Справа № 826/1545/15
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2015-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/1545/15 Головуючий у 1-й інстанції: Бояринцева М.А. Суддя-доповідач: Шурко О.І.
У Х В А Л А

Іменем України

24 вересня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Дешко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські продуктові традиції» та Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міністерства доходів і зборів України у місті Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські продуктові традиції» до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міністерства доходів і зборів України у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 липня 2015 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Разом з тим, з апеляційною скаргою звернувся і позивач, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апелянти посилаються на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є на їх переконання підставою для скасування судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, податковим органом проведена документальна планова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 19.10.2012 р. по 31.12.2013 р., валютного та іншого законодавства за період з 19.10.2012 р. по 31.12.2013 р., за результатами якої відповідачем складено акт №1213/26-55-22-10/38451148 від 11.12.2014 р. (надалі - акт перевірки №1213).

Згідно висновків, викладених в акті перевірки №1213/26-55-22-10/38451148, позивачем порушено вимоги: п.п.135.4.1 п.135.4 ст.135, п.137.1 ст.137, п.138.2 ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України (надалі - ПК України), що призвело до заниження податку на прибуток за 2013 рік на загальну суму 1 436 002,00 грн.; ст.185, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.4, п.201.10 ст.201 ПК України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 251 809,00 грн.; пп.1 п.2 ст.6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого занижено єдиний соціальний внесок за вересень, жовтень, листопад, грудень 2013 р. на суму 4 831,70 грн.; пп.168.1.1 п.168.1 ст.168., пп.169.2.4 п.169.2 ст.169, п.176.2 «а» ст.176 з урахуванням пп.171.2 «а» п.171.2 ст.171 ПК України, в результаті чого не сплачено до бюджету податку на доходи фізичних осіб в сумі 17 899,00 грн.; ст.51, пп.176.2 «б» п.176.2 ст.176 ПК України; пп.49.18.1 п.49.18 ст.49 ПК України, в результаті не подачі декларації з податку на додану вартість за червень 2013 р.; ст.121 ПК України, п.9 ст.3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»; п.2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління НБУ №637 від 15.12.2004 р. (надалі - Положення №637).

На підставі вказаного акту перевірки №1213 відповідачем 29.12.2014 р. були прийняті:

- податкове повідомлення-рішення №10 (надалі - ППР №10), яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 1 795 003,00 грн., з яких 1 436 002,00 грн. - за основним платежем, а 359 001,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями;

- податкове повідомлення-рішення №10 (надалі - ППР №10), яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 377 714,00 грн., з яких 251 809,00 грн. - за основним платежем, а 125 905,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями;

- податкове повідомлення-рішення №10 (надалі - ППР №10), яким за порушення вимог п.2.6 Положення №637, на підставі п.9 ст.3 Закону №265/95-ВР до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у розмірі 30 003,00 грн.;

- податкове повідомлення-рішення №863/2655/1702 (надалі - ППР №863/2655/1702), яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 23 836,00 грн., з яких 14 389,00 грн. - за основним платежем, а 9 447,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями;

- податкове повідомлення-рішення №864/2655/1702 (надалі - ППР №864/2655/1702), яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 510,00 грн., з яких 510,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями;

- податкове повідомлення-рішення №10 (надалі - ППР №10), яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 170,00 грн., з яких 170,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску №42/26-55-17-08 (надалі - Рішення №42), яким позивачу донараховано 4 831,70 грн. єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та штрафні санкції у розмірі 2 415,85 грн.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ю-41, якою вимагалось від позивача сплатити суму недоїмки зі сплати єдиного внеску у розмірі 4 831,70 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням податкового органу, позивач звернувся із адміністративним позовом до суду, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення.

Судом першої інстанції позовні вимоги задоволено частково, з чим погоджується і колегія суддів мотивуючи свою позицію наступним.

Так, згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідно до п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Так, згідно з п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому відповідно до п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Згідно п. 209.15.1 п. 209.15 ст. 209 Податкового кодексу України виробничі фактори, за рахунок яких сформовано податковий кредит - товари/послуги, які придбаваються сільськогосподарським підприємством для їх використання у виробництві сільськогосподарської продукції, а також основні фонди, які придбаваються (споруджуються) з метою їх використання у виробництві сільськогосподарської продукції.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Таким чином, право платника податку на податковий кредит пов'язано з виникненням визначеної законом події та наявністю належним чином оформленого документа, який засвідчує суму сплаченого (нарахованого) податку на додану вартість по дійсній операції, пов'язаній з господарською діяльністю платника податку.

Тобто, за змістом положень Податкового кодексу України наявність господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг), призначених для використання у власній господарській діяльності платника податків, є визначальною умовою для виникнення у платника податку права на формування податкового кредиту, за наявності необхідних підтверджувальних документів первинного бухгалтерського обліку.

Про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням права на податковий кредит або бюджетне відшкодування, якщо для даного виду діяльності також потрібне здійснення і облік інших господарських операцій; здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.

Надаючи правову оцінку оскаржуваним податковим повідомленням рішенням, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, щодо оскарження податкового повідомлення-рішення №10, слід зазначити таке.

В матеріалах справи наявний Договір про надання послуг №03/2013 від 20.06.2013 р. (надалі - Договір №03/2013), укладений між ТОВ «Українські продуктові традиції», як замовником, та ТОВ «ГСМ», як виконавцем, відповідно до умов якого виконавець зобов'язується за завданням замовника протягом визначеного в договорі строку надавати за плату послуги щодо комплексу послуг та робіт необхідних для забезпечення функціонування мережі магазинів, а замовник зобов'язується оплачувати надані послуги. Згідно Додатку №02-ОД до Договору №03/2013 виконавець відповідно до умов договору надає замовнику згідно заявок замовника послуги з: перепродажної підготовки товарів у торговій мережі замовника; виконання робіт та надання послуг щодо забезпечення ефективного торгівельного процесу; навантажувально-розвантажувальні роботи; послуги з організації та забезпечення процесу приймання товарів; інші послуги.

На підтвердження факту надання послуг за вказаним вище Договором №03/2013 позивачем були надані від повідні акти надання послуг, звіти про виконані роботи, технічні завдання, плани виконання робіт по навантажувально-розвантажувальним роботам та податкові накладні.

Враховуючи те, що отримання робіт (послуг) від ТОВ «ГСМ» відповідає меті та видам господарської діяльності позивача, а також те, що відповідачем не було надано жодних належних доказів в обґрунтування того, що такі витрати на послуги від ТОВ «ГСМ» не пов'язані з провадженням господарської діяльності ТОВ «Українські продуктові традиції», судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про протиправність висновку відповідача відносно завищення позивачем витрат за 2013 р. на суму 813 115,00 грн.

Пунктом 10 підрозділу 4 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України встановлено, що ставка податку на прибуток підприємств з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року включно складає 19 відсотків.

Відповідно до п.123.1 ст.123 ПК України у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, - тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

Враховуючи викладене,колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про часткову протиправність ППР №10, а саме в частині збільшення позивачу суми грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств на загальну суму 193 114,81 грн. з яких 154 491,85 грн. (813 115,00 х 19% = 154 491,85) - за основним платежем, а 38 622,96 грн. (154 491,85 х 25% = 38 622,96) - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Відносно правомірності ППР №10 слід зазначити наступне.

З акту перевірки №1213 вбачається, що заниження позивачем податку на додану вартість на загальну суму 251 809,00 грн. виникло у зв'язку з віднесенням ТОВ «Українські продуктові традиції» до податкового кредиту: 14 587,00 грн. за правочинами між позивачем та ТОВ «Профмаг», які вчинені без мети настання реальних наслідків; 223 002,00 грн. за податковими накладними від ТОВ «ГСМ», які не відносяться до фінансово-господарської діяльності позивача; 14 220,00 грн. у зв'язку з повторним включенням сум до податкового кредиту, а саме: в листопаді 2013 р. за податковою накладною від ТОВ «Лігос» №452 від 30.11.2013 р. на суму ПДВ 4 054,00 грн.; в грудні 2013 р. за податковою накладною від ТОВ «Світ Гранул» №10 від 18.11.2013 р. на суму ПДВ 9 146,00 грн., яка вже була включена до податкового кредиту в листопаді 2013 р.; позивачем не було надано первинних документів на підтвердження правомірності віднесення ним до податкового кредиту 14 587,00 грн. за правочинами між позивачем та ТОВ «Профмаг».

Крім того, позивачем не було надано суду відповідні податкові накладні від ТОВ «ГСМ», на підставі яких ТОВ «Українські продуктові традиції» сформовано податковий кредит в сумі 223 002,00 грн. за грудень 2013 р.

Враховуючи те, що позивачем не було надано належних доказів в обґрунтування правомірності формування податкового кредиту колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про безпідставність тверджень позивача щодо протиправності ППР №10.

Відносно правомірності ППР №10 суд зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ППР №10 було прийняте відповідачем у зв'язку з порушенням позивачем п.2.6 Положення №637 та п.9 ст.3 Закону №265/95-ВР.

Так, згідно акту перевірки було встановлено: факт того, що облік руху готівки згідно КОРО № від 06.09.2013 р. у сумі 390,68 грн. на підставі фіскального звітного чека від 14.11.2013 р. №14 в КОРО за 14.11.2013 р. - відсутній, таким чином готівкові кошти у сумі 390,68 грн. належним чином в КОРО не обліковані; при досліджені КОРО № від 12.07.2013 р. з'ясовано, що фіскальний звітний чек в КОРО відсутній. Крім цього, відповідно податкової інформації, суб'єктом господарювання на РРО фн. № від 07.11.2013 р. в період з 23.11.2013 р. по 31.12.2013 р. було надруковано 80 фіскальних звітних чеків, але відповідно наданої довідки від 01.12.2014 р. №б/н за підписом головного бухгалтера ОСОБА_2, суб'єктом господарювання не було забезпечено зберігання вище зазначених фіскальних звітних чеків та КОРО № від 07.11.2013 р. Таким чином, встановлено 81 випадок не збереження фіскальних звітних чеків та відсутність КОРО № від 07.11.2013 р.

Відповідно до п.2.6 Положення №637 уся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися. Суми готівки, що оприбутковуються, мають відповідати сумам, визначеним у відповідних касових (розрахункових) документах.

Згідно п.9 ст.3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (далі Закон №265/95-ВР) суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов'язані, зокрема, щоденно друкувати на реєстраторах розрахункових операцій (за виключенням автоматів з продажу товарів (послуг) фіскальні звітні чеки і забезпечувати їх зберігання в книгах обліку розрахункових операцій.

Положеннями п.4 ст.17 Закону №265/95-ВР передбачено, що за порушення вимог цього Закону до суб'єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги), за рішенням відповідних органів доходів і зборів застосовуються фінансові санкції у таких розмірах, зокрема, двадцять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі невиконання щоденного друку фіскального звітного чеку або його незберігання.

Зазначені вище порушення позивачем вимог п.2.6 Положення №637 та п.9 ст.3 Закону №265/95-ВР останнім не заперечується, при цьому, позивач вказує на те, що розмір штрафних санкцій є завищеним та не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки незбереження роздрукованого чеку у КОРО є триваючим порушенням.

Враховуючи те, що матеріали справи не містять яким чином розраховувалась відповідачем штрафна санкція, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необґрунтованість оскаржуваного ППР №10.

Відносно правомірності ППР №863/2655/1702 та ППР №864/2655/1702 суд зазначає наступне.

Згідно акту перевірки №1213, ТОВ «Українські продуктові традиції» в порушення вимог податкового законодавства не нараховано, не утримано та не сплачено до бюджету податку на доходи фізичних осіб всього по 66 особових рахунках на загальну суму 17 898,54 грн.:

Відповідно до п.162.1 ст.162 ПК України платниками податку на доходи фізичних осіб є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Згідно пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Крім того, згідно ст.171 ПК України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є: а) податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні; б) платник податку - для іноземних доходів та доходів, джерело виплати яких належить особам, звільненим від обов'язків нарахування, утримання або сплати (перерахування) податку до бюджету.

Відповідно до пп.169.2.4 п.169.2 ст.169 ПК України якщо платник податку порушує норми цього пункту, внаслідок чого, зокрема, податкова соціальна пільга застосовується також під час отримання інших доходів протягом будь-якого звітного податкового місяця або за кількома місцями отримання доходів, такий платник податку втрачає право на отримання податкової соціальної пільги за всіма місцями отримання доходу починаючи з місяця, в якому мало місце таке порушення, та закінчуючи місяцем, в якому право на застосування податкової соціальної пільги відновлюється.

Крім того, згідно п.119.2 ст.119 ПК України неподання, подання з порушенням встановлених строків, подання не у повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку, а також суми отриманої оплати від фізичних осіб за товари (роботи, послуги), якщо такі недостовірні відомості або помилки призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов'язань платника податку та/або до зміни платника податку - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 510 гривень.

В обґрунтування протиправності ППР №863/2655/1702 позивач зазначив, що відповідач безпідставно стверджував про протиправне неутримання ТОВ «Українські продуктові традиції» податку з доходів фізичних осіб з ОСОБА_3 у сумі 2 432,12 грн. за вчинення нотаріальних дій, оскільки дана особа є самозайнятою особою та самостійним платником податків та зборів.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_3 є приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, що підтверджується реєстраційним посвідченням №1163 від 23..09.2010 р., крім того даний приватний нотаріус взята на облік в органах держаної податкової служби 06.10.2010 р. за №26112.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості збільшення йому податку з доходів фізичних осіб у сумі 2 432,12 грн. та як наслідок відсутні підстави для застосування штрафних санкцій у розмірі 608,03 грн.

Таким чином, є вірним висновок суду про часткову протиправність ППР №863/2655/1702, а саме в частині збільшення позивачу суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 3 040,15 грн., з яких 2 432,12 грн. - за основним платежем, а 608,03 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Відносно правомірності ППР №10 слід зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ППР №10 було прийняте відповідачем у зв'язку з порушенням ТОВ «Українські продуктові традиції» пп.49.18.1 п.49.18 ст.49 ПК України, а саме не подано декларацію з податку на додану вартість за червень 2013 р.

Згідно п.46.1 ст.46 ПК України податкова декларація, розрахунок (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Відповідно до п.47.1 ст.46 ПК України відповідальність за неподання, порушення порядку заповнення документів податкової звітності, порушення строків їх подання контролюючим органам, недостовірність інформації, наведеної у зазначених документах, несуть: юридичні особи, постійні представництва нерезидентів, які відповідно до цього Кодексу визначені платниками податків, а також їх посадові особи; фізичні особи - платники податків та їх законні чи уповноважені представники у випадках, передбачених законом; податкові агенти.

Згідно п.49.1, п.49.2, пп.49.18.1 .п.49.18 ст.49 ПК України податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків. Платник податків зобов'язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є, відповідно до цього Кодексу незалежно від того, чи провадив такий платник податку господарську діяльність у звітному періоді.

Податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю (у тому числі в разі сплати місячних авансових внесків) - протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Відповідно до п.120.1 ст.120 ПК України неподання або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов'язаними нараховувати та сплачувати податки, збори податкових декларацій (розрахунків), - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 170 гривень, за кожне таке неподання або несвоєчасне подання.

Враховуючи те, що позивачем не було надано належних доказів на підтвердження подання ним податковому органу декларації з податку на додану вартість за червень 2013 р., колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що така декларація ним не була подана, у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання ППР №10 протиправним та його скасування.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо правомірності Рішення №42 та вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ю-41 від 29.12.2014 р. з підстав та мотивів, викладених у судовому рішенні.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам справи та вірно застосував законодавство, що регулює ці правовідносини. Доводи апеляційних скарг спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Отже, колегія суддів вирішила згідно ст. 200 КАС України залишити апеляційні скарги без задоволення, а постанову суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські продуктові традиції» та Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міністерства доходів і зборів України у місті Києві - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 липня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Головуючий суддя Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.