Справа № 812/213/15
Суддя: В.С. Шембелян
Дата ухвалення: 2015-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 вересня 2015 рокуСєвєродонецькСправа № 812/213/15

Луганський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Шембелян В.С.,

при секретарі судового засідання Олійник О.А.,

за участі сторін

позивача - ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у м.Сєвєродонецьку Головного управління ДФС у Луганській області про скасування податкового повідомлення-рішення, рішення про застосування штрафних санкцій, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до податкового органу, в якому просив скасувати:

- податкове повідомлення-рішення форми «Р» № від 17.04.2015 року, яким збільшено суму грошового зобовязання позивача з податку на доходи фізичних осіб за основним платежем: 2595,05 грн., за штрафними санкціями: 648,76 грн.;

- рішення № від 17.04.2015 року про застосування штрафної санкції в загальному розмірі: 2235,88 грн. у звязку з ненарахуванням суми єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування,

що прийняті на підставі акту перевірки №573/12-14-17-02/21- від 07 квітня 2015 року (далі ОСОБА_4).

Позивач обґрунтовує свої вимоги посилаючись на ті обставини, що податковий орган неправомірно нарахував суму єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування на суми компенсацій за невикористану відпустку, які виплачуються звільненим особам. Крім того, висновки акту, на думку позивача, ґрунтуються лише на поясненнях опитаних під час перевірки осіб та на показаннях свідків, протоколи допиту яких були надані податковому органу разом з постановою слідчого про призначення перевірки.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі; підстав призначення перевірки та дій податкового органу щодо її проведення не оспорювали, так само як і підстав для нарахування податку на доходи фізичних осіб. Надали пояснення аналогічні тим, що викладені в позові. За згодою позивача суд допитав його в якості свідка щодо обставин проведення перевірки та надання ним пояснень, на які відповідач посилається в ОСОБА_4.

Представники відповідача заперечували проти задоволення позовних вимог, вважали прийняті ними рішення обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства. За згодою представника відповідача ОСОБА_5, який як інспектор податкового органу приймав безпосередню участь у проведенні перевірки та складанні ОСОБА_4, суд допитав його в якості свідка щодо вказаних обставин.

Свідки: ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 неодноразово викликалися до суду, однак не прибули, причин відсутності суду не повідомили, сторони не заперечували проти можливості розгляду справи за відсутності вказаних свідків.

На підставі досліджених в судовому засіданні доказів суд встановив такі обставини, що мають значення для розгляду справи по суті.

Постановою старшого слідчого з ОВС першого відділу КР СУ ФР ГУ Міндоходів у Луганській області від 10.03.2015 року в межах кримінального провадження №00000005 було призначено позапланову документальну виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 за період з 01.01.2012-10.03.2015 з питань:

- офіційного оформлення найманих працівників;

- своєчасності надання до органів податкової служби необхідної податкової звітності щодо найманих працівників;

- повноти нарахування та утримання податку з доходів, а саме: податку з доходів фізичних осіб та єдиного соціального внеску.

Проведення вказаної перевірки доручено спеціалістам ДПІ у м. Сєвєродонецьку ГУ Міндоходів у Луганській області (а.с.81-82).

Із супровідним листом № 166/7/12-36-09-02 від 11.03.2015 року зазначена постанова разом з матеріалами кримінального провадження були направлені ДПІ у м. Сєвєродонецьку (а.с.66).

Серед матеріалів кримінального провадження, які надавалися до перевірки були протоколи допиту свідків від 27.02.2015 року та копії податкових розрахунків сум доходу за формою №1-ДФ за 2014 рік на ФОП ОСОБА_1 (а.с.42-64).

Відповідно до інформації, що викладена в листі №575/7/12-36-09-02 від 06.07.2015 року, на підставі інформації, що отримана за результатами перевірки ФОП ОСОБА_1, кримінальні провадження не порушувалися та не здійснюються (а.с.112).

24.03.2015 року наказом начальника ДПІ у м. Сєвєродонецьку призначено проведення вказаної перевірки з 25.03.2015 тривалістю 5 робочих днів (а.с.80).

Направлення на перевірку від 25.03.2015 року №44/12-14-03-16 та копію наказу №33-П було предявлено особисто позивачу під розпис 25.03.2015 року (а.с.77).

Таким чином, підставою проведення позапланової документальної перевірки діяльності позивача стала постанова слідчого, що відповідає вимогам п.п.78.1.11 п. 78.1 ст.78 Податкового кодексу України.

Дії податкового органу щодо проведення саме виїзної перевірки, за встановлених судом обставин, відповідають вимогам Податкового кодексу України (ст.ст.81, 82) відносно строків та порядку її проведення, крім того, не оспорюються позивачем.

За висновками акту перевірки №573/12-14-17-02/21- від 07 квітня 2015 року (ОСОБА_11) документальною позаплановою виїзною перевіркою ФОП ОСОБА_1 встановлені такі порушення:

- неутримання та неперерахування до бюджету податку на доходи фізичних осіб в загальній сумі 2595,05 грн.,

- ненарахування єдиного внеску у сумі 5215,25 грн.

Позивач не оспорює встановлених в ході перевірки обставин здійснення ним діяльності агентства нерухомості в період, що перевірявся, а також наступних фактів:

-його зареєстровано як ФОП 09.11.2010 року, свідоцтво про державну реєстрацію №0008291;

-взято на податковий облік 10.11.2010 року;

-протягом періоду 2012-2014 року, що перевірявся, був платником єдиного податку ФОП; податку з доходів фізичних осіб найманих працівників та єдиного соціального внеску.

Тому, на підставі вимог ч.3 ст.72 КАС України суд вважає ці обставини такими, що не підлягають доказуванню.

Як вбачається з Основної частини ОСОБА_11, вказані порушення були встановлені на підставі наданих позивачем відомостей на виплату заробітної плати, трудових договорів, податкових розрахунків сум доходу за формою №1-ДФ та інших наданих до перевірки документів, а також показань допитаних як свідків осіб: ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_11 (а.с.8-13).

Так відповідно до пункту 1.2.2 ОСОБА_11 перевіркою було встановлено, що протягом 2012-2014 років ФОП ОСОБА_1 були укладені трудові договори з наступними працівниками: ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_9, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_8 (а.с.10).

На підставі відомостей на виплату заробітної плати встановлено, що протягом 2013-2014 років найманим працівникам не надавалася відпустка, і під час звільнення працівників ФОП ОСОБА_1 не нарахував та не сплатив компенсацію за невикористану відпустку вказаним працівникам та не утримав та не сплатив податок з доходів фізичних осіб на ці суми, а також єдиний соціальний внесок.

Податковий орган вважає такі дії порушенням вимог п.163.1 ст.163, пп. 164.2.1 п.164.2 ст.164, пп. 168.1.1 п.168.1 ст.168, абзац а) п.171.2 ст.171, абзац а) п.176.2 ст.176, п.177.7 ст.177 Податкового кодексу України та пп.1 п.2 ст.6, п.1 ст.7 розділу ІІІ Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування».

Тому податковим органом згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, що затверджений Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 були розраховані суми компенсацій за невикористану відпустку звільненим працівникам в загальному розмірі 10547,10 грн. і на ці суми нараховано суми несплаченого ФОП ОСОБА_1 податку з доходів фізичних осіб 2515,52 грн. та суми єдиного внеску: 36,77% 3878,17 грн. та 3,6% 410,58 грн.(а.с.12).

Крім того, податковим органом під час перевірки на підставі протоколів допиту свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_4, що надані слідчим до перевірки встановлено, що вони перебували з ФОП ОСОБА_1 у трудових відносинах протягом лютого 2015 року та відповідно отримали доход: ОСОБА_6 300 грн., ОСОБА_4- 250 грн.

На ці суми податковим органом нараховано суми несплаченого ФОП ОСОБА_1 податку з доходів фізичних осіб: з доходу ОСОБА_6 38,38 грн. та з доходу ОСОБА_4 - 36,15 грн., всього 79,53 грн. (а.с.11-12) та суми єдиного внеску в загальному розмірі на доходи обох цих осіб: 36,77% 895,70 грн. та 3,6% 19,80 грн. (а.с.12).

Тому згідно з ОСОБА_4 загальна сума несплаченого позивачем податку з доходів фізичних осіб складає суму: 2595,05 грн. (2515,52 грн. + 79,53 грн.), а загальна сума єдиного внеску, не нарахована позивачем, 5215,25 грн. (895,70 грн. + 19,80 грн. + 3878,17 грн. + 410,58 грн.).

На підставі акту перевірки податковим органом були прийняті відповідні рішення, що оскаржує позивач, а саме:

- податкове повідомлення-рішення форми «Р» № від 17.04.2015 року, яким збільшено суму грошового зобовязання позивача з податку на доходи фізичних осіб за основним платежем: 2595,05 грн., за штрафними санкціями: 648,76 грн. (а.с.14);

- рішення № від 17.04.2015 року про застосування штрафної санкції в загальному розмірі: 2235,88 грн. у звязку з ненарахуванням суми єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування (а.с.16).

Як зазначили позивач та його представник в судовому засіданні, розрахунки зазначених санкцій вони не оспорюють.

Доводи ж позивача, що висновки податкового органу грунтуються лише на протоколах допиту свідків, які не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

На думку суду, спірним питаннями цієї справи, які підлягають доказуванню, є характер правовідноносин, що склалися між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_6 і ОСОБА_4, в результаті яких останні отримали від позивача доход.

Крім того, сторона позивача оспорює підстави для нарахування сум єдиного внеску саме на компенсації за невикористані відпустки звільненим працівникам, що також підлягає доказуванню.

Позивач ОСОБА_1, якого суд за його згодою допитав як свідка, в судовому засіданні підтвердив ті обставини, що під час звільнення працівників ним не нараховувалися та не виплачувалися суми компенсації за невикористану відпустку і відповідно він не нараховував та не сплачував на ці суми податок з доходу фізичних осіб та єдиний внесок. Крім того, підтвердив факти, що викладені в його поясненнях, а саме: що протягом лютого 2015 року ним були виплачені суми доходу ОСОБА_6 300 грн. та ОСОБА_4- 250 грн. за усними цивільно-правовими угодами щодо здійснення окремого обсягу робіт, що мали разовий характер (а.с.79). Також пояснив, що на момент допиту свідків, протоколи щодо допиту яких були використані під час проведення податкової перевірки його діяльності, він не перебував в жодних трудових правовідносинах з тими особами, які знаходилися в офісах «Імперія нерухомості» і були допитані правоохоронними органами. Ці особи його колишні працівники, які були звільнені в 2014 році, та зібралися, щоб забрати особисті речі з приміщень офісу. Зазначені особи давали показання під тиском правоохоронних органів, які закрили приміщення офісу та відібрали у всіх присутніх телефони.

Частиною 3 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України передбачені такі вимоги щодо допустимості доказів у справі, а саме: докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги.

Однак, сторона позивача не повідомила про наявність та не представила суду доказів тих обставин, що показання свідків були отримані саме під тиском правоохоронних органів чи з порушенням особистих прав допитаних осіб. Зазначені особи неодноразово викликалися для допиту в якості свідків в судове засідання, однак, не зявилися, підстав неявки суду не повідомили. Тому, суд вважає ці обставини не доведеними, а протоколи допиту свідків ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 належними та допустимими доказами у справі, що відповідають вимогам ст.70 КАС України.

Показання позивача щодо відсутності фактичних трудових відносин з допитаними особами суд оцінює критично, оскільки вони спростовуються сукупністю вказаних показань свідків.

Відповідно до протоколу допиту свідка ОСОБА_6 вона також підтвердила факт отримання доходу 300 грн. протягом лютого 2015 року від ОСОБА_1, та пояснила, що вона проходила стажування на посаді ріелтора та фактично отримувала оплату за роботу, їй були відомі умови роботи в ріелторській конторі позивача, графік роботи, умови оплати праці осіб, що працювали разом з нею (а.с.46-49).

Згідно з протоколом допиту свідка ОСОБА_4 вона також повідомила, що вона проходила стажування у ФОП ОСОБА_1 та фактично отримала оплату за надання ріелторських послуг 250 грн. протягом лютого 2015 року, також зазначила умови роботи в ріелторській конторі позивача, графік роботи, умови оплати праці (а.с.46-49).

ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 описали в своїх показаннях місце розташування офісів «Імперія нерухомості», їх робочі місця, обовязки ріелторів, які вони фактично виконують, графік роботи, умови оплати праці (а.с.42, 60).

Відповідно до ст.. 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Крім того, ст.. 24 КЗпП України зазначає, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично

З огляду на викладене, та враховуючи норми КЗпП України, а також встановлені судом на підставі вказаних протоколів допиту свідків обставини їх відносин з позивачем, наявність обладнаних робочих місць, графіку роботи, форми оплати праці, наявність невизначенного обсягу роботи, необмеженість роботи певним строком виконання, суд вважає доведеним факт наявності саме трудових відносин між позивачем ФОП ОСОБА_1 та особами, протоколи допиту яких були додані до перевірки.

Таким чином, висновок податкового органу щодо наявності саме фактичних трудових правовідносин, які існували в лютому 2015 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_6, ОСОБА_4, іншими свідками є обгрунтованим і таким, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» встановлено, що єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі.

Відповідно до ч.2 ст.6 Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок.

Як визначено п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску, зокрема, є:

- роботодавці:

- підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами;

- працівники - громадяни України, які працюють на підприємствах, в установах та організаціях;

- фізичні особи, які виконують роботи (надають послуги) на підприємствах, в установах та організаціях за цивільно-правовими договорами.

Відповідно до ч.ч. 5, 7, 8 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (Закону № - 2464-VI):

- для роботодавців, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту), єдиний внесок встановлюється у відсотках до визначеної бази нарахування єдиного внеску (за винятком винагороди за цивільно-правовими договорами) відповідно до класів професійного ризику виробництва, до яких віднесено платників єдиного внеску, з урахуванням видів їх економічної діяльності (відповідно до повідомлення від 06.06.2012 р. № 2661 Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя Позивач віднесений до 17 класу професійного ризику виробництва, розмір єдиного внеску становить 37,06 %);

- для роботодавців, які використовують працю фізичних осіб за цивільно-правовими договорами, єдиний внесок встановлюється у розмірі 34,7 відсотка винагороди за цивільно-правовими договорами;

- для фізичних осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту), єдиний внесок встановлюється у розмірі 3,6 відсотка визначеної бази нарахування єдиного внеску;

- для фізичних осіб, які виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами, єдиний внесок встановлюється у розмірі 2,6 відсотка винагороди за цивільно-правовими договорами.

Тому податковий орган правомірно дійшов висновку, що доходи сплачені позивачем ОСОБА_6 та ОСОБА_4 фактично є заробітна плата, тому єдиний внесок з цих сум має нараховуватися за ставкою 37,06 % та 3,6% відповідно.

Крім того, як зазначено в позовній заяві, на думку позивача, суми грошової компенсації за невикористані відпустки є платою за невідпрацьований час, а отже відповідно до вимог п.п.2.2.12 Інструкції Держкомстату від 13.01.2004 року № 5 "Про затвердження Інструкції зі статистики заробітної плати", ці суми не є базою для нарахування єдиного внеску.

Аналізуючи норми чинного законодавства, суд не може погодитися з вищевказаними висновками позивача з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обрахована, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Згідно з статтею 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної, додаткової та інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Згідно з п.п.2.2.12 п.2.2 статті 2 «Інструкції зі статистики заробітної плати» оплата відпустки, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток у розмірах, передбачених законодавством, відносяться до фонду оплати праці у складі інших преміальних та компенсаційних виплат.

Базою для обчислення єдиного внеску для підприємств, установ та організацій, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством відповідно до частини 1 статті 7 Закону № - 2464-VI є сума нарахованої заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до вимог п. 7 статті 7 Закону № 2464-VI було затверджено «Перелік видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (постанова Кабінету Міністрів України від 22.12.2010 року № 1170), даний перелік є вичерпним.

Компенсація за невикористані відпустку не входить в даний перелік виплат, на які не нараховується єдиний соціальний внесок.

Таким чином, проаналізовані норми законодавства прямо вказують на те, що компенсація за невикористану відпустку є об'єктом нарахування та утримання страхових внесків до ПФ України. Тому, висновки податкового органу, що суми грошової компенсації за невикористані відпустки є базою для нарахування єдиного внеску відповідають вимогам чинного законодавства. Доводи позивача з цього приводу є незмістовними.

Перевіряючи підстави для прийняття оскарженого повідомлення-рішення щодо збільшення суми грошового зобовязання позивача з податку на доходи фізичних осіб, суд приймає до уваги наступні вимоги чинного законодавства.

Відповідно до п.171.1 ст.171 ПК України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Ст.18 ПК України передбачає, що податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов'язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків.

Згідно з п.176.2 ст.176 ПК України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов'язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.

Так відповідно до п.п.162.1.3 п.162.1 ст.162 Податкового кодексу України податковий агент є платником податку з доходу фізичних осіб.

Згідно з ст.164 ПК України базою оподаткування є будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду, в тому числі відповідно до п.п.164.2.1. доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).

Оскільки, як зазначено вище, сума компенсації за невикористану відпустку є складовою частиною заробітної плати відповідно до вимог чинного трудового законодавства, тому ці суми також є базою для нарахування і податку з доходів фізичних осіб.

Відповідно до ст.167 Податкового кодексу України ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.6 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у звязку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами, якщо база оподаткування для місячного оподатковуваного доходу не перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного податкового року (далі у цьому пункті - мінімальна заробітна плата).

Згідно з п. 123.1 статті 123 Податкового кодексу України у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання на платника податків накладається штрафна санкція в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов'язання.

За таких обставин, суд не знаходить підстав для скасування оскарженого повідомлення-рішення.

Крім того, зауваження представника позивача з того приводу, що податковий орган не є інспекцією з питань праці, і тому не міг перевіряти правильність нарахування заробітної плати (грошової компенсації) позивачем його працівникам є необгрунтованими, оскільки предмет перевірки був чітко визначений в постанові слідчого. Суми нарахованої та виплаченої заробітної плати є базою для нарахування, утримання та сплати податку з доходів фізичних осіб та єдиного соціального внеску, тому суд погоджується з аргументами податкового органу, що перевірити повноту нарахування вказаного податку та внеску неможливо без перевірки підстав для його нарахування.

На підставі викладеного, керуючись вимогами чинного законодавства, суд вважає оскаржені рішення законними та обгрунтованими. Тому, в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись статтями 2, 11, 17, 18, 71, 72, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у м.Сєвєродонецьку Головного управління ДФС у Луганській області про скасування податкового повідомлення-рішення ф. "Р" № НОМЕР_1 від 17.04.2015 року, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № НОМЕР_2 від 17.04.2015 року- відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Постанова складена у повному обсязі 22 вересня 2015 року.

Суддя ОСОБА_23