Справа № 826/11135/15
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2015-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2015 року № 826/11135/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого Бояринцевої М.А., розглянувши в порядку письмового провадження справу

за позовом ОСОБА_1
до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позовні вимоги заявлені про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві №355 від 02.06.15 р., на підставі якого ОСОБА_1 направлене повідомлення №123 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ОСОБА_1 (громадянин Ірану) покинув країну громадського походження у 1982 р., вирушив пішки до Пакистану, де провів 2 тижні, потім переїхав до Туреччини, де прожив до 1987 р., потім переїхав до Австралії (1987-1991 р.), потім до Канади (1991-1992 р.), Норвегії (1992-1994 р.), Швейцарії (1994-2005 р.). До України прибув у березні 2005 р. на підставі паспорту громадянина Швеції та бізнес-візи.

Рішенням Державного комітету України у справах національностей та міграції №563 від 22.06.06 р. позивачу відмовлено у наданні статусу біженця.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 20.12.06 р. у справі №2-А-561-1/06 вказане рішення визнане неправомірним та скасоване, зобов'язано Державний комітет України у справах національностей та міграції у відповідності з процедурою, передбаченою Законом України "Про біженців" провести повну та всебічну перевірку фактів, викладених позивачем, і на підставі проведеної перевірки прийняти відповідне рішення.

18.12.07 р. Державний комітет України у справах національностей та релігій прийняв рішення № 1117 про відмову в наданні статусу біженця позивачу.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.06.08 р. у справі №3/624 в задоволенні позовних вимог Громадянина Ірану ОСОБА_1 до Державного комітету у справах національностей та релігій про скасування рішення № 1117 від 18.12.07 р. та зобов'язання прийняти рішення про надання статусу біженця, - відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.09.09 р. апеляційну скаргу залишено без розгляду у зв'язку з пропуском процесуального строку.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 27.04.11 р. касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу апеляційної інстанції - без змін.

19.11.12 р. позивач знову звернувся до Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 29.03.13 р. №188-13 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.07.13 р. у справі № 826/8075/13-а в задоволенні позовних вимог про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 188-13 29.03.13 р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державну міграційну службу України прийняти рішення щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.12.13 р. рішення суду першої інстанції залишене без змін.

12.05.15 р. ОСОБА_1 в черговий раз звернувся до Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В заяві зазначив про політичне переслідування як підставу для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та вказав, що був начальником охорони шаха ОСОБА_5. Після державного перевороту усі попередники переслідувались, серед них опинився позивач та його родина. Його батька було вбито в 1988 р. Заявника переслідували, під загрозою було життя заявника і його дітей. В Ірані заявника тримали в камері, яка знаходилась під струмом і під потоком води. Після тортур у позивача залишилось багато шрамів, його катували щодня, протягом трьох місяців, переслідували. В Австралії його вагітну дружину намагалися вбити, в Швейцарії в 2004 р. позивача намагалися вбити, він втік в Україну.

Згідно висновку від 02.06.15 р. Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві заяву позивача визнано очевидно необґрунтованою та такою, що є підставою для відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві від 02.06.15 р. №355 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. Ірану, ОСОБА_1" на підставі абз. 2,4 ч. 1 ст. 6 та ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відмовлено в оформленні документів гр. Ірану, ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

02.06.15 р. позивачу скеровано відповідне повідомлення №123 про прийняте рішення, отримане ним 03.06.15 р., і він звернувся до суду з позовом про оскарження вказаного рішення 08.06.15 р., в межах передбаченого законодавством строку.

Позивач - ОСОБА_1 вважає вказане рішення незаконним та просить його скасувати з таких підстав.

Позивач зазначає, що в отриманому ним повідомленні від 02.06.15 р. №123 відсутні підстави для відмови у задоволенні його заяви.

Під час подачі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ним надано всі необхідні відомості для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту згідно Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Також позивач зазначає, що оскаржуване рішення суперечить постанові Печерського районного суду м. Києва від 20.12.2006 р. та постанові Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.12.09 р.

Відповідач - Головне управління Державної міграційної служби у м. Києві проти задоволення позовних вимог заперечив з таких підстав.

Відповідач зазначає що відповідність законодавству рішень Державного комітету України у справах національностей та міграції та Державної міграційної служби України про відмову у наданні позивачу статусу біженця була предметом неодноразового судового розгляду, і у задоволенні позовних вимог відмовлено.

При новому зверненні до органу міграційної служби позивачем не наведено нових обставин та підстав для задоволення його заяви, яка є очевидно необґрунтованою.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають до задоволення з таких підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ст. 8 ЗаконуУкраїни "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" -

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

В даному випадку згідно наявних у справі матеріалів після прибуття позивача на територію України у 2005 р. ним чотири рази подавалися заяви про визнання його біженцем, за результатами яких були прийняті наступні рішення про відмову у визнанні біженцем по суті - рішення Державного комітету України у справах національностей та міграції №563 від 22.06.06 р., рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій № 1117 від 18.12.07 р. та рішення Державної міграційної служби України від 29.03.13 р. №188-13.

При цьому, згідно постанови Печерського районного суду м. Києва від 20.12.06 р. у справі №2-А-561-1/06, яким рішення Державного комітету України у справах національностей та міграції №563 від 22.06.06 р. визнане неправомірним та скасоване, зобов'язано Державний комітет України у справах національностей та міграції у відповідності з процедурою, передбаченою Законом України "Про біженців" провести повну та всебічну перевірку фактів, викладених позивачем, і на підставі проведеної перевірки прийняти відповідне рішення, - по суті обставини, наведені в заяві не досліджувалися, тоді як суб'єкта владних повноважень зобов'язано провести належний розгляд документів, що ним і зроблено, результатом чого стало рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій № 1117 від 18.12.07 р.

Наступні судові рішення, предметом яких були прийняті рішення по заявах позивача, визнали відповідність прийнятих щодо позивача рішень вимогам законодавства.

В матеріалах справи відсутні докази того, що під час подачі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, позивачем надано нові докази та пояснення щодо підстав звернення з такою заявою.

В той же час, згідно ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Оскільки щодо позивача неодноразово приймалися рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідача були підстави для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вищевикладеного, ст. 160-163, 186 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя М.А. Бояринцева