Справа № 2а-380/12/0970
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2012-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2012 р. справа № 2a-380/12/0970

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

судді Чуприни О.В.

за участю секретаря судового засідання Галімурка Т.Є.

представника позивача: Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську ОСОБА_1

відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську до ОСОБА_2 про стягнення надміру виплаченої пенсії в сумі 5 588,07 грн., -

ВСТАНОВИВ:

06.02.2012 року Івано-Франківським окружним адміністративним судом відкрито провадження у справі за позовом Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську (далі позивач) до ОСОБА_2 про стягнення надміру виплаченої пенсії в сумі 5 588,07 грн. за період з 16.02.2011 року по 30.06.2011 року.

Позов мотивовано тим, що відповідачка після призначення їй 16.02.2011 року пенсії за вислугу років, у звязку із відповідним трудовим стажем працівника охорони здоров'я понад 25 років, в порушення вимог статті 7 Закону України "Про пенсійне забезпечення", не залишила роботу, яка дає право на такий вид пенсії, а продовжила працювати за сумісництвом викладачем відділення післядипломної освіти в Івано-Франківському базовому медичному коледжі, робота на посаді якої, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України №909 від 04.11.1993 року, також дає право на пенсію за вислугу років. За період виконання трудових обовязків викладача, відповідачка не мала права на отримання пенсії за вислугу років, внаслідок чого останній за період з 16.02.2011 року по 30.06.2011 року надміру виплачено пенсію в сумі 5 588,07 грн. У відповідності до вимог частини 1 статті 50 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" ОСОБА_2 в добровільному порядку надміру виплачену пенсію не повернула Пенсійному фонду України, а тому розмір такої пенсії, як безпідставно отриманої, підлягає стягненню у судовому порядку.

16.03.2012 року представник позивача у судовому засіданні подала заяву про зменшення розміру позовних вимог, у звязку із частковим стягненням позивачем із відповідача надміру виплачену пенсію на підставі протоколу №11 від 25.11.2011 року засідання комісії для розгляду питань, повязаних з призначенням та виплатою пенсій при управлінні Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську. Просила стягнути з відповідача надміру виплаченої пенсії в сумі 4 572,46 грн. (а.с. 123).

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у обсязі викладеному в адміністративному позові і заяві про зменшення позовних вимог від 16.03.2012 року. Суду додатково пояснила, що ОСОБА_3 після призначення їй пенсії за вислугу років в порушення свого обовязку, визначеного пункту 3 частини 2 статті 16 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" і статті 102 Закону України "Про пенсійне забезпечення", не повідомила позивача, як орган, що призначив пенсію, про обставини працевлаштування із 16.02.2011 року на роботу, зайняття якої, в свою чергу, для відповідача має наслідком припинення виплати їй пенсії за вислугу років. Отримавши інформацію із системи персоніфікованого обліку застрахованих осіб та, провівши у вересні 2011 року зустрічну перевірку в Івано-Франківському базовому медичному коледжі, позивачем встановлено факт працевлаштування відповідачки за сумісництвом на роботі, зайнятість якою відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України №909 від 04.11.1993 року, також дає право на пенсію за вислугу років і в силу статті 7 Закону України "Про пенсійне забезпечення" є підставою для припинення виплати даного виду пенсії. Дані обставини зафіксовані у акті перевірки від 13.09.2011 року, а розпорядженням управління Пенсійного фонду України від 20.10.2011 року визначено суму надміру виплаченої пенсії, яка у звязку із частковим самостійним стягненням на час розгляду справи становить 4 572,46 грн.

Відповідач позову не визнала, подавши письмове заперечення щодо задоволення позовних вимог. У судовому засідання пояснив, що 16.02.2011 року їй у відповідності до вимог пункту «е»статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" призначено і виплачується пенсія за вислугу років, у звязку із відповідним трудовим стажем працівника охорони здоров'я понад 25 років, який отриманий на медичних посадах в основному у закладах санітарно-епідеміологічної служби України. Із 15.02.2011 року припинила трудові відносини на медичній посаді, саме з якої пішла на пенсію, а продовжила працювати за сумісництвом викладачем відділення післядипломної освіти в Івано-Франківському базовому медичному коледжі, тобто на посаді, яка не має відношення до працівника охорони здоровя. Вважає, що працівники управління Пенсійного фонду України однобічно трактують зміст положення статті 7 Закону України "Про пенсійне забезпечення", так як у даній нормі Закону мова йде не про роботу у загальному, а про конкретну посаду (посади), які обіймала особа, зайнятість на якій і дало їй право на формування пільгового стажу та отримання пенсії за вислугу років. Зазначила, що відповідальними працівниками позивача при призначенні пенсії її не попереджено про неможливість, після призначення пенсії за вислугу років, подальшого працевлаштування на посадах, зайнятість на яких, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України №909 від 04.11.1993 року, також дає право на пенсію за вислугу років, і є підставою для припинення виплати такої пенсії. Крім того, зауважила, що відповідно до даних Івано-Франківського базового медичного коледжу вона припинила трудову діяльність із коледжем 16.06.2011 року, а позивач стягує пенсію за весь червень 2011 року, як за 30 календарних днів. Просила у задоволенні позову відмовити повністю.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, дослідивши і оцінивши докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з таких мотивів.

Гарантії непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій встановлені Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Відповідно до приписів статті 51 Закону України "Про пенсійне забезпечення", норми якого підлягають застосуванню при вирішенні даного публічно-правового спору, пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Згідно із вимогами положень статті 52, пункту «е»статті 55 коментованого Закону право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Постановою Кабінету Міністрів України №909 від 04.11.1993 року затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років. Відповідно до Розділу 2 даного Переліку пенсії за вислугу років лікарям та середньому медичному персоналу (незалежно від найменування посад) санітарно-епідеміологічних закладів призначаються при наявності спеціального стажу роботи не менше 25 років.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 після звільнення з посади завідуючої дезінфекційним відділенням епідеміологічного відділу санепідемстанції в м. Івано-Франківську, як працівник охорони здоров'я, що має спеціальний трудовий стаж більше 25 років, скористалася своїм правом на пенсію за вислугою років, яку отримувала у період з 1 вересня 1975 року по 15 лютого 2011 року. Загальний трудовий стаж відповідачки як працівника охорони здоров'я склав 32 роки, 4 місяці і 27 днів (а.с. 38).

За правилами статті 7 Закону України "Про пенсійне забезпечення" пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

Змістовний аналіз зазначеної норми, а також інших положень Закону України "Про пенсійне забезпечення" та постанови Кабінету Міністрів України №909 від 04.11.1993 року, на думку суду, дає підстави для однозначного висновку про те, що призначення і виплата пенсії за вислугу років (як одного із спеціального виду пенсій) можливі виключно за умови залишення особою роботи, яка дає право на пенсію за вислугу років в цілому, а не певних посад. При цьому подальше працевлаштування на відповідних посадах пенсіонера, який отримує пенсію за вислугу років, має наслідком припинення виплати пенсії за вислугу років.

З матеріалів справи вбачається, що починаючи з 16 лютого 2011 року і впродовж усього спірного періоду до червня 2011 року відповідачка ОСОБА_2 працювала за сумісництвом на посаді викладача відділення післядипломної освіти в Івано-Франківському базовому медичному коледжі, віднесеної згідно із Розділом 1 Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №909 від 04 листопада 1993 року, до посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, та отримувала у цей період пенсію за вислугу років, не повідомивши про своє працевлаштування на зазначеній посаді Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську, як орган який призначив пенсію.

За змістом вимог статті 102 Закону України "Про пенсійне забезпечення" пенсіонери зобов'язані повідомляти органу, що призначає пенсії, про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. У разі невиконання цього обов'язку і одержання у зв'язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу, що призначає пенсії, заподіяну шкоду.

Відповідно до вимог пункту 3 частини 2 статті 16 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" застрахована особа зобов'язана повідомляти територіальні органи Пенсійного фонду про зміну даних, що вносяться до її персональної облікової картки в системі персоніфікованого обліку та Державному реєстрі загальнообов'язкового державного соціального страхування, виїзд за межі держави та про обставини, що спричиняють зміну статусу застрахованої особи, протягом десяти днів з моменту їх виникнення.

Таким чином, суд приходить до переконання, що в силу коментованих норм Закону відповідачка, як пенсіонер, яка отримала право на відповідний вид пенсії, і яка їй призначена до виплати, зобовязана у визначений термін повідомляти Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати та про обставини, які спричиняють зміну її статусу як пенсіонера.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 свого обовязку, встановленого статтею 102 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пунктом 3 частини 2 статті 16 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", не виконала.

У судовому засіданні встановлено, що позивач, отримавши інформацію із системи персоніфікованого обліку застрахованих осіб, 13.09.2011 року провів зустрічну перевірку в Івано-Франківському базовому медичному коледжі, якою встановив факт працевлаштування відповідачки за сумісництвом на роботі, зайнятість якою відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України №909 від 04.11.1993 року, поряд із роботою, із посади якої вона вийшла на пенсію, також дає право на пенсію за вислугу років і в силу статті 7 Закону України "Про пенсійне забезпечення" є підставою для припинення виплати даного виду пенсії (а.с. 7-8). Розпорядженням Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську від 20.10.2011 року ОСОБА_2 визначено суму надміру виплаченої пенсії в розмірі 5 588,07 грн. (а.с. 20).

Згідно із довідкою-розрахунком №476/03 від 16 березня 2011 року (а.с. 124) загальна сума пенсії за вислугу років, отриманої ОСОБА_4 у період з 16 лютого 2011 року до 30 червня 2011 року, у звязку із частковим самостійним стягненням позивачем на час розгляду справи, становить 4 572,46 грн.

Однак, на думку суду із ОСОБА_2 підлягає стягненню надміру виплачена пенсія не у повному обсязі та не за весь період, заявлений позивачем у позові.

Так, як встановлено судом ОСОБА_2 у спірний період перебувала у трудових відносинах з Івано-Франківським базовим медичним коледжем, обіймаючи посаду викладач відділення післядипломної освіти за сумісництвом, відповідно до наказів директора №5 від 17.01.2011 року, №10 від 25.01.2011 року, №13 від 31.01.2011 року, №20 від 14.02.2011 року, №24 від 21.02.2011 року, №25 від 22.02.2011 року, 29 від 01.03.2011 року, №33 від 09.03.2011 року, №36 від 15.03.2011 року, №39 від 21.03.2011 року, №40 від 21.03.2011 року, №43 від 29.03.2011 року, №46 від 04.04.2011 року, №50 від 12.04.2011 року, №55 від19.04.2011 року, №56 від 27.04.2011 року, №63 від 10.05.2011 року, №68 від 17.05.2011 року та №71 від 23.05.2011 року (зворотній бік а.с. 9, а.с. 84). Пунктом 1 кожного із вказаного вище наказів затверджувався період у календарних днях роботи обласного постійно діючих курсів післядипломної освіти молодих медичних спеціалістів, для здійснення педагогічної роботи в яких за час дії навчального циклу зараховувалися із погодинною оплатою праці викладачі, в тому числі і була зарахована відповідачка.

Згідно даних наказу Івано-Франківського базового медичного коледжу №46 від 04.04.2011 року, затверджено на базі Обласної клінічної лікарні Івано-Франківської області провести із 4 квітня по 23 червня 2011 року цикл спеціалізації Ренгенологіядля контингенту слухачів Р/лаборанти відділень і кабінетів. Серед викладачів, які зараховані на даний курс післядипломної освіти молодих медичних спеціалістів зараховано і відповідачку (а.с. 109). Таким чином, із врахуванням довідки Івано-Франківського базового медичного коледжу №1125 від 25.08.2011 року (а.с. 9) та наказу №46 від 04.04.2011 року, останнім робочим днем ОСОБА_2 в Івано-Франківському базовому медичному коледжі є 26 червня 2011 року.

Виходячи із даних довідки позивача №433/03 від 07.03.2011 року, якою визначено розмір пенсії відповідачки, який виплачувався їй за один день у червні 2011 року, а саме 41,7456 грн., із урахуванням фактично відпрацьованих у червні днів (23), суд приходить до висновку, що переплата ОСОБА_5 у червні 2011 року склала 960,1488 грн., а не 1 252,37 грн., як вказує позивач за всі 30 календарних днів даного місяця (а.с. 78). Тобто, позивач просить суд безпідставно стягнути із відповідачки 292,2212 грн. за червень 2011 року.

Беручи до уваги, залишок надміру виплаченої пенсії в сумі 4 572,46 грн., а також встановлений судом розмір шкоди за червень 2011 року, суд вважає, що спірний період, протягом якого здійснювалася безпідставна виплата пенсії, необхідно обчислювати із 16.02.2011 року по 26.06.2011 року, а сума надміру виплаченої пенсії за даний період складає 4 280,24 грн. (4 572,46 грн. - 292,2212 грн. = 4 280,24 грн.).

Покликання ОСОБА_2 на незнання нею обов'язку повідомляти пенсійні органи про обставини, які викликають зміну розміру виплачуваної пенсії або припинення її виплати, в силу вимог статті 68 Конституції України не можуть прийматися судом до уваги.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 18.05.2011 року у справі №К-40652/09 за позовом Управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі до фізичної особи про стягнення 15 740,12 грн. надміру виплаченої пенсії, та ухвалі Вищого адміністративного суду України від 11.11.2009 року у справі №К-16686/08 за позовом Управління Пенсійного фонду України в Новоселицькому районі Чернівецької області до фізичної особи про стягнення 4 924,02 грн. надміру виплаченої пенсії.

Згідно вимог частини 1 статті 50 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

На виконання протоколу №11 від 25.11.2011 року засідання комісії для розгляду питань, повязаних з призначенням та виплатою пенсій при Управлінні Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську позивач листом від 19.12.2011 року за №2812/03 звернувся до ОСОБА_2 із клопотанням про стягнення надміру виплаченої пенсії (а.с. 21, 30-34).

У звязку із тим, що відповідачка не виконала у добровільному порядку вимогу Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську про добровільне повернення надміру виплаченої пенсії в сумі 4 280,24 грн., суд вважає підставним звернення Управлінні Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську до суду про її стягнення у судовому порядку, позовні вимоги обґрунтовані та такими, що підлягають до часткового задоволення.

На підставі статті 124 Конституції України, керуючись статтями 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, вул. Тролейбусна, 1/53, м. Івано-Франківськ, 76000) на користь Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську надміру виплаченої пенсії в розмірі 4 280 (чотири тисячі двісті вісімдесят) гривень 24 копійки за період з 16.02.2011 року по 23.06.2011 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо субєкта владних повноважень у випадках та порядку, передбаченому частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: Чуприна О.В.

Постанова складена в повному обсязі 21.03.2012 року.