Справа № 2а-19334/10/2670
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2010-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

30 грудня 2010 року № 2а-19334/10/2670

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Добрівська Н.А., ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї матеріалами

за позовомОСОБА_1
до Верховного Суду України
про визнання незаконним розяснення Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2010 року «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів», -

В С Т А Н О В И В:

27 грудня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Верховного Суду України про визнання розяснення Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2010 року «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» незаконним та антиконституційним.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що оскаржувана постанова Пленуму Верховного Суду України містить підроблені підстави та явні порушення прямих вказівок Конституції України і Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.107 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви зясовує, чи належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства і чи підсудна позовна заява даному адміністративному суду.

Розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з огляду на наступне.

Пунктом 1 частини 2 статті 17 КАС України визначено юрисдикцію адміністративних судів, яка поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

При цьому, акт державного чи іншого органу це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обовязків характер для субєктів цих відносин.

Таким чином, предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обовязків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Умовою визнання акта недійсним є порушення у звязку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів фізичної чи юридичної особи позивача у справі.

Особливою відмінністю правового акту від інших управлінських актів є наявність у ньому змісту управління певної особи шляхом встановлення прав і обовязків для інших субєктів.

Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальні.

Нормативний акт це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово.

Правові акти індивідуальної дії своїми приписами мають породжувати права і обовязки конкретних осіб, на яких спрямована їх дія. У такому випадку реалізується компетенція видавця цього акту як субєкта владних повноважень уповноваженого управляти поведінкою іншого субєкта і відповідно інший субєкт зобовязаний виконувати його вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем заявлені вимоги про визнання незаконною та антиконституційною Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2010 року «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів».

На момент винесення оскаржуваної постанови повноваження Пленуму Верховного Суду України визначались Законом України «Про судоустрій України»від 07.02.2002р. № 3018-III (в редакції від 22.05.2008 року).

Так, відповідно до положень ч.1, п.6 ч.2 ст.55 цього Закону, Пленум Верховного Суду України є колегіальним органом, до повноважень якого належать, зокрема, надання розяснень судам загальної юрисдикції з питань застосування законодавства.

Розяснення Пленуму Верховного Суду України мали велике значення для забезпечення однакового розуміння законів всіма судами загальної юрисдикції. Вони містили рекомендації з питань, що виникають при розгляді судових справ, що надавались на підставі вивчення і узагальнення судової практики, аналізів судової статистики, здійснених у судових палатах Верховного Суду України.

Основною метою надання розяснень Пленуму є координація правозастосовної практики судів, визначення її основних напрямів.

Реалізація повноважень Пленуму з надання розяснень у питаннях застосування законодавства впливає на формування судової практики усіх судів загальної юрисдикції.

При цьому, відповідно до частини 1 статті 124 Конституції України правосуддя здійснюється виключно судами. Виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство.

Частиною 1 статті 47 Закону України «Про судоустрій та статус суддів»від 07 липня 2010 року №2453-VI встановлено, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом. Відповідно до пунктів 4, 5 частини 4 статті 47 цього Закону, незалежність судді забезпечується: порядком здійснення судочинства, визначеним процесуальним законом та забороною втручання у здійснення правосуддя.

Таким чином, розяснення Пленуму Верховного Суду мають рекомендаційний характер щодо застосування судами законодавства при здійсненні ними правосуддя і не породжують прав та обовязків для учасників процесу.

З огляду на зазначене та враховуючи, що оскаржувана Постанова Пленуму Верховного Суду України не породжує певних правових наслідків та не має обовязкового характеру для позивача суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту права не відповідає його змісту та не підлягає розгляду в суді у звязку з чим, у суду відсутні підстави для відкриття провадження за отриманими на розгляд суду матеріалами.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.17, 109, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И В:

1. Відмовити ОСОБА_1 у відкритті провадження у адміністративній справі за його позовом до Верховного Суду України про визнання незаконним розяснення Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2010 року «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів».

2. Копію ухвали направити позивачу.

3. Попередити позивача, що позовні матеріали будуть йому надіслані супровідним листом рекомендованим поштовим відправленням із зворотною розпискою про їх одержання після спливу терміну для оскарження ухвали про відмову у відкритті провадженні в адміністративній справі.

4. У випадку оскарження ухвали позовні матеріли будуть скеровані до апеляційної інстанції разом з апеляційною скаргою.

5. Розяснити позивачу, що повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала набирає законної сили у порядку, встановленому в ст. 254 та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду у порядок та строки, визначені ст.ст.185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.А. Добрівська