Справа № 807/1233/13-а
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2015-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2015 року Справа № 876/9011/13
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 травня 2013 року у справі за позовом Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гроклін-Карпати" про стягнення адміністративно-господарських санкцій,

в с т а н о в и в:

Закарпатське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів 15.04.2013 року звернулося в суд з адміністративним позовом до ТОВ "Гроклін-Карпати", в якому просило стягнути 55072,38 грн. адміністративно-господарських санкцій за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 травня 2013 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Закарпатське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що у відповідності до ст.18 ЗУ «Про основи соціальної захищеності'» інвалідів в Україні «Підприємства, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством...»

Жодних доказів вжиття ТОВ «Гроклін -Карпати» даних заходів до матеріалів справи не долучено.

Таким чином, відповідно до зазначеного 4% нормативу середньооблікова чисельність інвалідів на підприємстві повинна складати 13 осіб, фактично ж середньооблікова чисельність інвалідів становила 11 осіб. Зазначає, що відповідач норматив не виконав, а тому зобов'язаний сплатити адміністративно-господарські санкції передбачені ст.20 Закону «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, тому колегія суддів, у відповідності до ст.197 КАС України, вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представників відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем подано до відділення Фонду звіт "Про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2012 рік" за формою державної статистичної звітності №10-ПІ поштова - річна за 2012 рік середньооблікова чисельність штатних працівників на підприємстві Відповідача становила у звітному періоді 315 осіб, норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів - 13 осіб, у той час коли фактично у звітному році Відповідачем було працевлаштовано лише 11 осіб, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, що не заперечується позивачем та підтверджується копією звіту наявною в матеріалах справи.

Оскільки даний норматив не був виконаний, Закарпатське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, згідно з вимогами ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", звернулося в суд з вимогою про стягнення адміністративно-господарської санкції у розмірі 55072,38 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця, тому на підприємство покладено обов'язок з забезпечення кількості робочих місць для інвалідів, а не пошук інвалідів для їх працевлаштування.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною першою ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.1991 року № 875 -XII (з подальшими змінами та доповненнями, далі Закон 875), для підприємств (об'єднань), установ і організацій, незалежно від форми власності і господарювання, встановлено норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 8 до 25 чоловік - у кількості одного робочого місця.

Крім того, в ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» зазначено, що відділення Фонду соціального захисту інвалідів з метою контролю за виконанням нормативу робочих місць, передбаченого ч. 1 цієї статті, мають право в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України, здійснювати перевірки підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, щодо реєстрації у Фонді соціального захисту інвалідів, подачі ними звітів про зайнятість та працевлаштування інвалідів, виконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, у тому числі шляхом зарахування, та сплати ними адміністративно-господарських санкцій.

Згідно звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів форми №10-ПІ середньооблікова кількість штатних працівників ТОВ «Гроклін Карпати» у 2012 році складала 315 осіб, чисельність інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на підприємстві відповідача на робочих місцях для інвалідів складає - 13 осіб, середньооблікова кількість інвалідів на підприємстві - 11 осіб.

Статтею 20 частиною 1 Закону України № 875-XII встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, які використовують найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Вказані адміністративно-господарські санкції сплачуються підприємством самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу.

Разом з тим, адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв»язку зі скоєнням правопорушення.

При вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій колегія суддів виходить із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов»язань і правил здійснення господарської діяльності та необхідності встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій. Елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв»язку між самим порушенням та його наслідками.

Статтею 218 Господарського кодексу України встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. При цьому учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України в постанові від 22 грудня 2009 року у справі № 21-2151во09, зокрема, зазначено, що нарахування адміністративно-господарських санкцій за незайняті інвалідами робочі місця є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення, а тому не можуть застосовуватися у разі відсутності необхідної кількості працевлаштованих інвалідів, якщо при цьому товариство вжило всіх передбачених Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" заходів для працевлаштування останніх.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ТОВ «Гроклін-Карпати» щомісячно подавались до Ужгородського міського центру зайнятості населення звіти форми 3-ПН щодо наявності вакантних місць для працевлаштування інвалідів із відміткою центру зайнятості ( звіт про наявність вакансій форми № 3-ПН станом на 11.01.2012 року; звіт про наявність вакансій форми № 3-ПН станом на 07.02.2012 року; звіт про наявність вакансій форми № 3-ПН станом на 05.03.2012 року; звіт про наявність вакансій форми № 3-ПН станом на 03.04.2012 року; звіт про наявність вакансій форми № 3-ПН станом на 01.06.2012 року, звіт про наявність вакансій форми № 3-ПН станом на 05.06.2012 року; звіт про наявність вакансій форми № 3-ПН станом на 20.06.2012 року; звіт про наявність вакансій форми № 3-ПН станом на 11.07.2012 року; звіт про наявність вакансій форми № 3-ПН станом на 15.08.2012 року; звіт про наявність вакансій форми № 3-ПН станом на 05.09.2012 року; звіт про наявність вакансій форми № 3-ПН станом на 09.11.2012 року; звіт про наявність вакансій форми № 3-ПН станом на 02.10.2012 року; звіт про наявність вакансій форми № 3-ПН станом на 04.12.2012 року.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідачем самостійно здійснювався пошук осіб з обмеженими можливостями для можливості працевлаштування на підприємстві шляхом неодноразового розміщення відповідних оголошень в друкованих засобах масової інформації, що в свою чергу підтверджується долученими до справи вирізками з таких засобів масової інформації.

При цьому, суду не надано доказів відмови в працевлаштуванні інвалідів з боку відповідача, а також не надано доказів, що органи виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів направляли інвалідів для працевлаштування відповідачу. Не надано також доказів безпосереднього звернення інвалідів на підприємство з метою працевлаштування і відмови з боку відповідача в такому працевлаштуванні.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо відсутності вини ТОВ «Гроклін-Карпати» в невиконанні ним нормативу з працевлаштування інвалідів у 2012 році, оскільки аналіз фактичних обставин справи дає підстави для висновку про те, що відповідачем здійснено всі передбачені чинним законодавством заходи щодо створення умов для працевлаштування інвалідів згідно з нормативом та заходи щодо інформування вищезазначених органів про наявну можливість на підприємстві для працевлаштування інвалідів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 196, 198 п.1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 травня 2013 року у справі №807/1233/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі.

На ухвалу може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Д.М. Старунський

Судді В.М. Багрій

А.І. Рибачук