Справа № 2а/0470/2110/12
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2015-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" вересня 2015 р. м. Київ К/9991/47754/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :

Пасічник С.С.,

Кочана В.М.,

Швеця В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної виконавчої служби України на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2012 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_4 до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, третя особа - ОСОБА_5 про визнання дій протиправними та скасування постанови про стягнення виконавчого збору,

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України за участю третьої особи - ОСОБА_5 (залученої до участі у справі ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.02.2012р.) про визнання дій відповідача протиправними та скасування постанови №18404303 від 10.06.2011р. про стягнення виконавчого збору.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.02.2012р., залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 31.05.2012р., позов задоволено частково: визнано протиправною та скасовано постанову від 10.06.2011р. Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про стягнення з боржника виконавчого збору по виконавчому провадженню №18404303.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями, Державна виконавча служба України звернулась до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і процесуального права, просила рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст.220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що 25.07.2007р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «БМ Банк» (Банком) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Альянс ДМ» (Позичальником) укладено договір відновлюваної кредитної лінії №2007-75/DC, за умовами якого Банк зобов'язався надавати, а Позичальник зобов'язався отримувати, належним чином використовувати та повернути в передбачені цим договором строки кредит в розмірі 2 500 000,00 доларів США, сплачувати проценти за користування кредитом в розмірі та порядку, визначеному цим договором.

Кредит надавався на умовах забезпеченості, а саме - для отримання кредитної лінії Позичальнику необхідно було виконати ряд умов, визначених п.1.1 договору №2007-75/DС відновлюваної кредитної лінії від 25.07.2009р.

Так, на виконання зазначених умов між Товариством з обмеженою відповідальністю «БМ Банк» (Іпотекодержатель), правонаступником якого є Акціонерне товариство «БМ Банк», ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (Іпотекодавці) укладено договір іпотеки нерухомого майна №75-2007/DC-3 від 25.07.2007р. за умовами якого Іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає з кредитного договору, передав в іпотеку, а Іпотекодержатель - прийняв в іпотеку в порядку і на умовах, визначених у цьому договорі, предмет іпотеки, що належить Іпотекодавцям на праві власності, - двохкімнатну квартиру №28 в житловому будинку літера А-5, жилою площею 53,2 кв.м, загальною площею 78,6 кв.м, що знаходиться у будинку АДРЕСА_1 та є спільною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а його оціночна вартість склала 833 952 грн.

04.03.2010р. у зв'язку з невиконанням умов договору відновлюваної кредитної лінії, Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратенко М.І. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №425, згідно з яким запропоновано звернути стягнення на майно - двохкімнатну квартиру №28 в житловому будинку літера А-5, жилою площею 53,2 кв.м, загальною площею 78,6 кв.м, що знаходиться у будинку АДРЕСА_1 та належить громадянам ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а коштами від її реалізації задовольнити вимоги ВАТ «БМ Банк» по погашенню суми заборгованості по договору відновлюваної кредитної лінії від 25.07.2007р. №2007-75/DC в сумі 21 836 432,09 грн.

На виконання вказаного виконавчого напису нотаріуса державним виконавцем 02.04.2010р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №18404303, відповідно до якої боржниками зазначено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 й надано останнім 7-денний строк для добровільного виконання.

10.06.2011р. державним виконавцем на підставі ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про стягнення з боржника - ОСОБА_4 виконавчого збору в сумі 2 183 643, 21 грн.

Водночас, 19.04.2011р. AT «БМ Банк» звернувся до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з заявою за вих. 263/05-2 про повернення вищезазначеного виконавчого документа без виконання, у зв'язку з чим 10.06.2011р. державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.1 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», у якій також було зазначено про виділення в окреме провадження постанов про стягнення з боржників виконавчого збору №18404303 від 10.06.2011р.

Не погоджуючись з постановою про стягнення з нього виконавчого збору, вважаючи останню такою, що підлягає скасуванню, ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з тощо, що державним виконавцем в порушення приписів ч.1 ст.31 Закону України «Про виконавче провадження» копію постанови про відкриття виконавчого провадження було надіслано на адресу боржника простою кореспонденцією, а тому, зважаючи на відсутність доказів вручення йому цієї постанови, позивач не може вважатись повідомленим про відкриття виконавчого провадження та встановлення йому певного конкретного строку для добровільного виконання, в зв'язку з нездійсненням якого з позивача і було стягнуто виконавчий збір; крім того, ОСОБА_4 не є поручителем ТОВ «Альянс ДМ» по договору відновлюваної кредитної лінії від 25.07.2007р. №2007-75/DС та відповідно не мав перед Товариством з обмеженою відповідальністю «БМ Банк» боргових зобов'язань у сумі 21 836 432,09 грн., а отже постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Проте, такі висновки судів є передчасними.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999р. №606-XIV (далі - Закон №606).

Статтею 1 Закону №606 (в редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження ВП№18404303) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно зі статтею 24 Закону №606 державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення виконавчого документа до виконання і цей документ відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, та пред'явлений до виконання до органу державної виконавчої служби за належним місцем виконання рішення; державний виконавець у 3-денний строк з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій встановлює строк для добровільного виконання рішення, який не може перевищувати семи днів, а рішень про примусове виселення - п'ятнадцяти днів, та попереджає боржника про примусове виконання рішення після закінчення встановленого строку зі стягненням з нього виконавчого збору і витрат, пов'язаних з провадженням виконавчих дій, передбачених цим Законом; копія постанови про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного дня надсилається стягувачу, боржнику та органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ.

За змістом ч.1 ст.27 Закону №606 копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), які повинні бути доведені державним виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією.

Проте, судами попередніх інстанцій при розгляді справи було застосовано приписи Закону №606 в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про виконавче провадження" та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)» від 04.11.2010р. №2677-VI, а отже й не досліджено та не надано правової оціни обставинам даної справи в контексті належних до застосування норм законодавства.

Відповідно ж до ч.1 ст.28 Закону №606 (в редакції, чинній на час винесення постанови про стягнення виконавчого збору) у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача.

В пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003р. №14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" зазначено, що витрати виконавчого провадження та виконавчий збір стягується за постановою державного виконавця з боржника, якщо останній не виконав рішення добровільно в установлений для цього строк і воно було виконане примусово.

Зміст наведених норм дає підстави вважати, що сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника; виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 28.01.2015р. у справі №3-217гс14.

Однак, розглядаючи дану справу, суди попередніх інстанцій питання вчинення органом Державної виконавчої служби будь-яких дій, спрямованих на примусове виконання виконавчого напису нотаріуса від 04.03.2010р. (в межах виконавчого провадження ВП№18404303), не досліджували та не встановлювали.

Крім того, суди не надали й правової оцінки обставинам справи в контексті приписів ст.54 Закону №606, які визначають, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до статті 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом пункту 3 частини 1 статті 163 КАС України у мотивувальній частині зазначаються обставини, встановлені судом із посиланням на докази, мотиви неврахування окремих доказів, а також мотиви, з яких суд виходив при ухваленні рішення, і положення закону, якими він керувався.

В мотивувальній частині рішення наводяться дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінка всіх доказів, з яких виходив суд при вирішенні спору; визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд повинен це обґрунтувати.

Згідно з частиною 1 статті 138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить установити при ухваленні судового рішення у справі.

Мотивувальна частина кожного рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права і у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права й обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на відповідні статті КАС України та інші норми процесуального права, керуючись якими суд встановив обставини справи, права й обов'язки сторін; в мотивувальній частині рішення можуть також використовуватися посилання на рішення Конституційного Суду України, відповідні рішення Верховного Суду України (стаття 244-2 КАС України), а також посилання на рішення Європейського суду з прав людини; проте саме лише посилання в мотивувальній частині на положення законодавства без належного наведення мотивів застосування певних норм права або незастосування інших норм, на які посилається сторона при обґрунтуванні своїх вимог, не може вважатися належною юридичною кваліфікацією (п.9 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013р. №7 "Про судове рішення в адміністративній справі").

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що суди попередніх інстанцій, не врахувавши наведених норм законодавства та не дослідивши всіх обставин, що мають значення для справи, дійшли передчасного висновку про задоволення позовних вимог, а тому, враховуючи, що суд касаційної інстанції процесуальним законом позбавлений можливості досліджувати докази і встановлювати обставини, судові рішення відповідно до ч.2 ст.227 КАС України підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, якому слід дослідити вищевказані обставини і прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись статтею 210, 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної виконавчої служби України задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2012 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2012 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Пасічник С.С.

Кочан В.М.

Швець В.В.