Справа № 823/2328/15
Суддя: О.А. Рідзель
Дата ухвалення: 2015-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2015 року справа № 823/2328/15

14 год. 40 хв.м. Черкаси
Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Рідзеля О.А.,

при секретарі судового засідання - Педані О.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 - особисто, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до головного управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії,

встановив:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до головного управління Держгеокадастру у Черкаській області (далі-відповідач), в якому просить:

- визнати протиправними дії головного управління Держгеокадастру у Черкаській області щодо відмови у наданні позивачу дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 3,3 га та 3,0 га для ведення фермерського господарства в адміністративних межах Куцівської сільської ради Смілянського району Черкаської області;

- зобовязати головне управління Держгеокадастру у Черкаській області надати позивачу дозволи на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 3,3 га та 3,0 га для ведення фермерського господарства в адміністративних межах Куцівської сільської ради Смілянського району Черкаської області.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ті обставини, що він звернувся до головного управління Держземагентства у Черкаській області із заявами від 02.04.2015 про надання йому дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 3,3 га та 3,0 га в оренду для ведення фермерського господарства в адміністративних межах Куцівської сільської ради Смілянського району Черкаської області.

Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області листами № 1148/0/300-15 та № 1148/0/300-15 від 08.07.2015 відмовлено позивачу у їх наданні, оскільки на думку посадових осіб відповідача, вказані заяви позивача про надання земельних ділянок не відповідають вимогам ст. ст. 122 та 123 Земельного кодексу України.

Разом з цим, позивач вважає, що відповідач відмовивши йому у наданні дозволів на розробку проектів із землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок площею 3,3 га та 3,0 га для ведення фермерського господарства порушив вимоги Земельного кодексу України. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити з підстав, зазначених вище.

Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 23), в судове засідання свого представника не направив, про причини неявки не повідомив.

Ухвалу суду від 01.09.2015 року про витребування додаткових доказів по справі відповідач не виконав, в звязку з чим суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Заслухавши пояснення позивача, повно, всебічно, об'єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов до такого висновку.

Позивач звернувся до головного управління Держземагентства у Черкаській області із заявами від 02.04.2015 про надання йому дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 3,3 га та 3,0 га в оренду для ведення фермерського господарства в адміністративних межах Куцівської сільської ради Смілянського району Черкаської області.

Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області листами від № 1148/0/300-15 та № 1148/0/300-15 від 08.07.2015 відмовило позивачу у наданні відповідних дозволів на розробку проекту землеустрою, в зв'язку з тим, що вказані заяви позивача про надання земельних ділянок не відповідають вимогам ст. ст. 122 та 123 Земельного кодексу України, а саме: відповідно до поданих позивачем картографічних матеріалів неможливо встановити конкретне місце розташування земельної ділянки з привязкою до території.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Земельні відносини в Україні, відповідно до статті 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

У відповідності до ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району.

Частиною 4 ст. 122 ЗК України передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 134 ЗК України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства.

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування визначено статтею 123 ЗК України.

Статтею 5 Закону України «Про фермерське господарство» встановлено, що право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство.

Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства визначено статтею 7 Закону України «Про фермерське господарство», приписи якої є спеціальними нормами щодо приписів статті 123 Земельного кодексу України, які встановлюють загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування.

Тобто, ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено особливий порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення саме фермерського господарства.

Зі змісту ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» вбачається, що для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради. У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

У разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства питання вирішується судом. Рішення суду про задоволення позову є підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості), видачі документа, що посвідчує право власності або укладання договору оренди. Відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться після збирання врожаю на цій ділянці попереднім землекористувачем.

Тобто, орган виконавчої влади до прийняття рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою для ведення фермерського господарства зобов'язаний перевірити дотримання заявником вимог, встановлених Законом України «Про фермерське господарство».

Частиною 7 ст. 118 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Вказана норма кореспондується із ч. 3 ст. 123 ЗК України, якою визначено, що підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку

Із наведених вище норм ЗК України слідує, що підставою для відмови у наданні дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою.

На виконання вищевказаних норм, позивачем у заявах від 02.04.2015 року про надання земельних ділянки площею 3,3 га та 3,0 га в оренду для ведення фермерського господарства повною мірою дотримано вимог ст. 7 ЗУ «Про фермерське господарство» та ч. 2 ст. 123 ЗК України. У заявах зазначено, що право на безоплатне одержання земельної ділянки у власність, як члена фермерського господарства - використано; бажаний розмір земельних ділянок 3,3 га та 3,0 га; кількість членів фермерського господарства - один; місце розташування земельних ділянок - адміністративні межі Куцівської сільської ради Смілянського району Черкаської області; цільове призначення земельних ділянок - для вироблення сільськогосподарської продукції та для отримання прибутку (ч.1 ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство»).

Окрім того, у зазначених заявах вказано, що в 1981 році позивач закінчив Українську сільськогосподарську академію по спеціальності інженер механік сільськогосподарського виробництва, диплом 313 №771607 від 31.07.1981 року, який має досвід роботи в сільському господарстві на різних посадах більше 27 років.

До вказаних заяв позивачем були додані: 1) копія трудової книжки; 2) копія диплому; 3) копія паспорту: 4) викопіювання земельної ділянки; 5) обґрунтування.

Таким чином, відповідач, за результатами розгляду заяви позивача повинен був прийняти одне з двох рішень, а саме: або надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, або надати мотивовану відмову у його наданні лише з тих підстав, які передбачені Законом.

Зі змісту оскаржуваних відмов вбачається, що відповідачем не наведено жодних підстав, передбачених ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України, за яких позивачу може бути відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки.

Таким чином, відповідачем клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 3,3 га та 3,0 га в оренду для ведення фермерського господарства в адмінмежах Куцівської сільської ради Смілянського району Черкаської області, не розглянуто, натомість прийнято необґрунтовану відмову листами № 1148/0/300-15 та№1148/0/300-15 від 08 07.2015 року.

Конституцією України закріплено, що держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки; усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); право власності на землю гарантується, воно набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (частина друга статті 14).

В абзаці 10 пункту 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003 Конституційний Суд України наголошував, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що дії головного управління Держгеокадастру у Черкаській області щодо відмови у наданні позивачу дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 3,3 га та 3,0 га для ведення фермерського господарства в адміністративних межах Куцівської сільської ради Смілянського району Черкаської області, які оформлені листами № 1148/0/300-15 та№1148/0/300-15 від 08 07.2015 року, є протиправними, а позовні вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобовязання головного управління Держгеокадастру у Черкаській області надати позивачу дозволи на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 3,3 га та 3,0 га для ведення фермерського господарства в адміністративних межах Куцівської сільської ради Смілянського району Черкаської області, суд зазначає наступне.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету ОСОБА_2 державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року (надалі - «Рекомендація R (80)22»), під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. (Рекомендація Комітету ОСОБА_2 Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнята Комітетом ОСОБА_2 11 березня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів.).

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень-єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Враховуючи викладене, підстави для задоволення позовних вимог в частині зобовязання головного управління Держгеокадастру у Черкаській області надати позивачу дозволи на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 3,3 га та 3,0 га для ведення фермерського господарства в адміністративних межах Куцівської сільської ради Смілянського району Черкаської області відсутні.

Водночас, згідно з ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

З метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача суд дійшов висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог шляхом зобовязання головного управління Держгеокадастру у Черкаській області повторно розглянути заяви ОСОБА_1, про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 3,3 та 3,0 га для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Куцівської сільської ради Смілянського району Черкаської області.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до положень ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 14, 86, 94, 159-163, 167, 185-187, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

постановив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії головного управління Держгеокадастру у Черкаській області щодо відмови у наданні дозволу ОСОБА_1 на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 3,3 та 3,0 га для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Куцівської сільської ради Смілянського району Черкаської області.

Зобовязати головне управління Держгеокадастру у Черкаській області повторно розглянути заяви ОСОБА_1, про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 3,3 та 3,0 га для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Куцівської сільської ради Смілянського району Черкаської області.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 36 (тридцять шість) грн 54 коп. відповідно до квитанції №NOIUZ37619 від 10.08.2015.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд в порядку, передбаченому статтями 185 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.А. Рідзель

Повний текст рішення виготовлено 28 вересня 2015 року.