Справа № 826/12615/15
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2015-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Троян Н.М.,

суддів - Бужак Н.П., Твердохліб В.А.,

за участю секретаря - Новак О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Київської міської ради на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, за участю третьої особи - Київського комунального об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд» про визнання протиправним та скасування рішення №83/948 від 17 лютого 2015 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 липня 2015 року адміністративний позов задоволено.

Відповідач, не погоджуючись із зазначеною постановою, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 03.10.2005 за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на підставі договору купівлі-продажу нежилого будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, про що в реєстрову книгу №57п-272 внесено запис за №5248-П.

З метою оформлення землекористування позивачем подано до Київської міської ради клопотання №08/В-6115 від 03.12.2014, справа К-23771, про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою - проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням: для відновлення зруйнованої будівлі з подальшим використанням як житлової.

Разом з тим, 17.02.2015 Київська міська рада прийняла рішення №83/948 «Про надання статусу скверу земельній ділянці на АДРЕСА_1», відповідно до п. 1 якого земельній ділянці площею 0,06 га на АДРЕСА_1 надано статус скверу.

Статус скверу надано саме тій земельній ділянці, на якій розташований нежилий будинок, що належить позивачу на праві приватної власності.

Вважаючи порушенням своїх прав та інтересів з боку міської ради та з метою їх відновлення позивач звернувся за захистом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачу належить право власності на об'єкт нерухомого майна, розташований на спірній земельній ділянці, якій відповідачем надано статус скверу, та відповідно позивач планував реконструкцію зазначеного житлового будинку, а відтак незаконна передача земельної ділянки для створення скверу є порушенням прав позивача.

На думку колегії суддів позиція суду першої інстанції є вірною з огляду на наступне.

За правилами адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належить відповідно до закону вирішення питань регулювання земельних відносин.

Правові та організаційні засади озеленення населених пунктів, спрямовані на забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини визначають Правила утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 10 квітня 2006 р. №105.

Пунктом 2.1 Правил №105, передбачено, що озеленені території - ділянки землі, на яких розміщена рослинність природного чи штучного походження (садово-паркові комплекси та об'єкти зеленого будівництва).

Озеленення населених місць - комплекс робіт зі створення і використання зелених насаджень у населених пунктах, або інакше, система зелених насаджень населених пунктів.

Рекреаційна зона - спеціально виділена генеральним планом і організована територія в місті і зеленій зоні, призначена для відпочинку населення.

Сквер - упорядкована й озеленена ділянка площею від 0,02 га до 2,0 га, яка є елементом архітектурно-художнього оформлення населених місць, призначена для короткочасного відпочинку населення.

Згідно п. 4 рішення Київської міської ради «Про затвердження Програми розвитку зеленої зони м. Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста» відповідно до функціонально-просторових характеристик озеленені території загального та обмеженого користування рекреаційного призначення типологічно визначаються таким чином: сквер - упорядкована озеленена територія рекреаційного призначення площею до 2,0 га.

Статтею 50 Земельного кодексу України визначено, що до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.

При цьому, до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об'єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об'єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об'єктів стаціонарної рекреації.

Водночас, частиною першої ст. 91 та частини першої ст. 96 Земельного кодексу України передбачено, що власники земельних ділянок та землекористувачі зобов'язані: зокрема, забезпечувати використання їх за цільовим призначенням.

Враховуючи, що територія для благоустрою скверу виділена у розмірі 0,06 га (600 кв.м.), а площа земельної ділянки, на якій розташований нежитловий будинок позивача становить 558,02 кв.м., відведення зазначеної земельної ділянки до земель рекреаційного призначення створить перешкоди для вільної реалізації права позивача на приватну власність нежитлового будинку.

З матеріалів наданих відповідачем, на запит апеляційної інстанції, які були підставою для прийняття оспорюваного рішення вбачається, що земельна ділянка по АДРЕСА_1, входить до території пам'ятки ландшафту місцевого значення «Історичний ландшафт Київських гір і долини р. Дніпра», пам'ятки містобудування місцевого значення «Замкова гора-Андріївський узвіз», в межах території Державного історико-архітектурного заповідника «Стародавній Київ», в межах Центрального історичного ареалу міста Києва, в археологічній та архітектурній охоронних зонах (а.с.11-21 Т.II).

Відповідно до статті 53 Земельного кодексу України вбачається, що до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам'ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби.

Статтею 20 Земельного кодексу України, передбачено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок.

Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності провадиться: щодо земельних ділянок, розташованих у межах населеного пункту, - сільською, селищною, міською радою.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки приватної власності, цільове призначення якої змінюється, розробляється на замовлення власника земельної ділянки без надання дозволу Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади, opгани місцевого самоврядування на його розроблення.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Рада міністрів Автономної Республіки Крим, орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, погодженого в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та зміну її цільового призначення.

Так, проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов'язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин (ст. 186-1 ЗК України).

Частиною другою статті 186-1 ЗК України передбачено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об'єкт будівництва або планується розташування такого об'єкта, подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури, а в разі, якщо такий орган не утворений, - до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань містобудування та архітектури чи структурного підрозділу обласної державної адміністрації з питань містобудування та архітектури.

За правилами пункту 8 Порядку розроблення проектів землеустрою з організації та встановлення меж територій природно-заповідного фонду, іншого природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 №1094, визначено, що проект землеустрою погоджується з власниками і користувачами суміжних земельних ділянок, а також земельних ділянок, які включаються до території природно-заповідного фонду, іншого природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення без їх вилучення, органом земельних ресурсів, природоохоронним органом, санітарно-епідеміологічною службою, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини.

Крім того, відповідно до ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» обов'язковій державній експертизі підлягають, зокрема, проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об'єктів.

Водночас, доказів погодження із позивачем як власником нежилого будинку, що розташований на земельній ділянці, якій оскаржуваним рішенням надано статус скверу, розміщення такого скверу, зміни цільового призначення земельної ділянки, якій надано статус скверу, а також погодження у встановленому чинним законодавством порядку проекту землеустрою та проведення його державної експертизи відповідачем до суду не надано.

Колегія суду звертає увагу на ті обставини, що позивач неодноразово звертався до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для реконструкції, експлуатації та обслуговування офісно-житлового будинку на АДРЕСА_1 Проте, з відповіді від 12.12.2013 року вбачається, що клопотання не розглянуто, так як відсутній оригінал довідки Комунальної організації «Інститут Генерального плану м. Києва» (а.с. 15 Т.II).

Аналогічне клопотання позивачем подано 03 грудня 2014 року, яке на час розгляду справи по суті не розглянуто, натомість 17.02.2015 прийнято спірне рішення відповідачем, про надання статусу скверу земельній ділянці, на якій зареєстровано за позивачем житловий будинок, що займає земельну ділянку загальною площею 558,02 кв.м.

Окрім того, посилання апелянта на не витребування та не дослідження підстав прийняття оспорюваного рішення судом, без яких не можливо постановити законне та обґрунтоване рішення, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки витребувавши та дослідивши документи, що стали підставою для прийняття спірного рішення, колегія суддів встановила, що наявність вказаних документів, як підстав для прийняття рішення відповідачем, не спростовує порушень законодавства, допущених Київською міською радою при прийнятті вищезазначеного рішення.

Також, колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що до профільної комісії не було надано ряд документів на землекористування, що були передані позивачу продавцем будинку АДРЕСА_1 у 2005 році (а.с.59 Том I), а саме - акт встановлення та погодження меж землекористування, план встановлених меж, абрис земельної ділянки під будинком по АДРЕСА_1 витяг з бази даних Державного земельного кадастру продавця вказаного будинку (а.с.72-75 Т.I), у зв'язку з чим ці документи і не досліджувались.

З урахуванням викладеного, після детального з'ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм,дослідження доказів, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суб'єкт владних повноважень, приймаючи спірне рішення №83/948, діяв не у спосіб та не на підставах встановлених діючим законодавством, оскільки за умов перебування у приватній власності нежитлового будинку, що розташований на земельній ділянці, якій спірним рішенням надано статус скверу, прийняття відповідачем вказаного рішення, з порушенням процедури погодження розміщення такого скверу із власником нежитлого будинку АДРЕСА_1 без зміни цільового призначення земельної ділянки, без погодження у встановленому чинним законодавством порядку проекту землеустрою та проведення його державної експертизи є таким, що суперечить вимогам чинного законодавства та прямим порушенням прав та інтересів позивача, а тому судом першої інстанції правомірно задоволені позовні вимоги останнього.

Що ж стосується посилань представника апелянта під час надання пояснень у ході апеляційного розгляду, щодо необхідності закриття провадження у справі колегією суддів не приймається до уваги, виходячи з наступних обставин.

За правилами п.1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

За правилами статті 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з пунктом 1 частини першої ст. 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Конституційний Суд України в Рішенні від 1 квітня 2010 року №10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 КАС України вирішив, що органи місцевого самоврядування у земельних відносинах з громадянами та юридичними особами, в тому числі щодо вирішення питань розпорядження, передачі у власність, у користування земельних ділянок, а також їх вилучення, виступають виключно як суб'єкти владних повноважень.

Земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності, належать до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Відповідно до статті 69 Закону України від 16 жовтня 1996 року №422/96-ВР «Про Конституційний Суд України» рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Відтак, спір між позивачем та відповідачем як суб'єктом владних повноважень, пов'язаний з оскарженням рішення останнього №83/948 від 17.02.2015 належить до публічно-правового спору, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Згідно із частини першої ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Київської міської ради - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 липня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: Н.М.Троян

Судді: Н.П.Бужак,

В.А. Твердохліб

.

Головуючий суддя Троян Н.М.

Судді: Твердохліб В.А.

Бужак Н.П.