Справа № 826/10326/15
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2015-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

29 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держземагентства у Київській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2.) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Держземагентства у Київській області (далі - Відповідач, ГУ Держземагентства у Київській області) про:

- визнання протиправною бездіяльності Відповідача щодо не розгляду клопотання ОСОБА_2 про виділення та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації орієнтовною площею до 2,0 га в адміністративних межах Крушинської сільської ради поблизу селища Зелений Бір Васильськівського району Київської області;

- зобов'язання ГУ Держземагентства у Київській області розглянути подане ОСОБА_2 клопотання про надання безоплатно у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 га в адміністративних межах Крушинської сільської ради поблизу селища Зелений Бір Васильськівського району Київської області та надати вмотивовану відповідь, визначену законом, на клопотання у встановлений законом строк.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.07.2015 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки Позивачем не було видано його повіреному передбаченої ст. 1007 Цивільного кодексу України довіреності на звернення до ГУ Держземагентства у Київській області з клопотанням в порядку ст. 118 Земельного кодексу України, останнє правомірно відмовило ОСОБА_2 у розгляді клопотання, у зв'язку з чим підстави для задоволення позову відсутні.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. При цьому посилається на неповноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та порушення норм матеріального права. У своїй скарзі звертає увагу на те, що судом не було враховано відсутність в договорі доручення положення щодо необхідності видачі повіреному довіреності. Крім того, наголошує, що у клопотанні ним було зазначено всі необхідні дані, додано графічні матеріали, а також наведено достатнє обґрунтування наявності у Позивача права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки.

Повноважний представник Позивача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити останню в повному обсязі.

Відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, явку повноважного представника не забезпечив.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення повноважного представника апелянта, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 20.03.2015 року (вх. №31-5973/0/16-15-кгс) від імені ОСОБА_2 за договором доручення №37/02/14-зд від 07.02.2014 року до ГУ Держземагентства у Київській області звернувся повірений - ОСОБА_3 із клопотанням в порядку ст. 118 Земельного кодексу України, в якому просив в порядку реалізації права на отримання безоплатно у власність земельної ділянки визначити без погодження Позивача та виділити земельну ділянку орієнтовним розміром до 2,0 га в адміністративних межах Крушинської сільської ради поблизу селища Зелений Бір Васильськівського району Київської області; з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, а також надати дозвіл на розробку проекту землеустрою по відведенню земельної ділянки орієнтовним розміром до 2,0 га в адміністративних межах Крушинської сільської ради поблизу селища Зелений Бір Васильськівського району Київської області.

За результатами розгляду вказаного звернення Відповідачем направлено на адресу Позивача лист від 09.04.2015 року №31-10-0.3-4191/0/17-15-сг, в якому повідомлено, що у зв'язку з недотриманням вимог ст. 5 Закону України «Про звернення громадян», а саме подання клопотання особою, повноваження якої не підтверджено належним чином, останнє повернуто.

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. 116, 118, 122 Земельного кодексу України, ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 241, 1000, 1007 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність дій Відповідача щодо відмови у розгляді клопотання, оскільки останнє подано без дотримання вимог, визначених чинним законодавством.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на наступне.

Згідно п. «б» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Приписами ч. 6 ст. 118 ЗК України закріплено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Разом з тим, суд першої інстанції вірно звернув увагу, що клопотання від 16.03.2015 року було подано ОСОБА_2 до ГУ Держземагентства у Київській області не особисто, а через повіреного ОСОБА_3 При цьому, до клопотання було додано копії: паспорту та індивідуального податкового номера Позивача, графічні матеріали та копію договору доручення від 07.02.2014 року №37/02/14-зд. Водночас, як зазначив Відповідача в листі від 09.04.2015 року №31-10-0.3-4191/0/17-15-сг, чинним законодавством передбачено видання довіреності повіреному за договором доручення.

З урахуванням наведеного судовою колегією враховується, що відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

При цьому в силу ч. 3 ст. 237 Цивільного кодексу представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

З наведеного випливає, що представництво є цивільним правовідношенням, змістом якого є вчинення однією стороною (представником) правочинів від імені іншої сторони (яку представляють), в результаті чого цивільні права та обов'язки виникають, змінюються і припиняються безпосередньо для особи, яку представляють.

Однією з особливостей представницьких відносин є те, що представник може мати право або бути зобов'язаним укладати правочини від імені іншого суб'єкта. Це залежить від виду представництва. При представництві, заснованому на довіреності, представник не зобов'язаний, а уповноважений вчинити правочини від імені та і в інтересах довірителя, оскільки видача довіреності - односторонній правочин, юридична чинність якого залежить винятково від довірителя. Для того, щоб довіреність була реалізована, необхідне зустрічне волевиявлення представника, що виражається у вчиненні дій, щодо яких він уповноважений за довіреністю.

Навпаки, представництво на підставі закону або договору передбачає покладення на представника обов'язків щодо вчинення певних правочинів. Представництво, засноване на договорі, має обов'язковий характер, що викликано самою сутністю двосторонньозобов'язуючого договору доручення.

Другою особливістю відносин представництва є те, представництво породжує цілий комплекс правовідносин, які виникають між: а) представником і особою, яку представляють; б) представником і третіми особами, з якими він укладає правочин; в) особою, яку представляють, і третіми особами, з якими укладено правочин.

Особливості представництва в залежності від підстав його виникнення, врегульовані положеннями ст. ст. 242-244 ЦК України.

Так, у ст. 244 Цивільного кодексу України закріплено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

У той же час, представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Приписи ст. 245 ЦК України визначають, що форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

При цьому правочином відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Отже, дія уповноваженого органу щодо передачі у приватну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства є правочином у розумінні ЦК України та відповідно до приписів ЗК України оформляється у письмовому вигляді з подальшою державною реєстрацією правовстановлюючого документа.

Як вбачається зі змісту договору доручення №37/02/14-зд від 07.02.2014 року, укладеного між Позивачем (Довіритель) та ОСОБА_3 (Повірений), предметом останнього є вчинення Повіреним дій щодо підготовки від імені та в інтересах Довірителя об'єктивного та обґрунтованого звернення до компетентного органу, що має на меті реалізацію Довірителем права на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 га в адміністративних межах Крушинської сільської ради поблизу селища Зелений Бір Васильківського району Київської області, а саме до моменту прийняття органом місцевого самоврядування або виконавчої влади позитивного рішення про виділення земельної ділянки Довірителю.

Отже, відповідно до зазначеного договору повірений вчиняє дії, які мають на меті отримання довірителем права власності на земельну ділянку, яке, як зазначено вище, є правочином, що оформляється у письмовому вигляді, а тому повноваження повіреного перед третіми особами мали бути аналогічним чином посвідчені.

Такі висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду України, викладеною в рішенні від 02.06.2010 року у справі №6-5594св10, в якому зазначено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, здійснюється за довіреністю, форма якої повинна відповідати формі, в якій згідно із законом повинен вчинятися правочин.

Крім того, судовою колегією враховується, що відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Оскільки за договором доручення дії вчиняються однією стороною від імені іншої, даний договір опосередковує відносини представництва і на нього поширюються також відповідні положення глави 17 Цивільного кодексу України.

У контексті віднесення договору доручення до підстав виникнення представницьких відносин постає питання про співвідношення інститутів договору доручення та довіреності. Цілком очевидно, що перший є договором, тобто погодженою конклюдентною дією двох сторін, а довіреність є одностороннім правочином, що встановлює повноваження однієї особи вчинити певні дії від імені іншої особи і засвідчує повноваження цієї особи перед третіми особами. Незважаючи на те, що повноваження повіреного могли б визначатися не тільки довіреністю, але й випливати з договору доручення, закон імперативно в ч. 1 ст. 1007 ЦК України передбачає, що довіритель зобов'язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій за договором доручення.

Таким чином, практично повірений може діяти від імені довірителя лише за наявності довіреності.

Аналогічна позиція підтримується Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 16.07.2015 року у справі № К/800/7887/15.

Посилання Апелянта на можливість вчинення юридичних дій повіреним виключно на умовах договору доручення не ґрунтується на вимогах Закону, оскільки вказаний договір є внутрішньою стороною представництва у правовідносинах між сторонами договору (між довірителем та повіреним), тоді як довіреність є зовнішньою стороною відносин, яка виражає повноваження представника перед державними органами, установами організаціями всіх форм власності відповідно до ст. ст. 1000-1007 ЦК України.

При цьому, на думку суду апеляційної інстанції, наявними у матеріалах справи документами, зокрема, листом ГУ Держземагентства у Київській області від 09.04.2015 року №31-10-0.3-4191/0/17-15-сг, спростовується твердження Апелянта про порушення Відповідачем передбаченого ст. 118 ЗК України порядку розгляду клопотання, оскільки, як вже було встановлено раніше, неможливість підтвердження повноважень особи, яка його подала, діяти від імені довірителя, перешкоджає органу державної влади здійснювати передбачені чинним законодавством функції.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо правомірності відмови ГУ Держземагентства у Київській області розглядати клопотання від 16.03.2015 року, оскільки останнє подано особою, яка не підтвердила у встановленому законом порядку наявність повноважень діяти від імені та в інтересах ОСОБА_2

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держземагентства у Київській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається в порядку та строки, визначені ст. ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.