Справа № 826/20382/14
Суддя: Пилипенко О.Є.
Дата ухвалення: 2015-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Пилипенко О.Є.
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Глущенко Я.Б. та Романчук О.М.,

при секретарі - Грабовській Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу Адміністрації Президента України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 серпня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Адміністрації Президента України, Державного управління справами про визнання незаконним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року позивач - ОСОБА_3, звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Адміністрації Президента України, Державного управління справами, в якому просить:

- визнати незаконним та скасувати Розпорядження Глави Адміністрації Президента України від 24.11.2014 №1342-к про його звільнення;

- поновити його на посаді заступника керівника управління регіональної політики - завідувача відділу південних регіонів Головного управління з регіональної, кадрової політики та з питань тимчасової окупованої території Адміністрації Президента України;

- стягнути на його користь 7 651,80 грн. середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 серпня 2015 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано Розпорядження Глави Адміністрації Президента України від 24 листопада 2014 №1342-к щодо звільнення ОСОБА_3. Поновлено ОСОБА_3 на посаді заступника керівника управління регіональної політики - завідувача відділу південних регіонів Головного управління з регіональної, кадрової політики та з питань тимчасово окупованої території Адміністрації Президента України з 25 листопада 2014 року. Стягнуто з Державного управління справами на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 листопада 2014 року по день фактичного поновлення на посаді. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову в частин задоволених позовних вимог та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення надано неналежну оцінку доказам у справі, висновки суду не відповідають обставинам справи, допущено порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Адміністрації Президента України - задовольнити, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 серпня 2015 року - скасувати, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове якщо встановить порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що розірвання трудового договору з підстав передбачених, зокрема, пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (стаття 43 Кодексу).

Поряд з цим, при отриманні згоди профспілки на звільнення позивача, а саме розгляді подання Адміністрації Президента України, первинною профспілковою організацією було допущено порушення процедури розгляду такого подання. Таким чином, суд дійшов висновку, що доводи відповідача 1 про отримання згоди профспілки на звільнення позивача є спростованими.

Разом з тим, суд зазначив, що позивач був членом первинної профспілкової організації Всеукраїнської профспілки "Захист справедливості" працівників Адміністрації Президента України, якою відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_3

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивача було неправомірно звільнено з посади, а Розпорядження від 24.11.2014 №1342-к винесено не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією і законодавством України про працю, а отже, з урахуванням норми статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, ОСОБА_3 13.03.1995прийнято присягу державного службовця.

ОСОБА_3 проходив службу в Адміністрації Президента України, остання посада - заступник керівника управління регіональної політики - завідувача відділу південних регіонів Головного управління з регіональної, кадрової політики та з питань тимчасово окупованої території з 23.04.2014.

Указом виконуючого обов'язки Президента України від 09.04.2014 №387 "Про винесення змін до Указів Президента України від 02.04.2010 №504 та від 05.04.2011 №352" затверджено граничну чисельність працівників Адміністрації Президента України у кількості 520 штатних одиниць.

Відповідно до Указу Президента України від 14.07.2014 №592 "Питання Адміністрації Президента України" було затверджено граничну чисельність працівників Адміністрації Президента України у кількості 416 штатних одиниць.

Отже, відбулось скорочення штату на 104 одиниці.

В рамках вказаного процесу посада заступника керівника управління регіональної політики - завідувача відділу південних регіонів Головного управління з регіональної, кадрової політики та з питань тимчасової окупованої території Адміністрації Президента України, яку обіймав позивач, підлягала скороченню.

Розпорядженням Глави Адміністрації Президента України від 24.11.2014 №1342-к ОСОБА_3 було звільнено з посади у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, у тому числі скорочення штату працівників, на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Вважаючи своє звільнення протиправним, позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом.

Обговорюючи правомірність вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Спеціальним законом у сфері проходження публічної служби є Закон України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII (далі по тексту - Закон №3723-XII), який регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу та визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Згідно із приписами частини 1 статті 30 зазначеного Закону N 3723-XII позивача звільнено з публічної служби за загальними правилами - відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Нормами вказаної статті Кодексу законів про правцю України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За наявності обставин для розірвання трудового договору, у відповідності до частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України проводиться з обов'язковим додержанням умов, передбачених статтею 49-2 зазначеного Кодексу, а саме, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Частиною другої статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно частини першої статті 42 Кодексу законів по працю України вбачається, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації тощо (частина друга статті 42 Кодексу законів про працю України).

Відповідно до статті 43 Кодексу розірвання трудового договору з підстав передбачених, зокрема, пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник ().

Так, в матеріалах справи міститься перелік вакантних посад станом на 18.08.2014 (дата попередження позивача про наступне вивільнення) та станом на 24.11.2014 (дата звільнення позивача з посади), з яких вбачається наявність вакантних посад в Адміністрації Президента України у кількості 416 та 47 посад, відповідно.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що позивача 18.08.2014 було попереджено про наступне вивільнення, про що свідчить його особистий підпис.

Поряд з цим, судом встановлено, що позивачем не було обрано жодної із зазначених посад та, відповідно, повідомлено про це роботодавця. Доказів того, що позивач звертався із відповідним зверненням щодо обрання ним однієї із вакантних посад до Адміністрації Президента України у суду немає.

Колегія суддів апеляційної інстанції критично оцінює висновки суду першої інстанції відносно того, що у позивача було переважне право перед іншими працівниками на залишення на роботі. Зокрема, наведені судом першої інстанції обставини щодо наявності у позивача певних досягнень (освіти, стажу роботи, нагороджень тощо) у відповідності до норм Кодексу законів про працю не є безумовними щодо надання переважного права. Натомість доказів наявності передбачених законом підстав для наявності переважного права перед іншими працівниками позивачем суду не наведено

Щодо твердження позивача, з якими погодився суд першої інстанції, про те що відповідачем при звільненні позивача було порушено вимоги статті 43 Кодексу законів про працю України, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи убачається, що відповідач-1 звернувся з поданням за підписом заступника Глави Адміністрації Президента України від 20.10.2014 №44-01/799 до профспілкового комітету Адміністрації Президента України. Згідно з витягом з протоколу №20 від 22.10.2014 засідання профспілкового комітету Адміністрації Президента України, за результатами розгляду подання вирішено дати згоду на розірвання, зокрема, трудового договору з ОСОБА_3, який є членом профспілкової організації.

Суд першої інстанції відхиляючи зазначене рішення, як належний доказ погодження звільнення позивача з профспілковим комітетом, послався на порушення Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" від 15.09.1999 №1045-XIV, в редакції на час звільнення позивача, (далі по тексту - Закон №1045-XIV).

Поряд з цим, колегія суддів апеляційної інстанції наголошує, що зазначеним законом визначені особливості правового регулювання, засади створення, права та гарантії діяльності професійних спілок.

Водночас предметом цього спору є правомірність дій, бездіяльності та рішень відповідачів (Адміністрації Президента України, Державного управління справами) при прийняті рішення про звільнення позивача, які, в свою чергу, не можуть нести відповідальність за бездіяльність, дії чи рішення інших органів, в тому числі профспілкового органу при розгляді подання щодо надання погодження на звільнення того ж позивача чи відмови в такому.

Слід наголосити, що доказів оскарження рішення профспілкового комітету Адміністрації Президента України, оформлене протоколом №20 від 22.10.2014, суду надано не було.

За таких умов є необґрунтованим висновок суду першої інстанції про порушення відповідачем-1 трудових гарантій позивача та процедури його звільнення.

Натомість судом першої інстанції не враховані положення частини 6 статті 43 Кодексу законів про працю, за якими якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, згоду на його звільнення дає виборний орган тієї первинної профспілкової організації, до якої звернувся власник або уповноважений ним органом.

Так, як уже було встановлено, та не заперечується сторонами, відповідачем-1 22.10.2014 було отримано погодження профспілкового комітету Адміністрації Президента України на розірвання трудового договору з ОСОБА_3

При цьому, слід звернути увагу, що членом профспілкової організації Всеукраїнської профспілки "Захист справедливості" працівників Адміністрації Президента України позивач став на підставі заяви від 07.11.2014, в свою чергу, рішення про відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_3 надано 28.04.2015 про, що повідомлено Адміністрацію Президента України листом від №29-1/04/15 від 29.04.2015ю

Таким чином, враховуючи приписи частини 6 статті 43 Кодексу законів про працю, а також те, що на час звернення відповідача-1 із відповідним поданням позивач був членом єдиної профспілкової організації, апеляційний суд вважає, що з боку відповідача-1 порушень законодавства про працю при звільненні позивача допущено не було, натомість висновки суду першої інстанції в цій частині є помилковими.

Отже, позивача було правомірно звільнено з посади, в свою чергу розпорядження від 24.11.2014 №1342-к винесено на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією і законодавством України про працю, а отже, підстави для його задоволення відсутні.

В свою чергу, враховуючи, що вимоги позивача про поновлення його на посаді та стягнення на його користь середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу, є похідними від вимоги про скасування розпорядження щодо звільнення, колегія суддів констатує відсутність підстав для їх задоволення.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було не повно встановлено фактичні обставини справи, та невірно надано оцінку обставинам, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального права, що призвело до ухвалення неправомірного рішення. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Адміністрації Президента України - задовольнити, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 серпня 2015 року - скасувати та прийняти нову, якою адміністративний позов задовольнити.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Адміністрації Президента України - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 серпня 2015 року - скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: Я.Б. Глущенко

О.М.Романчук

Дата виготовлення та підписання повного тексту рішення - 29.09.2015 року.

Головуючий суддя Пилипенко О.Є.

Судді: Глущенко Я.Б.

Романчук О.М.