідної допомоги, позивач втратила можливість одержання цієї суми в примусовому порядку, тому вона відповідно до вимог ст.. 233 КЗпП України повинна була в тримісячний термін звернутися до суду за вирішенням цього спору та не надала суду доказів поважності причин пропуску вказаного строку і з заявою про поновлення цього строку також не зверталась.

При цьому суд виходить з того, що на вихідну допомогу не поширюється правовий режим заробітної плати. Вихідна допомога це не зароблені гроші, а різновид компенсаційних виплат, а середній заробіток за час затримки розрахунку є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок з робітником. Тому на ці правовідносини поширюється тримісячний строк звернення до суду, який позивачка пропустила без поважних причин. Вона не надала суду доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України.

Рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі №1-5/2012, № 4-рп/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117,237-1 цього кодексу вирішено, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільнені та про відшкодування при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільнені сум, фактично з ним розрахувався.

Враховуючи вищенаведені обставини суд дійшов висновку, що також не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення індексного інфляційного збільшення боргу в розмірі 53057,42 грн., оскільки відповідно до ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають доходи громадян, які не мають разового характеру (постійні доходи), а виплати вимушеного прогулу мають разовий характер, тому вказані суми індексації не підлягають. Крім цього позивач не надала суду належних та допустимих доказів правомірності нарахування вказаної суми.

Таким чином позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі №1-5/2012, № 4-рп/2012, п. 32 роз'яснень Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6.11.1992 року ,ст. ст. 44, 116,117, 233, 235 КЗпП України, ст. ст. 2, 14, 71-72, 255, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 14.05.2010 року по 21.04.2011 року в розмірі 81494 ( вісімдесят одну тисячу чотириста дев'яносто чотири) грн.. 80 коп.

Стягнення середньомісячного заробітку в розмірі 7238 ( сім тисяч двісті тридцять вісім) грн..80 коп. підлягає негайному виконанню.

В решті позовних вимог відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлений 30.09.2015 року.

Суддя А. П. Гапоненко