Справа № 2а-3287/08
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2015-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" вересня 2015 р. м. Київ К/800/9307/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Іваненко Я.Л.,

Кобилянського М.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2008 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2013 року в справі за його позовом до Державної податкової адміністрації України, Державної податкової адміністрації України в Чернігівській області про стягнення вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2008 року ОСОБА_4 звернувся в суд з адміністративним позовом, в якому зазначав, що 30 березня 2006 року звільнений з посади заступника голови Державної податкової адміністрації України в Чернігівській області на підставі пункту 6 статті 40 Кодексу законів про працю України - у зв'язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Посилаючись на те, що при звільнені відповідач не виплатив вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку, просив суд стягнути її в сумі 8 245,95 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 242 505,48 грн.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2008 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2013 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення норм процесуального права, позивач ставить питання про скасування судових рішень та ухвалення нового про задоволення позовних вимог. У обґрунтування касаційної скарги посилався на те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом голови Державної податкової адміністрації України від 30 березня 2006 року № 353-о позивача звільнено з посади голови державної податкової адміністрації України в Чернігівській області у зв'язку з поновленням на роботу працівника, який раніше виконував цю роботу (пункт 6 статті 40 Кодексу законів про працю України).

Наказом голови Державної податкової адміністрації України від 31 березня 2006 року № 355-о ОСОБА_4 призначено на посаду голови Державної податкової адміністрації України в Чернігівській області на підставі його заяви, а 06 вересня 2006 року звільнено з посади на підставі пункту 6 статті 40 Кодексу законів про працю України.

12 вересня 2006 року згідно платіжного доручення позивачу було перераховано грошові кошти, належні до виплати при звільненні та за дні невикористаної відпустки в сумі 15 024,29 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову окружний суд виходив з того, що фактично трудові відносини між позивачем та відповідачем зважаючи на дати звільнення та призначення на посаду не припинялися і правові підстави для нарахування вихідної допомоги відсутні. Також позивачем пропущено строк звернення до суду та відсутня заява про його поновлення.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив з того, що за умови дотримання строку звернення до суду позивач мав право на отримання вихідної допомоги відповідно до статей 44, 117 Кодексу законів про працю України.

Перевіривши правильність застосування судами норм процесуального права в межах доводів касаційної скарги колегія суддів приходить до висновку про те, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу законів про працю України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Наведений у чинному законодавстві України зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов'язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов'язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов'язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров'я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов'язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону України «Про оплату праці».

Тобто обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 Кодексу законів про працю України та статті 1 Закону України «Про оплату праці», та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Таким чином висновок судів попередніх інстанцій щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з вимогами про стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України суперечить викладеному.

Посилання апеляційного суду на Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у частині обґрунтування недотримання позивачем спеціального строку звернення до суду є помилковим, оскільки цим Рішенням вирішувалося конституційне звернення щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу щодо визначення строку для звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди, завданої несвоєчасною виплатою працівникові належних йому при звільненні сум, та початку його перебігу, а не стягнення невиплачених коштів, належних до виплати при звільненні, та як похідна вимога - стягнення середнього заробітку за час затримки такої виплати.

Допущені судами порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи відповідно до частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд.

На підставі наведеного та керуючись статтями 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2008 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2013 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інтанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і оскарженню не підлягає.

Судді:С.Є. Амєлін /підпис/ Я.Л. Іваненко /підпис/ М.Г. Кобилянський /підпис/