Справа № 813/729/13-а
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2015-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2015 року Справа № 813/729/13-а

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий суддя Грень Н.М.,

секретар судового засідання Кіщак К.В.,

позивач ОСОБА_1,

представник відповідача 1 ОСОБА_2,

представник відповідача 2 ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління агропромислового розвитку Перемишлянської районної державної адміністрації та Перемишлянської районної державної адміністрації про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) з адміністративним позовом до Управління агропромислового розвитку Перемишлянської районної державної адміністрації (далі - відповідач 1), Перемишлянської районної державної адміністрації (далі - відповідач 2), З вимогами:

- поновити ОСОБА_1 на роботі в Управлінні агропромислового розвитку Перемишлянської районної державної адміністрації на посаді завідувача сектором розвитку сільської місцевості, врегулювання відносин власності та функціонування аграрного ринку або на рівноцінну посаду в Перемишлянській районній державній адміністрації;

- стягнути з Управління агропромислового розвитку Перемишлянської районної державної адміністрації на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, розмір якого за період з 3 січня 2013 року по день поновлення на роботі згідно поданих розрахунків управлінням агропромислового розвитку Перемишлянської районної державної адміністрації;

- стягнути з відповідачів у рівних частинах на його користь відшкодування витрат на підготовку до судових засідань та звернень в органи влади згідно розрахунку в сумі 614,95 грн.;

- стягнути з відповідачів солідарно на його користь відшкодування моральної шкоди в сумі 40 (сорок) тисяч гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що його звільнено з роботи з грубим порушенням вимог статей 42, 49-2 Кодексу законів про працю України, оскільки при його звільненні не враховано, що він мав переважне право на залишення на роботі та через те, що його не було попереджено про майбутнє вивільнення у зв'язку із скороченням штату.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві та заявах про збільшення позовних вимог.

Представники відповідача у судовому засіданні проти позову заперечили повністю з підстав аналогічних викладеним у письмових запереченнях та додаткових поясненнях, вважають позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими, а дії Управління агропромислового розвитку Перемишлянської районної державної адміністрації та Перемишлянської районної державної адміністрації правомірними, просили у задоволенні позову відмовити.

Суд заслухав пояснення позивача, представників відповідачів, з'ясував обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення та ті, які мають інше значення для вирішення справи, повно, всебічно та об'єктивно дослідив докази у справі, та встановив наступне.

ОСОБА_1 працював в Управлінні агропромислового розвитку Перемишлянської РДА на посаді завідувача сектором розвитку сільської місцевості, врегулювання відносин власності та функціонування аграрного ринку.

Головою Перемишлянської РДА видано Розпорядження № 806 від 01 листопада 2012 року «Про впорядкування структури районної державної адміністрації» яким ліквідовано управління агропромислового розвитку Перемишлянської РДА, штатна чисельність якого становила 12.5 штатних одиниць та утворено відділ агропромислового розвитку Перемишлянської РДА, затверджено граничну чисельність його працівників в кількості 7 штатних одиниць.

Начальником Управління агропромислового розвитку Перемишлянської РДА На виконання вимог вказаного розпорядження видано наказ від 02.11.2012 року № 25 «Про впорядкування структури управління агропромислового розвитку Перемишлянської райдержадміністрації», яким створено ліквідаційну комісію, на яку покладено обов'язок провести ліквідацію вказаного управління та зобов'язано головного спеціаліста по кадрах управління агропромислового розвитку Перемишлянської РДА персонально попередити працівників вказаного управління про майбутнє вивільнення.

На виконання вимог вказаного наказу 02 листопада 2012 року позивача повідомлено про майбутнє вивільнення у зв'язку з ліквідацією управління агропромислового розвитку Перемишлянської РДА.

Однак, Розпорядженням голови Перемишлянської РДА від 10 грудня 2012 року № 922 «Про нову редакцію розпорядження голови райдержадміністрації від 01 листопада 2012 року № 806» залишено в складі Перемишлянської РДА управління агропромислового розвитку з штатною чисельністю 7 штатних одиниць.

Відтак, на виконання вимог вказаного розпорядження начальником управління агропромислового розвитку Перемишлянської РДА видано наказ від 29 грудня 2012 року № 29 «Про впорядкування структури управління агропромислового розвитку Перемишлянської райдержадміністрації», яким припинено процедуру ліквідації управління агропромислового розвитку Перемишлянської РДА.

В штатному розписі управління агропромислового розвитку Перемишлянської РДА на 2013 рік, затвердженому головою Перемишлянської РДА, відсутня посада завідувача сектором розвитку сільської місцевості, врегулювання відносин власності та функціонування аграрного ринку.

Наказом начальника управління агропромислового комплексу Перемишлянської РДА від 02 січня 2013 року № 1 «Про звільнення ОСОБА_1І.» останнього звільнено з роботи з посади завідувача сектором розвитку сільської місцевості, врегулювання відносин власності та функціонування аграрного ринку управління агропромислового розвитку Перемишлянської РДА у звязку із скороченням чисельності та штату працівників.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів, згідно з ч. 2 цієї ж статті, можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, згідно з ч. 3 цієї ж статті, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Юрисдикція адміністративних судів, відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України, поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Закріплений у ч. 1 ст. 11 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Сфера трудових відносин всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини врегульована Кодексом законів про працю України (далі - КзпП України).

Відповідно до ч. 4 ст. 36 КЗпП України припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення у цьому випадку допускається, згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України, якщо неможливо перевести працівника на іншу роботу.

У пункті 6.10 Розпорядження голови Перемишлянської районної державної адміністрації від 01.11.2012 року № 806 «Про впорядкування структури районної державної адміністрації» передбачено ліквідувати управління агропромислового розвитку районної державної адміністрації. Однак у додатку № 2 до вказаного розпорядження передбачено створення відділу агропромислового розвитку замість управління, а у додатку № 3 визначено граничну чисельність працівників відділу агропромислового розвитку у кількості 7 штатних одиниць.

При цьому розпорядженням голови Перемишлянської районної державної адміністрації від 10.12.2012 року № 922 «Про нову редакцію розпорядження голови райдержадміністрації від 01 листопада 2012 року № 806» затверджено перелік управлінь, відділів та інших структурних підрозділів Перемишлянської РДА згідно з додатком № 2, в якому управління агропромислового розвитку збережено саме в статусі управління. Згідно з додатком № 3 до вищевказаного розпорядження гранична чисельність працівників агропромислового розвитку становитиме 7 штатних одиниць.

Вказаним розпорядженням відбулась зміна умов звільнення позивача з посади завідувача сектором розвитку сільської місцевості в управлінні агропромислового розвитку Перемишлянської РДА, однак, ОСОБА_1 повідомлено про майбутнє вивільнення у зв'язку з ліквідацією управління агропромислового розвитку Перемишлянської РДА., на виконання вимог вказаного наказу 02 листопада 2012 року, а не у зв'язку з скороченням чисельності штату працівників, на виконання розпорядження голови Перемишлянської районної державної адміністрації від 10.12.2012 року № 922.

Відтак, відповідачами не здійснено належних заходів щодо завчасного повідомлення ОСОБА_1 про його вивільнення із займаної посади. Вказане підтверджується Приписом Територіальної державної інспекції з питань праці у Львівській області №13-20-022/0203-0152 від 22.02.2013 року, в якому зокрема зазначено, що в порушення вимог ч. 1 ст. 492 КзПП України адміністрацією Управління на виконання Розпорядження голови Перемишлянської РДА №806від 01.11.2012 року «Про впорядкування структури районної державної адміністрації» забезпечено повідомлення гр. ОСОБА_1 про можливе звільнення у звязку з ліквідацією управління агропромислового розвитку з 2 січня 2013року, що підтверджується представленим адміністрацією Управління в ході проведення перевірки повідомленням гр.. ОСОБА_1 №5 від 02.11.2012 року. Однак, у звязку з ново виявленими обставинами та на виконання розпорядження голови райдержадміністрації від 01 листопада 2012 року №806», в якому зазначено: « 12.1 Персонально попередити працівників апарату та структурних підрозділів районної державної адміністрації керівників самостійних структурних підрозділів їх заступників які ліквідовуються та реорганізовуються, про можливе вивільнення відповідно до ст. 9-2 КзПП України.

Загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті визначаються Законом України від 16 грудня 1993 року N 3723-XII "Про державну службу", статтею 30 якого встановлено, що припинення державної служби може відбуватися як на підставах визначених положеннями цієї статті, так і на підставах, передбаченихКЗпП України.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5 1 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49 2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (далі - постанова N 9) містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення пункту 1 частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49 2 КЗпП , власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Порядок вивільнення працівників врегульовано статтею 49-2 КЗпП України.

Так, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України).

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України).

Державна служба зайнятості пропонує працівникові роботу в тій же чи іншій місцевості за його професією, спеціальністю, кваліфікацією, а при її відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. При необхідності працівника може бути направлено, за його згодою, на навчання новій професії (спеціальності) з наступним наданням йому роботи (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України).

Як було зазначено вище, позивача попереджено про наступне вивільнення з займаної посади у звязку із ліквідацією управління, а звільнено з посади у звязку із скороченням чисельності штату працівників. Крім того, в порушення вимог трудового законодавства, не запропоновано позивачу рівнозначну посаду.

При цьому суд бере до уваги покликання позивача, що в останнього більше двадцяти років стажу державного службовця, досвід роботи у Львівській обласній державній адміністрації , практичний досвід роботи на виробництві головним економістом. Крім того, суд бере до уваги, що у позивача на утриманні двоє дітей, один з яких є інвалідом ІІІ групи.

Відповідно до статті 42 КзПП України, переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У відповідності до ст.11 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого субєкти владних повноважень зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини другої статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, проте вимоги цієї статті відповідачем не були виконані.

Оскільки ліквідації управління не відбулось, позивача звільнено у звязку із скороченням чисельності штату працівників про що останнього не попереджено, відповідачами в порушення норм чинного законодавства не запропоновано ОСОБА_1 рівнозначну посаду тому, відсутній факт який є підставою для звільнення працівника відповідно до. п. 1ч.1 ст. 40 КзПП України.

Згідно з ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно зі статтею 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачами правомірності звільнення позивача з займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України доведено не було.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Управління агропромислового розвитку Перемишлянської районної державної адміністрації середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначає, що сума, яка підлягала стягненню становить 52550,68 грн. Згідно Довідки Перемишлянського районного центру зайнятості №4617 від 21.09.2015 року ОСОБА_1 за період січень квітень виплачено 11729,35 грн. допомоги по безробіттю, згідно Довідки про доходи Департаменту соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації за січень-серпень 2015 року ОСОБА_1 виплачено заробітної плати на суму 21128,98 грн. та за січень - грудень 2014 року виплачено заробітної плати на суму 30175,05 грн., відтак позивачу виплачено суму 63033,38 грн., що є більшою за суму що підлягала до стягнення.

Щодо вимоги позивача про стягнення відшкодування витрат на підготовку до судових засідань та звернень в органи влади згідно розрахунку в сумі 614,95 грн. Суд зазначає, що позивачем до матеріалів справи долучено копії товарних чеків на суму 380,45 грн., однак з вказаних чеків неможливо встановити на підготовку до яких саме засідань та у якій справі здійснювались витрати, відтак позовну вимогу не належить задовольнити.

Щодо заявленої вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 року та від 27.02.2009 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачем позивачеві завдано моральну шкоду, останнім не обґрунтовано в чому полягає ця шкода, не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з прийняттям оскаржуваного Наказу суб'єкта владних повноважень, не визначено, якими доказами це підтверджується. Належних доказів, що підтверджують притягнення посадових осіб до відповідальності за невиконання чи неналежне виконання ними своїх обов'язків, що могло завдати шкоди, позивачем суду також не надано.

Враховуючи вищевикладене, адміністративний позов належить задовольнити частково.

Відповідно до статті 256 КАС України постанову суду про поновлення позивача на посаді слід допустити до негайного виконання.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», за відсутності судових витрат відповідачів, положення статті 94 КАС застосуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 7-14, 17-20, 69-71, 86, 94, 158-163, 167 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати Наказ Управління агропромислового розвитку Перемишлянської районної державної адміністрації №1 від 02.01.2013 року «Про звільнення ОСОБА_1І.» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача сектору розвитку сільської місцевості, врегулювання відносин власності та функціонування аграрного ринку управління агропромислового розвитку Перемишлянської райдержадміністрації у звязку із скороченням чисельності та штату ппрацівників.

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору розвитку сільської місцевості, врегулювання відносин власності та функціонування аграрного ринку управління агропромислового розвитку Перемишлянської райдержадміністрації з 03.01.2013 року.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору розвитку сільської місцевості, врегулювання відносин власності та функціонування аграрного ринку управління агропромислового розвитку Перемишлянської райдержадміністрації звернути до негайного виконання.

Постанову може бути оскаржено, згідно зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з дня її проголошення чи отримання копії постанови, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили, згідно зі ст. 254 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Суддя Грень Н.М.

Повний текст постанови складено та підписано 28.09.2015 року.