Справа № 815/2350/15
Суддя: Федусик А. Г.
Дата ухвалення: 2015-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/2350/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Балан Я. В.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Федусик А.Г.,

суддів - Шевчук О.А. та Зуєвої Л.Є.,

при секретарі - Пальоній І.М.,

за участю: представника апелянта - Білоконь Наталії Олегівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 травня 2015 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМСУ) про визнання неправомірним та скасування рішення ДМСУ №75-15 від 27 лютого 2015 року та зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25 травня 2015 року адміністративний позов задоволено частково. Суд скасував рішення ДМСУ № 75-15 від 27 лютого 2015 року про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язав ДМСУ вирішити питання щодо надання позивачу додаткової форми захисту. В задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду, ДМСУ подала апеляційну скаргу, в якій зазначається, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є громадянином Сирії, за національністю - араб, неодружений, має вищу освіту, місце проживання - м.Алепо, Сирія.

До України, згідно матеріалів особової справи позивача, останній потрапив легально на підставі внутрішнього паспорта та бізнес візи 06 липня 2011 року авіарейсом Сирія (м.Алепо) - Україна (м.Одеса).

14 лютого 2012 року позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області із заявою №73 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, Управлінням у справах біженців та іноземців ГУ ДМСУ в Одеській області був прийнятий висновок від 14 листопада 2012 року № ODS 12/13 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтовуючи його тим, що наведені заявником дані є частково неправдивим та необґрунтованими.

Рішенням ДМСУ від 01 лютого 2013 року №12-13 був підтриманий вище зазначений висновок та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про прийняття якого позивача повідомлено шляхом надіслання повідомлення №34 від 18 березня 2013 року, яке він отримав 18 березня 2013 року.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14 травня 2013 року по справі №815/2335/13-а, у задоволенні адміністративного позову про скасування вищевказаного рішення ДМСУ було відмовлено. Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 серпня 2013 року, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 травня 2013 року - скасовано; прийнято нову постанову, якою рішення ДМСУ від 01 лютого 2013 року №12-13 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - скасовано; зобов'язання ДМСУ повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування рішення ДМСУ від 01 лютого 2013 року № 12-13. В іншій частині позову було відмовлено.

Розглянувши справу №ODS12/73 позивача та на підставі проведеного протоколу співбесіди із зазначеним громадянином, приймаючи до уваги наведені факти, які вимагають подальшої перевірки, головним спеціалістом ВСІ Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області прийнято висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 01 жовтня 2014 року.

На підставі вказаного висновку, наказом №183 від 01 жовтня 2014 року було прийнято рішення "Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту".

18 грудня 2014 року, головним спеціалістом відділу соціальної інтеграції УСІОБГ ГУ ДМС України в Одеській області проведено співбесіду з позивачем, про що складено протокол. Вказаним протокол зафіксовано побоювання позивача повернення до країни походження через загрозу арешту чи вбивства без суду, у зв'язку із тим, що перебуваючи на батьківщині позивач був членом правлячої партії Аль-Баас та через те, що до поліції на нього надійшла скарга від члена цієї партії та його переслідували.

Висновком управління у справах біженців та іноземців ГУ ДМС України в Одеській області від 12 січня 2014 року по справі №ODS 12/73 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через наявність умов, передбачених абз.4 п.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

ДМСУ відповідно до ст.10 закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", за результатами розгляду особової справи позивача було прийнято рішення №75-15 від 27 лютого 2015 року, яким підтримано висновок ГУДМС України в Одеській області та вирішено відмовити заявнику у визнанні його біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 ч.1 ст.1 вказаного Закону.

Вважаючи відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту необґрунтованою, а рішення ДМСУ протиправним ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Вирішуючи спірне питання та частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відмовляючи позивачу у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту ДМСУ не були враховані, всебічно розглянуті та об'єктивно оцінені відомості по ситуації в Сирії, а сам висновок ГУДМС України в Одеській області не містить детального аналізу ситуації, що склалася в Сирії, не спростована можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст.3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, вважає їх правильними з огляду на наступне.

Згідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Також, п.13 ст.1 наведеного закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З матеріалів справи, а саме заяви-анкети позивача вбачається, що з 15 річного віку позивач став представником правлячої партії HAZB ALBAS. В травні 2011 року представники цієї партії почали приймати участь в заходах із затримання політичних опонентів, які виступали проти президента. Так, кожному представнику партії HAZB ALBAS була видана бойова зброя, позивачу видали вогнепальний пістолет та відправляли членів партії зі зброєю до місць проведення антипрезидентських мітингу, де необхідно було затримувати та арештовувати мітингуючи, приводити їх до поліції. Як правило, при арештах члени партії, відводили людей до визначених адрес розташування філій партії, де знаходились співробітники поліції. Арештованих лупцювали, проводили з ними допити. Позивач, як зазначено в анкеті, особисто двічі спостерігав, як двох осіб під час проведення допитів було вбито. До функціональних завдань представників партії також відносились обов'язки з виявлення місць проведення мітингів, тому протягом березня-червня 2011 року члени партії здійснювали патрулювання вулиць. Проте, зазначена діяльність позивачу не подобалась, приблизно 02 чи 03 червня 2011 року особа на установчі дані Аль Ашкар Мохамад повідомив позивачу, що один з учасників групи, з яких позивач відпрацьовував мітинги надрукував скаргу до поліції, в якій повідомив про негативні погляди позивача, через що, на позивача був складений протокол та під час перебування в офісі партії, у позивача забрали документи та зброю. Після вказаного факту, позивач зрозумів, що у будь-який час він може бути заарештований, тому через знайомив розпочав шукати можливість виїхати з країни. Приблизно 13 чи 14 червня 2011 року, після повернення з зібрань додому, позивач побачив двох вбитих людей - представників партії, членом якої також був позивач. Їм повідомили, що цих людей вбили мітингуючи. Проте, враховуючи про невдоволення цих людей (які були вбиті) щодо переслідувань цивільного населення, про що ці особи заявляли раніше, заявник став вважати, що їх вбили саме представники партії, до членів якої також входив позивач - HAZB ALBAS, які віднесли їх до числа зрадників.

Крім того, під час проведення співбесіди. Заявник також зазначав про свої побоювання за власне життя у разі повернення до Сирії, у зв'язку із його участю у вказаній вище партії та подальшим викриттям його співробітниками цієї партії, щодо негативних висловлювань про політику правлячої партії.

Отже, приймаючи до уваги підстави та обставини виїзду позивача з країни громадянської належності, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів суду першої інстанції про формальність ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, що порушило принцип рівності перед законом, що призвело до прийняття противоправного рішення в частині відмови позивачу у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту з боку ДМСУ, органу, який приймає остаточне рішення на підставі зібраних доказів та висновку Управління.

Також, відповідно до роз'яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року за № 3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах ДМСУ, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

Станом на час вирішення міграційною службою питання щодо відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, офіційною позицією УВКБ ООН від 27 березня 2012 року в зв'язку з проведенням постійних бойових дій у Сирії з березня 2011 року державам-членам ООН рекомендовано ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення.

Крім того, положеннями п.8 "Рекомендацій щодо питання міжнародного захисту відповідно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку" УВКБ ООН встановлено, що у тих випадках, коли буде встановлено, що особи не відповідають конвенційним критеріям (статусу біженця), слід застосовувати критерії для надання додаткових форм захисту, включаючи ті, що розроблені в обов'язкових або факультативних регіональних принципах або режимах надання захисту, а також ситуаційно обумовлені критерії надання статусу біженця.

А тому, враховуючи, що рішення ДМСУ про відмову у наданні позивачу статусу біженця або визнанні особою, яка потребує додаткового захисту було прийнято без повного та об'єктивного аналізу ситуації в країні походження позивача, яка і на сьогодні знаходиться в стані бойового конфлікту, що підтверджується рекомендацією УВКБ ООН, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо скасування рішення ДМСУ №75-15 від 27 лютого 2015 року про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Окрім іншого, колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини у справі "Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства" (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Колегія суддів вважає, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та надана правова оцінка.

Постанова суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми Законів України та відповідають чинному законодавству.

Колегія суддів не може погодитися з посиланням апелянта на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, тому що всі процесуальні норми, передбачені адміністративним судочинством були виконані без порушень прав кожної сторони при розгляді справи.

Доводи, викладені у апеляційній сказі були предметом дослідження судом першої інстанції та свого підтвердження не знайшли.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України в порядку, встановленому КАС України.

Головуючий: А.Г. Федусик
Суддя: Суддя: Л.Є. Зуєва О.А. Шевчук