Справа № К/9991/43225/11-С
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2015-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" вересня 2015 р. м. Київ К/9991/43225/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Іваненко Я.Л.,

Кобилянського М.Г.,

секретар судового засідання Іванова Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за касаційними скаргами ОСОБА_4 та Південного оперативного командування Міністерства оборони України на постанову Приморського районного суду міста Одеси від 27 листопада 2009 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2011 року в справі за позовом ОСОБА_5 до Південного оперативного командування Міністерства оборони України, треті особи: Міністерство оборони України, відкрите акціонерне товариство Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про стягнення грошової компенсації,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2006 року позивач звернувся в суд з вказаним адміністративним позовом й зазначав, що проходив службу у військовій прокуратурі Одеського гарнізону на посаді прокурора-криміналіста та у липні 1999 року був виключений зі списків особового складу прокуратури. Під час проходження військової служби отримав травму й у квітні 1999 року встановлено ІІІ групу інвалідності, у зв'язку з чим має право на компенсацію в розмірі від річного до п'ятирічного грошового утримання, проте відповідач відмовляє у її виплаті.

Посилаючись на порушення права на належне соціальне забезпечення та уточнивши у процесі розгляду справи позовні вимоги, просив суд стягнути грошову компенсацію у зв'язку з отриманою під час проходження служби інвалідністю у сумі 282 751,56 грн. та відшкодувати моральну шкоду.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 23 березня 2009 року позовну заяву в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду за клопотанням позивача.

Постановою Приморського районного суду міста Одеси від 27 листопада 2009 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2011 року, позов задоволено частково: стягнуто грошову компенсацію у зв'язку з отриманою під час проходження служби інвалідністю в сумі 42 930 грн.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати рішення апеляційного суду й змінити рішення суду першої інстанції в частині суми грошової компенсації. У обґрунтування касаційної скарги посилався на те, що розмір грошової компенсації повинен визначатися з грошового забезпечення (оклад та додаткові види грошового забезпечення), що відповідає вимогам наказу Міністра оборони України від 05 березня 2001 року № 75.

Відповідач у касаційній скарзі просив скасувати судові рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та постанови Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року № 486 з вимогою про стягнення грошової компенсації слід звертатися до Генеральної прокуратури України, який є належним відповідачем у справі, довідка про розмір грошового забезпечення не відповідає дійсності, а також позивачем пропущено строк звернення до суду.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом військового прокурора Одеського гарнізону від 21 червня 1999 року № 48 позивача, звільненого в запас за підпунктом «в» пункту 65 Тимчасового положення про проходження військової служби особами офіцерського складу (за станом здоров'я) та здавшого справи і посаду прокурора-криміналіста, виключено зі списків особового складу, всіх видів забезпечення 02 липня 1999 року.

Наказом військового прокурора Одеського гарнізону від 03 жовтня 2002 року наказ від 21 червня 1999 року доповнено абзацом щодо виплати ОСОБА_5 грошової компенсації згідно частини п'ятої статті 50 Закону України «Про прокуратуру» у редакції 1993 року як інваліду ІІІ групи, яка настала у зв'язку з виконанням службових обов'язків.

Відповідно до довідки МСЕК від 28 квітня 1999 року позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності у зв'язку з травмою, пов'язаною з виконанням обов'язків військової служби, та визначено 45% втрати професійної працездатності.

27 січня 2003 року позивач звернувся до начальника 1891 фінансового відділення Південного оперативного командування Міністерства оборони України із заявою про виплату грошової компенсації відповідно до частини п'ятої статті 50 Закону України «Про прокуратуру», на що отримав відмову у зв'язку з тим, що на нього поширюється дія постанови Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року № 488 про затвердження Умов державного обов'язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов'язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум, яка не передбачає виплату компенсації відповідно до Закону України «Про прокуратуру». У разі неотримання страхової виплати роз'яснено право звернутися в страхову компанію «Оранта».

Вирішуючи спір та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що положення частини п'ятої статті 50 Закону України «Про прокуратуру» є окремим зобов'язанням відповідача та не пов'язано із страховими виплатами. Оскільки відповідно до статті 268 Цивільного кодексу України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, то позивач, на думку районного суду, не пропустив строк звернення до суду.

Залишаючи без змін рішення районного суду апеляційний суд виходив ще й з того, що розмір грошової компенсації визначається відповідно до посадового окладу за військовим званням та за посадою на день звільнення, без урахуванням додаткових видів грошового забезпечення.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин справи колегія суддів приходить до висновку про те, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Позовні вимоги заявлено на підставі Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно зі статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до статті 71 Цивільного кодексу Української РСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (стаття 76 Цивільного кодексу Української РСР).

У січні 2003 року позивач звернувся із заявою про виплату грошової компенсації та отримав відмову, а тому з цього часу у нього виникло право на звернення до суду, проте до суду він звернувся у квітні 2006 року й не ставив питання про поновлення строку звернення до суду.

Суд першої інстанції помилково виходив з того, що на спірні правовідносини поширюються вимоги цивільного законодавства щодо строків позовної давності, а не спеціальні процесуальні норми адміністративного судочинства.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду передбачено статтею 100 Кодексу адміністративного судочинства України. У її редакції, чинній на час звернення до адміністративного суду, було зазначено, що пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Якщо суд визнає причину пропущення строку звернення до суду поважною, адміністративна справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому цим Кодексом.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач наполягав на застосуванні строку звернення до суду та наслідків його пропуску зважаючи на відсутність клопотання позивача про поновлення процесуального строку.

Судами попередніх інстанцій не було перевірено дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду відповідно до зазначених вимог закону і не визначено відповідних правових наслідків з цього питання.

Згідно з частиною п'ятою статті 50 Закону України «Про прокуратуру» в разі каліцтва чи інвалідності, що сталися у зв'язку з виконанням службових обов'язків, прокурор, слідчий прокуратури одержує компенсацію в розмірі від річного до п'ятирічного грошового утримання залежно від ступеня втрати працездатності, а в разі його загибелі із зазначеної причини сім'ї або утриманцям загиблого виплачується одноразова допомога в розмірі десятирічного грошового утримання за останньою посадою і призначається пенсія у зв'язку з втратою годувальника в розмірі його місячного посадового окладу.

У жовтні 2002 року військовим прокурором Одеського гарнізону було наказ про звільнення позивача доповнено щодо виплати грошової компенсації відповідно до частини п'ятої статті 50 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до частини другої статті 46-1 Закону України «Про прокуратуру» військовослужбовці військових прокуратур у своїй діяльності керуються Законом України «Про прокуратуру» і проходять службу відповідно до Закону України «Про загальний військовий обов'язок і військову службу» та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види постачання і забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 25 жовтня 2007 року № 10-рп/2007 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень частини четвертої статті 50 Закону України «Про прокуратуру» вказано, що в аспекті конституційного звернення положення частини четвертої статті 50 цього Закону в системному зв'язку з частиною п'ятою зазначеної статті слід розуміти так, що держава гарантує обов'язкове державне страхування прокурорам незалежно від особливостей статусу їх певних категорій, зокрема й тим, які перебувають на службі у військовій прокуратурі як військовослужбовці.

Проаналізувавши положення статті 50 Закону України «Про прокуратуру», Конституційний Суд України зазначав, що держава встановила однакове страхове гарантування життя і здоров'я для всіх осіб, які перебувають на посадах прокурорів і слідчих прокуратури (прокурорів), включаючи військовослужбовців. Імовірність страхового випадку і можливий збиток від нього та обсяг відповідальності страховика також безпосередньо пов'язані з перебуванням громадянина України на посаді прокурора. Страхувальником при настанні страхових подій згідно з пунктом 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року № 486 є Генеральна прокуратура України. Норми Закону України «Про прокуратуру» і підзаконні нормативні акти не містять винятків щодо вказаних зобов'язань Генеральної прокуратури України стосовно будь-якої категорії прокурорів.

Проте судами попередніх інстанцій не з'ясовано чи звертався позивач до Генеральної прокуратури України з приводу виплати страхової суми, а у випадку його звернення - результати розгляду такої заяви.

Визначаючи складові грошового забезпечення при виплаті компенсації відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постановах від 04 березня 2014 року (справа № 21-31а14), від 15 квітня 2014 року (справа № 21-78а14), від 03 червня 2014 року (справа № 21-169а14), слід застосовувати положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який має вищу юридичну силу, а не підзаконних нормативно-правових актів, зокрема, наказу Міністра оборони України від 05 березня 2001 року № 75 «Про затвердження Положення про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України».

Відповідно частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи відповідно до частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд.

Керуючись статтями 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_4 та Південного оперативного командування Міністерства оборони України задовольнити частково.

Постанову Приморського районного суду міста Одеси від 27 листопада 2009 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2011 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:С.Є. Амєлін /підпис/ Я.Л. Іваненко /підпис/ М.Г. Кобилянський /підпис/