Справа № 804/4022/15
Суддя: Божко Л.А.
Дата ухвалення: 2015-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

22 вересня 2015 рокусправа № 804/4022/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Божко Л.А.

суддів: Лукманової О.М. Прокопчук Т.С.

за участю секретаря судового засідання: Сонник А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Криворізької південної об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 травня 2015 р. по справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Криворізької південної об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання недійсною податкової консультації, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015р. Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Криворізької південної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області, в якому просить визнати недійсною податкову консультацію Криворізької південної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області, викладену в листі "Щодо надання податкової консультації згідно норм діючого законодавства" від 10.12.2014р. №26455/10/04-82-11-027.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 травня 2015 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Криворізька південна об'єднана Державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати постанову суду першої інстанції, оскільки вона винесена з порушенням норм матеріального та права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, а також правильність застосування судом норм матеріального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся 25.11.2014р. року до відповідача із зверненням №126 про надання індивідуальної податкової консультації з питання щодо включення статей витрат до складу витрат та визнання їх як витрати операційної діяльності, а саме:

- витрати на придбання ліцензій - які є основними витратами операційної діяльності, тому що жодна торгівельна точка не може здійснювати торгівельну діяльність тютюновими виробами без наявності ліцензії. Головним напрямком діяльності підприємця є імпорт тютюнових виробів та гуртово-роздрібна торгівля тютюновими виробами, яка також підлягає ліцензуванню. Витрати на придбання оптової ліцензії складають 500000 грн. на рік, а ліцензії на імпорт 780 грн. на рік. Данні витрати також мають включатися до складу валових витрат, тому що без них неможливе здійснення підприємницької діяльності вищезазначеного напрямку;

- фінансові витрати, до яких належать витрати по сплаті відсотків за користування кредитами та позиками;

- витрати на відрядження фізичних осіб, які перебувають у трудових відносинах з підприємцем та самого підприємця в межах фактичних витрат (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків, плату вартості проживання в готелях);

- витрати на ГММ, вартість запасних частин та техобслуговування автомобілів;

- амортизація основних засобів;

- витрати на ремонт та модернізацію приміщень, які використовуються в підприємницькій діяльності.

Відповідач листом від 10.12.204р. року за вих. №26455/10/04-82-11-027 надав податкову консультацію, в якій зазначив, що витрати визначені позивачем в листі 25.11.2014р. не відносяться до складу витрат фізичної особи-підприємця, який перебуває на загальній системі оподаткування.

Згідно підпункту 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 Податкового кодексу України платник податків має право оскаржувати в порядку, встановленому цим Кодексом, рішення, дії (бездіяльність) контролюючих органів (посадових осіб), надані контролюючими органами податкові консультації.

Податкова консультація - це допомога контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування нарахування та сплати податків чи зборів, контроль за справлянням яких покладено на такий контролюючий орган (пп. 14.1.172 п. 14.1 ст. 14 вказаного Кодексу).

Статтями 52 та 53 Податкового кодексу України передбачені порядок надання та наслідки застосування податкових консультацій.

Приведеними нормами встановлено, що за зверненням платників податків контролюючі органи надають безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.

Податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію.

За вибором платника податків консультація надається в усній, письмовій або електронній формі.

Консультації надаються контролюючими органами.

Контролюючі органи мають право надавати консультації виключно з тих питань, що належать до їх повноважень.

Не може бути притягнуто до відповідальності платника податків, який діяв відповідно до податкової консультації, наданої йому у письмовій або електронній формі, а також узагальнюючої податкової консультації, зокрема, на підставі того, що у майбутньому така податкова консультація або узагальнююча податкова консультація була змінена або скасована.

Платник податків може оскаржити до суду як правовий акт індивідуальної дії податкову консультацію контролюючого органу, викладену в письмовій або електронній формі, яка, на думку такого платника податків, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору.

Визнання судом такої податкової консультації недійсною є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Отже, Податковим кодексом України врегульовано правовий статус податкової консультації як акту індивідуальної дії, який може бути предметом судового оскарження в порядку адміністративного судочинства.

Відтак, дії платника податку щодо оскарження наданої контролюючим органом податкової консультації є реалізацією його права, наданого чинним законодавством, яке виникає у сфері здійснення правовідносин щодо справляння податків і зборів.

Отримання позивачем індивідуальної податкової консультації, зміст якої відповідає нормам діючого законодавства, є юридичним фактом, що є підставою для звільнення його від відповідальності, якщо він діяв у відповідності до наданих такою консультацією роз'яснень з питань практичного застосування окремих норм податкового законодавства.

Відтак, для правильного вирішення даної справи слід перевірити відповідність викладених у спірній податковій консультації висновків нормам чинного законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Вищим адміністративним судом України в постанові від 30 червня 2015 року у справі №826/19075/14.

Обговорюючи відповідність наданої позивачу податкової консультації правилам, встановленим чинними на час її надання нормативно-правовими актами, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із п. 177.2. ст. 177 ПК України об'єктом оподаткування фізичних осіб-підприємців є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно п. 177.4. ст. 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Тобто, норма п. 177.4. ст. 177 ПК України є відправною нормою, яка вказує на те, що витрати суб'єкта господарювання, який не є платником податку на прибуток, але надає звітність про доходи від заняття підприємницької діяльністю, формуються у тому ж порядку як у платників податку на прибуток.

Згідно із п. 138.1. 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті.

Відповідно до абз. "в" п.п. 138.10.2. п. 138.10. ст. 138 ПК України, до складу інших витрат включаються адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством, зокрема, це витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона).

Абзацом "г" п.п. 138.8.5 п.138.8 ст. 138 ПК України встановлено, що до складу загальновиробничих витрат включаються витрати на утримання, експлуатацію та ремонт, страхування, оперативну оренду основних засобів, інших необоротних активів загальновиробничого призначення

У відповідності до п. 1.3 Положення про технічне обслуговування і ремонт дорожніх транспортних засобів автомобільного транспорту, затвердженого наказом Міністерства транспорту України від 30.03.1998 року № 102, ремонт - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності виробів та відновлення ресурсів виробів чи їх складових частин.

Пунктом 3.8 вказаного вище положення передбачено, що щоденне обслуговування, технічне обслуговування та сезонне технічне обслуговування дорожніх транспортних засобів не належать до реконструкції, модернізації, технічного переозброєння та інших видів поліпшення дорожніх транспортних засобів.

Таким чином, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що витрати на утримання, експлуатацію та ремонт (в даному випадку це витрати придбання запасних частин, технічне обслуговування та ремонт транспортних засобів) основних засобів цілком і повністю відноситься до загальновиробничих або адміністративних витрат в залежності від того для чого використовується автомобіль. Отже, фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування має право включати до складу валових витрат витрати, які пов'язані із використанням транспортного засобу (вартість придбання запасних частин, придбання шин, технічного обслуговування тощо).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що Основними напрямками діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 є роздрібна та оптова торгівля тютюновими виробами, що передбачають здійснення імпорту тютюнових виробів.

Відповідно до п.3 ст.14 Господарського кодексу України ліцензія - документ державного зразка, який засвідчує право суб'єкта господарювання - ліцензіата на провадження зазначеного в ньому виду господарської діяльності протягом визначеного строку за умови виконання ліцензійних умов. Відносини, пов'язані з ліцензуванням певних видів господарської діяльності, регулюються законом.

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів" № 481/95-ВР від 19.12.1995р. (надалі - Закон №481/95-ВР) імпорт, експорт і оптова торгівля алкогольними напоями та тютюновими виробами можуть здійснюватися суб'єктами господарювання всіх форм власності за наявності ліцензій.

Відповідно до абз. "ж" п.п.138.10.6 п.38.10 ст.138 Податкового кодексу України до складу інших витрат включаються, зокрема, витрати на придбання ліцензій та інших спеціальних дозволів (крім тих, вартість та строк використання яких відповідають ознакам, встановленим для основних засобів розділом I цього Кодексу, та підлягають амортизації у складі нематеріальних активів), виданих державними органами для провадження господарської діяльності, в тому числі витрати на плату за реєстрацію підприємства в органах державної реєстрації, витрати на придбання ліцензій та інших спеціальних дозволів на право здійснення за межами України вилову риби та морепродуктів, а також надання транспортних послуг.

Отже, ліцензії, видані державними органами для провадження господарської діяльності, вартістю більше 2500 грн. зі строком дії понад рік, належать до 6 групи нематеріальних активів (право на ведення діяльності, використання економічних та інших привілеїв тощо) відповідно до пп. 145.1.1 п. 145.1 ст. 145 Кодексу.

Таким чином, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про можливість фізичної особи - підприємця на загальній системі оподаткування включати зазначені витрати до складу валових витрат.

Відповідно до абз. "ж" п.п.138.10.6 п.38.10 ст.138 Податкового кодексу України до складу інших витрат включаються, зокрема, витрати на придбання ліцензій та інших спеціальних дозволів (крім тих, вартість та строк використання яких відповідають ознакам, встановленим для основних засобів розділом I цього Кодексу, та підлягають амортизації у складі нематеріальних активів), виданих державними органами для провадження господарської діяльності, в тому числі витрати на плату за реєстрацію підприємства в органах державної реєстрації, витрати на придбання ліцензій та інших спеціальних дозволів на право здійснення за межами України вилову риби та морепродуктів, а також надання транспортних послуг.

Отже, ліцензії, видані державними органами для провадження господарської діяльності, вартістю більше 2500 грн. зі строком дії понад рік, належать до 6 групи нематеріальних активів (право на ведення діяльності, використання економічних та інших привілеїв тощо) відповідно до пп. 145.1.1 п. 145.1 ст. 145 Кодексу.

З урахуванням викладеного, суд приходить висновку про можливість фізичної особи - підприємця на загальній системі оподаткування включати зазначені витрати до складу валових витрат.

До складу інших витрат включаються:

адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством:

б) витрати на службові відрядження й утримання апарату управління підприємством (у тому числі витрати на оплату праці адміністративного апарату) та іншого загальногосподарського персоналу (п. "б" п. 138.10.2. ст. 138 Податкового кодексу України).

Згідно п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Отже , суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що фізична особа - підприємець будучи платником податків на загальній системі оподаткування має право включати до складу витрат витрати на відрядження (добові), які документально підтверджені та прямо пов'язані із здійсненням її господарської діяльності.

Частиною 1 статті 134 ГК України встановлено, що суб'єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб'єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб'єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим кодексом.

Відповідно до статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Пунктом 4 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 "Основні засоби", затвердженого наказом Міністерства фінансів України N 92 від 27.04.2000р. визначено, що основні засоби - матеріальні активи, які підприємство/установа утримує з метою використання їх у процесі виробництва/діяльності або постачання товарів, надання послуг, здавання в оренду іншим особам або для здійснення адміністративних і соціально-культурних функцій, очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких більше одного року (або операційного циклу, якщо він довший за рік).

Разом з тим, ці витрати підлягають амортизації у порядку, визначному статтями 144 - 146 ПКУ та включаються до валових витрат у вигляді амортизаційних відрахувань.

Згідно з пп. 17.1.3 п. 17.1 ст. 17 ПКУ платник податків має право обирати самостійно метод ведення обліку доходів і витрат.

Частиною 3 ст. 2 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" встановлено, що суб'єкти підприємницької діяльності, яким відповідно до законодавства надано дозвіл на ведення спрощеного обліку доходів і витрат, ведуть бухгалтерський облік і подають фінансову звітність у порядку, встановленому законодавством про спрощену систему обліку і звітності.

Норми статей 8, 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" визначають те, що платник податку повинен самостійно вести бухгалтерський облік.

Таким чином, Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" надає фізичній особі - підприємцю право вести спрощений облік доходів і витрат, при цьому не позбавляє його права вести бухгалтерський облік валових витрат основних фондів, що підлягають амортизації.

Крім того, п. 44.1 ст. 44 ПКУ визначає, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Частиною 6 ст. 128 ГК України передбачено, що громадянин - підприємець зобов'язаний, зокрема: вести облік результатів своєї підприємницької діяльності відповідно до вимог законодавства; своєчасно надавати податковим органам декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію), інші необхідні відомості для нарахування податків та інших обов'язкових платежів, сплачувати податки та інші обов'язкові платежі в порядку і в розмірах, встановлених законом.

Таким чином, ні Податковий кодекс України, ні Закон України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" не позбавляє права фізичної особи - підприємця на загальній системі оподаткування вести бухгалтерський облік валових витрат основних фондів, що лягають амортизації, а враховуючи норми пункту 44.1 статті 44 ПКУ - зобов'язує платника податків вести облік основних засобів, які в силу пп. 139.1.5 п. 139.1 ст. 139 розділу III ПКУ тягають амортизації.

Згідно із п. 177.2 ст. 177 ПКУ об'єктом оподаткування фізичних осіб - підприємців є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно п. 177.4 ст. 177 ПКУ до переліку витрат фізичних осіб - підприємців, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, по включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Згідно із пп. 139.1.5 п. 139.1 ст. 139 розділу III ПКУ не включаються до складу витрат затрати на придбання, виготовлення, будівництво, реконструкцію, модернізацію та інше поліпшення основних засобів та витрати, пов'язані з видобутком корисних копалин, а також з придбанням (виготовленням) нематеріальних активів, які підлягають амортизації згідно зі статтями 144 - 148 цього Кодексу, з урахуванням пунктів 146.11 і 146.12 статті 146 та пункту 148.5 статті 148 цього Кодексу.

Згідно із п. 138.1 ст. 138 ПКУ витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами .38.4, 138.6- 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті.

Відповідно до абзацу "в" пп. 138.10.2 п. 138.10 ст. 138 ПКУ, до складу інших витрат включаються адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством, зокрема, це витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона).

Таким чином, Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" надає фізичній особі - підприємцю право вести спрощений облік доходів і витрат, при цьому не позбавляє його права вести бухгалтерський облік валових витрат основних фондів, що підлягають амортизації та витрат на ремонт (поліпшення) основних засобів.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову чи ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст.200, 205, 206 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області- залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили у відповідності до ч.5 ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Головуючий: Л.А. Божко

Суддя: О.М. Лукманова

Суддя: Т.С. Прокопчук