Справа № 2а/2470/378/12
Суддя: Григораш Віталій Олександрович
Дата ухвалення: 2012-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

2а/2470/378/12

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

07 березня 2012 р. м. Чернівці Справа №2а/2470/378/12

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Григораш Віталій Олександрович, розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції про виключення майна з акту опису та звільнення його з-під арешту, -

ВСТАНОВИВ:

До суду 21.02.2012 року надійшов адміністративний позов Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" (далі-позивач) до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції про виключення майна з акту опису та звільнення його з-під арешту.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, клопотань не подавав, про причини неявки не повідомив.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовну заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства з наступних підстав.

Стосовно позовної вимоги щодо звільнення з-під арешту нерухоме майно, суд зазначає наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження»від 21.04.1999 р. № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV).

Відповідно до ч.1 ст. 60 Закону № 606-XIV особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Крім того, пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003 р. № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб ДВС та звернень учасників виконавчого провадження» передбачено, що вимоги інших осіб, які не є власниками майна, на яке накладено арешт, але володіють ним на законних підставах, вирішуються шляхом пред’явлення ними позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту, відповідно до правил підвідомчості (ст. 15 ЦПК України, ст. 12 ГПК України).

Із наведеного випливає, що питання звільнення майна з-під арешту повинно вирішуватися в порядку цивільного або господарського судочинства, оскільки предметом такого спору є захист права власності, права володіння, а також права кредитора на звернення стягнення на заставлене майно, тощо.

Статтею 4 КАС України передбачено, що правосуддя в адміністративних справах здійснюється адміністративними судами. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Частина 2 ст. 2 КАС України визначає, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

За наведених норм права, суд вважає, що юрисдикція адміністративного суду не поширюється на розгляд спорів про звільнення з-під арешту нерухомого майна, оскільки законом встановлено інший порядок судового провадження таких спорів, відтак вказану позовну вимогу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства також позовну вимогу про визнання недійсним акту опису й арешту майна, з таких підстав.

Згідно ч. 5 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" від 5 червня 2003 року № 898-IV у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Згідно ст. 33 Закону України "Про іпотеку" № 898-IV - у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частина 1 ст. 2 КАС України визначає, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Поняття «суб`єкт владних повноважень» визначено у п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України як орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб’єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Статтею 3 КАС України визначено, що адміністративний позов - звернення до суду про захист прав, свобод та інтересів у публічно-правових відносинах із суб'єктом владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Згідно п. 1 ч. 2 наведеної статті цього Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

У контексті положення зазначеної норми КАС України під рішенням суб’єкта владних повноважень необхідно розуміти як нормативно-правові акти, так і правові акти індивідуальної дії. Нормативно-правовий акт - це офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для їх суб'єктів. Правовий акт індивідуальної дії породжує права й обов'язки тільки в того суб'єкта (чи визначеного цим актом певного кола суб'єктів), якому (яким) його адресовано.

Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що оскаржуваний акт не підпадає під визначення рішення суб’єкта владних повноважень, оскільки він не спричиняє виникнення будь-яких прав і обов’язків у позивача чи відповідача, а отже, не породжує правовідносин, що можуть бути предметом спору в адміністративному судочинстві.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно п.1 ч.1 ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства;

Аналізуючи викладені обставини, суд вважає, що позовні вимоги не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, оскільки публічно-правовий спір відсутній, а заявлені позовні вимоги не пов`язані із захистом його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади чи місцевого самоврядування.

За таких обставин, суд роз’яснює, що для вирішення вказаного спору, позивачу необхідно звернутися до загального місцевого суду в порядку цивільного законодавства.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір»від 08.07.2011 р. № 3674-VI сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі закриття провадження у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 3, 17, 18, 104, 160, 165 та ч. 1 ст. 109 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Закрити провадження в адміністративній справі.

2. Копію ухвали про закриття провадження у справі надіслати сторонам.

Відповідно до ч. 3 ст. 254 КАС України судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Ухвала, згідно ч. 3 ст. 186 КАС України, може бути оскаржена в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом п’яти днів з моменту проголошення ухвали.

Повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Суддя В.О. Григораш