Справа № 2а-9295/10/2670
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2010-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

17 червня 2010 року м.Київ № 2а-9295/10/2670

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Клочкова Н.В., розглянувши позовну заяву і додані до неї матеріали

за позовом ОСОБА_1
до Шевченківського районного суду м.Києва
про визнання нечинним рішення, зобов'язання розглянути скаргу
ВСТАНОВИВ:

16 червня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Шевченківського районного суду міста Києва про визнання нечинним рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 травня 2010 року, яким скаргу позивача від 20 квітня 2010 року на незаконність затримання слідчим 21 травня 2002 року за підозрою у скоєнні злочину супроводжувальним листом за вихідним номером С-37 направлено до Апеляційного суду міста Києва для приєднання до матеріалів кримінальної справи без розгляду по суті та про зобовязання відповідача розглянути по суті скаргу позивача від 20 квітня 2010 року на незаконність затримання слідчим за підозрою в скоєнні злочину 21 травня 2002 року відповідно чинного законодавства України та винести постанову про законність чи незаконність затримання позивача слідчим 21 травня 2002 року.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 107 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви зясовує, чи належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства і чи підсудна позовна заява даному адміністративному суду.

Частина 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, справа адміністративної юрисдикції (адміністративна справа) це публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший субєкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Основними ознаками правовідносин, з яких виникають публічно-правові спори, є підпорядкованість одного учасника публічно-правових відносин іншому субєкту владних повноважень та участь у публічно-правовому спорі з однієї сторони субєкта, наділеного владними повноваженнями, який здійснює владні управлінські функції, при цьому ці функції та повноваження повинні здійснюватись цим субєктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Як вбачається з позовної заяви, позивач просить суд визнати нечинним рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 травня 2010 року, яким скаргу позивача від 20 квітня 2010 року на незаконність затримання слідчим 21 травня 2002 року за підозрою у скоєнні злочину супроводжувальним листом за вихідним номером С-37 направлено до Апеляційного суду міста Києва для приєднання до матеріалів кримінальної справи без розгляду по суті та просить зобовязати відповідача розглянути по суті скаргу позивача від 20 квітня 2010 року на незаконність затримання слідчим за підозрою в скоєнні злочину 21 травня 2002 року відповідно чинного законодавства України та винести постанову про законність чи незаконність затримання позивача слідчим 21 травня 2002 року.

Кримінально-процесуальним кодексом України, як спеціальним законом, визначено окремий порядок оскарження дій слідчих та суду першої інстанції щодо розгляду скарг на дії слідчого.

Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 234 Кримінально-процесуального кодексу України дії слідчого можуть бути оскаржені прокуророві як безпосередньо, так і через слідчого. Дії слідчого можуть бути оскаржені до суду. Скарги на дії слідчого розглядаються судом першої інстанції при попередньому розгляді справи або при розгляді її по суті, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до частини 8 статті 106 Кримінально-процесуального кодексу України у разі оскарження затримання до суду, скарга затриманого негайно надсилається начальником місця досудового ув'язнення до суду. Скарга розглядається суддею одночасно з поданням органу дізнання про обрання запобіжного заходу. Якщо скарга надійшла після обрання запобіжного заходу, вона розглядається суддею протягом трьох діб з часу надходження. Якщо подання не надійшло або коли скарга надійшла після закінчення сімдесятидвогодинного строку після затримання, скарга на затримання розглядається суддею протягом п'яти діб з часу надходження.

Відповідно до частини 9 статті 106 Кримінально-процесуального кодексу України скарга розглядається з додержанням вимог, передбачених статтею 1652 цього Кодексу. За результатами розгляду суддя виносить постанову про законність затримання чи про задоволення скарги і визнання затримання незаконним. Копія постанови направляється прокурору, органу дізнання, затриманому і начальнику місця досудового ув'язнення.

Суд звертає особливу увагу на те, що в разі незгоди позивача із рішенням суду першої інстанції щодо розгляду скарги про затримання, згідно частини 10 статті 106 Кримінально-процесуального кодексу України на постанову судді протягом семи діб з дня її винесення може бути подана апеляція прокурором, особою, щодо якої прийнято рішення, або її захисником чи законним представником.

Відтак, порядок оскарження рішення суду першої інстанції щодо розгляду скарги про незаконне затримання чітко передбачений Кримінально-процесуальним кодексом.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції, винесене за результатами розгляду скарги про незаконне затримання є предметом дослідження суду апеляційної інстанції в порядку статті 106 Кримінально-процесуального кодексу України.

Отже, дану справу належить розглядати в порядку передбаченому Кримінально-процесуальним кодексом України.

Даний висновок співпадає з висновками колегії суддів Вищого адміністративного суду України (Головуючий суддя Смокович М.І.) за розглядом касаційної скарги ОСОБА_2 на постанову Кіровоградського районного суду міста Кіровограда та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду та судів Київського апеляційного адміністративного суду (Головуючий суддя Саприкіна І.В.) під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.02.2008 року, викладений в ухвалі від 13.05.2009 року у справі № 22-а-16617/08.

Таким чином, встановивши фактичні обставини справи та проаналізувавши правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що дані правовідносини є кримінально-правовими, а тому не підлягають розгляду адміністративними судами в порядку адміністративного судочинства, оскільки між сторонами не склалися публічно-правові відносини, відтак дана справа не повинна вирішуватися в порядку адміністративного судочинства. Крім того, описані правовідносини не можуть бути віднесені до категорії публічно-правових з тих підстав, що їх виникнення не пов'язано з будь-якими рішеннями, діяльністю або бездіяльністю органів владних повноважень в сфері управлінської діяльності.

Виходячи з положень, Рішення Конституційного Суду України за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців 3-5 ст. 248-3 Цивільного процесуального кодексу України та за конституційними зверненнями громадян ОСОБА_2 і ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення абзацу 4 ст. 248-3 Цивільного процесуального кодексу України (справа щодо конституційності ст. 248-3 Цивільного процесуального кодексу України) від 23.05.2001 року. Оскільки з даного рішення слідує, що захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідування кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому Кримінально-процесуальним кодексом України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської та не може бути предметом оскарження, визначеному главою 31-А Цивільного процесуального кодексу України (в редакції 1963 року).

Відтак, суд дійшов висновку про те, що скарги на дії посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури чи їх бездіяльність при розгляді заяв про злочин чи розслідуванні кримінальної справи повинні розглядатися лише в порядку, встановленому Кримінально-процесуальним кодексом.

Відповідно до ст. 104 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Згідно ч. 2 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи, що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.

Згідно ст.1 Кримінально-процесуального кодексу України визначений порядок провадження у кримінальних справах.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 109 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Отже, суд вважає, що позов ОСОБА_1 не є справою адміністративної юрисдикції, а тому не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.109 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

На підставі вищенаведеного, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 109, ст.ст. 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

У Х В А Л И В:

1. Відмовити ОСОБА_1 у відкритті провадження в адміністративній справі.

2. Ухвалу про відмову у відкритті провадження в адміністративні справі надіслати позивачу.

3. Попередити позивача, що позовні матеріали будуть йому повернуті після спливу терміну для оскарження ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі.

Ухвала може бути оскаржена особою, яка подала позовну заяву.

Ухвала відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом пяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує ухвалу, за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом десяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя Н.В. Клочкова