Справа № 826/19489/14
Суддя: Кобаль М.І.
Дата ухвалення: 2015-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 вересня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Кобаля М.І.,

суддів: Епель О.В., Карпушової О.В.

при секретарі: Хмарській К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Пакістану ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Пакістану ОСОБА_3 (далі - Позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - Відповідач) у якому просив скасувати рішення відповідача від 10.11.2014 №614-14 та зобов'язання повторно розглянути заяву позивача.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 червня 2015 року зазначений адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши представників сторін, що прибули у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржувану постанову - скасувати, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є зокрема, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Пакистану, за національністю - пакистанець, за віросповіданням - мусульманин.

Територію країни громадянської належності залишив 14.09.13. До України прибув 01.10.13 автомобілем, нелегально, транзитом через Узбекистан та Російську Федерацію.

17.04.2014 позивач звернувся до органів міграційної служби із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. У заяві-анкеті від 02.07.2014 позивач зазначив, що не бажає повертатися до країни громадянської належності через погрози від Лашкар-і-Тайба.

Згідно з висновком від 12.08.2014 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, погодженим начальником Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, рекомендовано Державній міграційній службі України відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 10.11.14 р. №614-14 позивачу відмовлено у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, щодо якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

Не погоджуючись з вищезазначеною відмовою позивач звернулась до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем, під час прийняття оскаржуваного рішення, не було всебічно вивчено та оцінено всіх доказів наявності умов для набуття позивачем статусу біженця.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, виходячи з наступного.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв'язку з нормами чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що правовий статус біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення державних гарантій захисту біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» (далі по тексту - Закон).

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 статті 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі по тексту - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно із частиною 6 статті 8 Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу, що під час проведених співбесід з позивачем, які відбулись 12.05.2014 та 02.07.2014, останній вказував причиною виїзду переслідування терористичного угрупування «Лашкар-і-Тайба», зокрема вимагання грошей.

Дослідивши вищезазначені протоколи співбесіди, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що посилання позивача носять загальний характер, не підтвердженні належними доказами та не підтверджують наявність переслідувань відносно ОСОБА_3 за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Отже, позивачем не доведено, що він отримував погрози від терористичного угрупування «Лашкар-і-Тайба», а тому у Державної міграційної служби України, як суб'єкта владних повноважень, були відсутні підстави для задоволення заяви позивача про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Крім цього, позивач до приїзду в Україну протягом 25 днів перебував на території третьої безпечної країни - Російської Федерації.

Як встановлено відповідачем та підтверджується матеріалами справи, позивач не звертався до уповноважених органів міграційної служби Російської Федерації з клопотанням про отримання притулку, надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Варто зазначити, що Російська Федерація приєдналася та ратифікувала Конвенцію про статус біженців та Протокол щодо статусу біженців. Натомість, позивач даною можливістю знехтував і вирішив переїхати до України.

Абзац 6 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлює, що статус біженця, або додатковий захист не надається особі, яка до прибуття в Україну з наміром набути статус біженця перебувала в третій безпечній країні.

Частиною 22 статті 1 Закону визначено, третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, цілком очевидно, що у разі, якщо побоювання позивача дійсно мали суттєвий характер, то він неодмінно звернувся б за захистом, ще перебуваючи на території Російської Федерації, де він тим більше не був ізольований від цієї можливості, оскільки міг вільно пересуватись по її території.

Отже, позивачем не доведено, що його перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, також позивачем не надано жодного доказу щодо підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наявності підстав для прийняття відповідачем відповідного рішення.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим, колегія суддів вважає необхідним рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - задовольнити повністю.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 червня 2015 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову Громадянина Пакістану ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії - відмовити повністю.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційну скаргу може бути подано безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий - суддя М.І. Кобаль

судді: О.В. Епель

О.В. Карпушова

Головуючий суддя Кобаль М.І.

Судді: Епель О.В.

Карпушова О.В.