Справа № 2а-7525/10/1070
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2011-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2а-7525/10/1070 Головуючий у 1-й інстанції: Лисенко В.І.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

"03" листопада 2011 р. м. Київ

колегія суддів судової палати по адміністративним справам Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Земляної Г.В.

суддів Грищенко Т.М., Петрика І.Й.

за участю секретаря Ломанової Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Києва апеляційні скарги Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2 на постанову Київського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2011 року у справі за позовом Міжрайонного природоохоронного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держкомзему в Київській області до Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, третя особа: ОСОБА_2 про скасування розпоряджень,-

В С Т А Н О В И Л А :

Міжрайонний природоохоронний прокурор Київської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Головного управління Держкомзему в Київській області з позовом в якому просив скасувати розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 18 листопада 2008 року № 832 «Про заміну функціонального використання земельних ділянок ОСОБА_2 з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва на території Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області».

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2011 року позовні вимоги задоволено. Визнано протиправними та скасовано розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 18 листопада 2008 року № 832 «Про заміну функціонального використання земельних ділянок ОСОБА_2 з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва на території Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області».

Не погоджуючись з прийнятою постановою представник Вишгородської районної державної адміністрації Київської області і ОСОБА_2 подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. В своїх апеляційних скаргах апелянти посилаються на незаконність, необґрунтованість та необєктивність рішення суду, неповне зясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що зявилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанова суду залишенню без змін, з наступних підстав.

Згідно зі п.1 ч.1 ст. 198, ст.200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 статі 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд першої інстанції всебічно, повно та обєктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Міжрайонною природоохоронною прокуратурою Київської області на виконання завданню прокуратури Київської області від 28.07.2010 № 07/4-2065 щодо законності надання Вишгородською районною державною адміністрацією земельних ділянок на території Новосілківської сільської ради та інших питань проведена перевірка.

У ході перевірки встановлено, що розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації «Про зміну функціонального використання земельних ділянок гр. ОСОБА_2; з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва на території Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області затверджено технічну документацію із землеустрою щодо зміни функціонального використання земельної ділянки з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва загальною площею 1, 0000 га гр. ОСОБА_2 та змінено її функціональне використання, що є порушенням частини другої статті 19 Конституції України, частини третьої статті 20 Земельного кодексу України, статтей 2, 3, б, 7 Закону України від 09.04.1999 «Про місцеві державні адміністрації», Постанови Кабінету Міністрів України від 11.04.2002 № 502 «Про затвердження Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб».

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги прийшов до висновку, що оскаржуване розпорядження про заміну виду використання земельної ділянки в межах категорії земель сільськогосподарського призначення з земель для ведення садівництва суперечить приписам пункту 15 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи виходячи з наступного.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, колегія суддів зважає на наступне.

Статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Право на землю набувається і реалізується громадянами і суб'єктами господарської діяльності (юридичними і фізичними особами) виключно відповідно до закону.

Відповідно до Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі ст. 18 Земельного кодексу України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об'єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії.

Категорії земель (цільове призначення) та правовий режим їх використання визначено у Земельному кодексі України.

Відповідно до положень статті 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням землі поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

В силу положень статті 20 Земельного кодексу України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії (цільове призначення) здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Механізм щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, яка перебуває у власності громадянина або юридичної особи визначається Порядком зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2002 № 502.

Таким чином, діюче на дату прийняття оскаржуваного розпорядження законодавство встановлювало порядок зміни цільового призначення земельної ділянки.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, відповідачем прийнято рішення про зміну функціонального використання земельних ділянок з земель для ведення особистого селянського господарства в землі садівництва.

Визначення земель сільськогосподарського призначення та порядок їх використання передбачений положеннями статті 22 Земельного кодексу України, відповідно до якої до земель сільськогосподарського призначення належать сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Поряд з цим, положення Земельного кодексу України передбачають використання земель сільськогосподарського призначення громадянами для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва (частина третя статті 22 Земельного кодексу України).

Тобто, законодавець розмежував для юридичних та фізичних осіб можливі види використання земельних ділянок за їх функціональним призначенням в межах категорії земель сільськогосподарського призначення.

Однак, на дату прийняття оскаржуваного рішення, не визначив порядок (механізм) зміни їх функціонального використання.

Лише 05.11.2009 року Законом України № 1702-VI до статті 20 Земельного кодексу України внесені зміни, які дозволили власникам або користувачам в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою, самостійно визначати види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони).

Таким чином, навіть після 05.11.2009 року чинне законодавство України не наділяло жодних власників земель повноваженнями самостійно визначати види використання земель сільськогосподарського призначення (змінювати функціональне їх використання).

Підпунктом б) пункту 15 Розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України встановлено, що до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель, але не раніше 1 січня 2012 року, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства , а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб.

Таким чином, до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель, але не раніше 01 січня 2012 року, громадянам та юридичним особам забороняється зміна сільськогосподарського призначення та зміна використання земель, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та для ведення особистого селянського господарства. У звязку з чим законодавством не визначено порядок зміни цільового призначення земельної ділянки земель сільськогосподарського призначення.

А відтак, прийняття відповідачем оскаржуваного розпорядження про зміну виду використання земельної ділянки в межах категорії земель сільськогосподарського призначення з земель для ведення особистого селянського господарства на землі для ведення садівництва суперечить приписам пункту 15 Розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України.

В силу положень статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, їх діяльність має бути максимально повно і точно визначена, врегульована, регламентована з тим, щоб упередити можливість з будь-яких причин завдати шкоди особі, суспільству чи державі.

Вказані конституційні положення цілком кореспондуються з приписами Закону України «Про місцеві державні адміністрації»від 09.04.1999 № 586-XIV, відповідно до яких місцеві державні адміністрації розробляють та забезпечують виконання затверджених у встановленому законом порядку програм раціонального використання земель, лісів, підвищення родючості ґрунтів, що перебувають у державній власності, розпоряджаються землями державної власності відповідно до закону, тощо (стаття 21 вказаного Закону України).

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень суд перевіряє чи вчинені вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією і законами України.

Виходячи з наведеного, а також системного аналізу вищевказаних норм права, колегія суддів приходить до висновку, що при прийнятті оскаржуваного розпорядження Вишгородська районна державна адміністрація Київської області діяла не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбач Конституцією та законами України, з використанням повноважень не з метою, з якою ці повноваження були надані; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття оскаржуваного рішення; без дотримання необхідного балансу і будь-якими несприятливими наслідками для прав і інтересів позивача

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Однак всупереч вказаним положенням відповідач, як субєкт владних повноважень, не надав суду належних та достатніх доказів, які б свідчили про наявність законодавчо визначених обставин та підстав для прийняття оскаржуваного рішення.

Надані докази були оцінені судом першої інстанції, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Крім того, було оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що відповідає вимогам ст. 86 КАС України.

Доводи третьої особи, що відмовою у зміні функціонального призначення земельної ділянки порушено його право власності на землю, суд першої інстанції правомірно не прийняв до уваги, оскільки при наданні у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, діючим законодавством встановлено обмеження тільки щодо її розпорядження.

З огляду на зазначене та беручи до уваги достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності колегія суддів дійшла висновку, що викладені у позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими та, відповідно, його вимоги такими, що підлягають задоволенню.

При цьому апеляційні скарги не містить посилання на обставини, передбачені статтями 202 204 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Доводи, викладені заявниками в апеляційних скаргах були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження.

Вказані в апеляційних скаргах процесуальні порушення не призвели до неправильного вирішення справи і не є підставою для скасування судового рішення.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в звязку з чим апеляційні скарги залишаються без задоволення, а постанова суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 8-11, 160, 196, 198, 200, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2011 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів із дня складання у повному обсязі, тобто з 08 листопада 2011 року шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України у порядку ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В.Земляна

Судді: Т.М.Грищенко

ОСОБА_3