Справа № 2-а-905/09
Суддя: Пилипенко О.Є.
Дата ухвалення: 2015-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2-а-905/09 Головуючий у 1-й інстанції: Василенко О.М.
Суддя-доповідач: Пилипенко О.Є.
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Глущенко Я.Б. та Романчук О.М.,

при секретарі - Грабовській Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Таращанського районного суду Київської області від 10 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у Богуславському районі Київської області про зобов'язання здійснити перерахунок пенсії, провести доплату недоплаченої пенсії та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2007 року позивач - ОСОБА_2, звернулася до суду з позовом Управління Пенсійного фонду України у Богуславському районі Київської області про зобов'язання здійснити перерахунок пенсії, провести доплату недоплаченої пенсії та відшкодування моральної шкоди.

Постановою Богуславського районного суду Київської області від 10 березня 2006 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 травня 2006 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22 лютого 2007 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Богуславського районного суду Київської області від 10 березня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 травня 2006 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Постановою Богуславського районного суду Київської області від 19 липня 2007 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2008 року, ОСОБА_2 в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 червня 2009 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Богуславського районного суду Київської області від 19 липня 2007 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 2 липня 2008 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Постановою Богуславського районного суду Київської області від 20 жовтня 2009 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 04 березня 2011 року, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03 лютого 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Богуславського районного суду Київської області від 20 жовтня 2009 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 04 березня 2011 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Постановою Таращанського районного суду Київської області від 10 липня 2015 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального права.

У судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь у справі, причини неявки суду невідомі, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Таращанського районного суду Київської області від 10 липня 2015 року - змінити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 201 КАС України суд апеляційної інстанції змінює рішення суду першої інстанції якщо воно правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права та/або судом вирішено не всі позовні вимоги або питання.

Приймаючи рішення відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відсутні відомості про те, що на одноразову виплату за вислугу років в розмірі 900 крб. нараховувалися внески на державне соціальне страхування, вона є одноразовою виплатою. Відтак суд дійшов висновку, що Управління Пенсійного фонду України у Богуславському районі при призначенні та перерахунку пенсії позивачу діяло відповідно до норм пенсійного законодавства, а тому підстав для задоволення позову немає.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, проте вважає, що судом не правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Богуславському районі з 31.12.1991 і одержує пенсію за віком. Пенсію обчислено із середньомісячного заробітку за період роботи з 14.01.1991 по 31.12.1991, на підставі довідки про заробітну плату №1, виданої 30.12.1991 року Богуславським відділом капітального будівництва.

Згідно вказаної довідки позивачу до її заробітку включена сума 897,58 крб. (пізніше уточнено до 900 крб.) за вислугу років по виробництву за грудень 1991 року.

Відповідно до видаткового касового ордеру від 16.12.1991 № 67, зокрема 11 осіб, в тому числі позивач, отримали виплату в загальному розмірі 7687 крб. і підставою її виплати вказано постанову Кабінету Міністрів Української РСР № 106 від 23.07.1991.

Проте, вказана сума не була врахована при визначенні середньомісячного заробітку позивача при призначенні їй пенсії.

При цьому під час проведення відповідачем у 1997 році звірки документів з відділом капітального будівництва Богуславського АПО, в якому працювала позивач, було встановлено, що сума в розмірі 897, 58 крб. (пізніше уточнена до 900 крб.) була одноразовою виплатою.

15.02.2005 позивач звернулася до відповідача щодо надання інформації про розмір її пенсії, на що Управління Пенсійного фонду повідомило, що при визначенні розміру її пенсії відповідачем не враховано до суми середнього заробітку за рік 897,58 крб. (пізніше уточненої до 900 крб.) за вислугу років по виробництву, оскільки згідно даних управління Пенсійного фонду України зазначена виплата є одноразовою допомогою і не повинна враховуватись при призначенні пенсії.

Крім того, згідно з довідкою виданою керівником Богуславського відділу капітального будівництва позивачу від 01.03.2005 нарахована позивачу сума 897,58 крб. є одноразовою виплатою за вислугу років, згідно постанови № 106 КМУ від 23.07.1991.

Також, 23.11.2005 відповідачем проведена перевірка книги по нарахуванню позивачу заробітної плати за 1991 рік в Богуславському відділі капітального будівництва, але порушень при призначенні пенсії позивачу відповідачем виявлено не було. Навпаки, вказаною перевіркою, відомістю від 16.12.1991, підтверджено факт отримання позивачем 900 крб. одноразової виплати за вислугу років, про що свідчить її особистий підпис.

Вважаючи, що відповідач, при визначенні позивачу розміру пенсії протиправно не врахував виплату у розмірі 897,58 крб., останній звернувся до адміністративного суду з цим позовом.

Обговорюючи правомірність вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного.

Слід зазначити, що Вищий адміністративний суд України, неодноразово скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанції та направляючи справу в суд першої інстанції на новий розгляд в своїх ухвалах зазначав, наступне.

Зокрема, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22.02.2007 справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд для з'ясування юридичної та економічної природи виплати ОСОБА_2 зазначеної в довідці від 30.12.1991 № 1 про її заробіток суми в розмірі 897,58 крб., як за вислугу років на виробництві, яку було виплачено 16.12.1991 згідно видаткового касового ордеру № 67.

В ухвалі Вищого адміністративного суду України від 11.09.2009 зазначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд слугувало те, що суди попередніх інстанцій при розгляді справи допустили однобічність та неповноту з'ясування її обставин. Так, суди не надали належної оцінки тому, що виплата позивачеві 900 крб. щорічної одноразової винагороди за вислугу років, як постраждалій внаслідок Чорнобильської катастрофи, проведена 16.12.1991, тобто до вступу в дію Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону Української РСР «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 19.12.1991, яким внесено зміни до статті 26 вказаного Закону, яка передбачає таку виплату в розмірі річної винагороди, із врахуванням кратності, з розрахунку місячної тарифної ставки, посадового окладу, окладу грошового утримання, які склалися на кінець року за умови наявності відповідного загального трудового стажу роботи. Крім того, судовими рішеннями не було надано належної оцінки копіям довідок та листів різного змісту, які містяться в матеріалах справи. Поза увагою судів залишилося твердження ОСОБА_3, що отримана нею у грудні 1991 року сума в розмірі 897,58 крб. є винагородою за економії фонду заробітної плати, аналогічну виплату вона отримувала і в 1990 році.

В ухвалі від 03.02.2015 Вищий адміністративний суд України зазначив, що суд першої інстанції, ухвалюючи 20.10.2009 рішення, встановив, що підставою для виплати позивачеві суми розміром 900 крб. була постанова № 106, і така виплата є одноразовою виплатою за вислугу років, при цьому не звернув уваги на висновки і мотиви, з яких були скасовані попередні судові рішення у цій справі. У видатковому касовому ордері від 16.12.1991 № 67 (копія) дійсно вказано, що сума розміром 7687 крб. є одноразовою виплатою за вислугу років згідно постанови № 106, і суд першої інстанції погодився з цим, однак не з'ясував чи зазначеною постановою встановлювались порядок та розміри такої виплати позивачеві, і якщо так, то яким саме положенням постанови це визначено, та чи була передбачена така виплата одним із законів України. Крім того, є суперечливими встановлені судом першої інстанції обставини щодо того, що згідно видаткового касового ордеру від 16.12.1991 року № 67 позивач отримала виплату у сумі 7687 крб., оскільки у вказаному ордері № 67 зазначена загальна сума здійснених виплат 11 особам.

Так, відповідно до ст. 78 Закону «Про пенсійне забезпечення громадян в СРСР», що діяв на час призначення позивачу пенсії (в редакції від 17.04.1991), у заробіток для обчислення пенсій включаються всі види оплати праці, на які за діючими правилами нараховуються страхові внески, крім виплат одноразового характеру, не обумовлених діючою системою оплати праці (компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога та інші), перелік яких затверджується в порядку, що визначається Радою Міністрів СРСР.

Слід звернути увагу, що станом на 31.12.1991 - призначення позивачу пенсії, такого порядку прийнято не було.

Водночас в матеріалах справи міститься лист Міністерства соціального забезпечення Української СРСР від 28.01.1992 року №02-01, яким роз'яснено, що в усіх випадках при обчисленні середнього заробітку працівників, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, не включаються до нього щорічна винагорода за вислугу років та щорічна допомога на оздоровлення, які виплачуються згідно зі статтями 39 і 46 Закону УРСР "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", оскільки ці виплати не пов'язані з господарською діяльністю підприємств, організацій та установ. На ці виплати не нараховуються внески.

Колегія суддів апеляційної інстанції, не зважаючи на те, що вказаний лист датований 28.01.1992 (після призначення пенсії позивачу), разом з тим враховуючи, що він несе роз'яснювальний характер та, що на час призначення пенсії позивачу на законодавчому рівні не було врегульовано питання щодо видів оплати праці, на які нараховувалися страхові внески, враховує його при вирішенні цього спору.

Отже наявний висновок, що на виплати одноразового характеру здійснені на підставі Закону УРСР "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", страхові внески не нараховувались, а відтак, такі виплати не можуть бути включені у заробіток для обчислення пенсій.

В свою чергу вирішуючи спір в цій адміністративній справі необхідно встановити чи є отриманні позивачем 897,58 крб., в подальшому уточнені до 900 крб. щорічної одноразової винагороди за вислугу років, одноразовою грошовою виплатою здійсненою на підставі Закону УРСР "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" чи винагородою за економії фонду заробітної плати, як вважає позивач.

Так, як убачається з матеріалів справи, відповідно до довідки від 30. 12.1991 №1 в графі ІІ. Премії, доплати до заробітної плати і винагородження, виплачені за період більше місяця, зазначено, що позивачу було виплачено у грудні 1991 року 897,58 крб., в подальшому уточнені до 900 крб. за вислугу років по виробництву.

Разом з тим, відповідно до копії відомості, наявної в матеріалах справи, зокрема, позивач отримала 900 крб., про що свідчить підпис останньої, а в цілому було виплачено 11 особам 7687 крб. При цьому згідно з видатковим касовим ордером від 16.12.1991 № 67, відповідно до відомості видано одноразової виплати за вислугу років відповідно до постанови № 106 від 23.07.1991 у розмірі 7687 крб.

Також, колегія суддів апеляційної інстанції враховує, що за результатами проведених перевірок, зокрема у 1997 році звірки документів з відділом капітального будівництва Богуславського АПО та 23.11.2005 книги по нарахуванню позивачу заробітної плати за 1991 рік в Богуславському відділі капітального будівництва, порушень при призначенні пенсії позивачу виявлено не було. Натомість, встановлено, що сума в розмірі 897, 58 крб. (пізніше уточнена до 900 крб.) була одноразовою виплатою, а тому не повинна включатися в середній заробіток при визначенні пенсії.

Поряд з цим, в матеріалах справи міститься довідка видана Богуславським відділом капітального будівництва від 17.02.2005 №3, згідно з якої за 1991 рік нараховувалась виплата за вислугу років по виробництву. По Закону УРСР "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в розмірі двох посадових окладів вислуга років не нараховувалась.

Проте, довідкою виданою керівником Богуславського відділу капітального будівництва позивачу від 01.03.2005 №4 Богуславський відділ капітального будівництва відзиває довідку за №3 від 17.02.2005 про нарахування вислуги років, так як вона видана помилково. Також у довідці Богуславського відділу капітального будівництва позивачу від 01.03.2005 №4 зазначено, що нарахована позивачу вислуга років і включена в довідку в сумі 897,58 крб. в грудні 1991 є одноразовою виплатою за вислугу років згідно постанови № 106 від 23.07.1991.

Наведене вище свідчить, що включені в довідку №1 від 30.12.1991 кошти в сумі 897,58 крб. є одноразовою виплатою за вислугу років згідно постанови № 106 від 23.07.1991.

Колегія суддів апеляційної інстанції критично оцінює доводи позивача про те, що вона не отримувала вказаних коштів у розмірі 900 крб. згідно відомості, а підпис в останній є підроблений, оскільки доказів на підтвердження заявленого позивачем суду не надано. Натомість, слід зауважити, що у разі надання таких доказів, стане відсутнім предмет спору, так як у заробіток для обчислення пенсій включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, в свою чергу, якщо суми не були виплачені, то і не були нараховані відповідні внески.

Також не заслуговують на уваги посилання позивача про те, що аналогічні кошти за вислугу років вона отримувала в попередні роки. По-перше, такі доводи не підкріплені відповідними доказами, а по-друге, фонд економії заробітної плати за рішенням керівника може розподілятися між працівниками у відповідності до потреб підприємства, установи, організації.

В свою чергу, слід зазначити, що постанова КМУ від 23.07.1991 № 106 Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Постанова №160), самостійно не встановлю порядок та розміри виплат особам постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи, поряд з цим з її змісту убачається, що її прийнято з метою приведення чинного законодавства з питань ліквідації наслідків чорнобильської катастрофи у відповідність, зокрема Закону "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та правильним його застосуванням.

В тому числі, пунктом 5 зазначеної Постанови №160 зобов'язано Міністерство фінансів УРСР, починаючи з 1992 року при розробці проекту республіканського бюджету передбачати фінансові витрати, пов'язані із застосуванням Законів Української РСР "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

В свою чергу, право на щорічну одноразову винагороду за вислугу років та порядок її нарахування встановлено Законом «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зокрема, відповідно до ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що діяв на час отримання позивачем 897,58 крб., в подальшому уточнені до 900 крб. (в редакції від 01.04.1991), працівники, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, мають право на щорічну одноразову винагороду за вислугу років, незалежно від відомчої належності підприємств, установ та організацій, місця роботи та військової служби. Розмір винагороди визначається відповідними підприємствами та організаціями, в кратному розмірі від загального стажу роботи до визначеного розміру річної винагороди з розрахунку місячної тарифної ставки (посадового окладу, грошового утримання).

За змістом ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в редакції від 01.04.1991, обчислення середньомісячного заробітку провадиться відповідно до Закону СРСР "Про пенсійне забезпечення громадян в СРСР".

При цьому за бажанням того, хто звернувся за пенсією, середньомісячний фактичний заробіток для обчислення пенсії може братися за будь-який період із 12 місяців роботи на територіях радіоактивного забруднення. У випадках, коли особа, що звернулася за пенсією, пропрацювала менше 12 місяців, середньомісячний заробіток визначається шляхом поділу загальної суми заробітку за календарні місяці роботи на кількість цих місяців.

З наведеного убачається, що позивач, як особа, що постраждала від наслідків Чорнобильської катастрофи, у 1991 році мала право на щорічну одноразову винагороду за вислугу років у відповідності до ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Таким чином, враховуючи, що отримані позивачем 900 крб., є одноразовою грошовою винагородою за вислугу років призначеною у відповідності до Постанови №160 від 23.07.1991, яка, в свою чергу, прийнята для впорядкування законодавства з питань ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи є очевидним, що на зазначені кошти страхові внески не нараховувались. Відтак, отримана позивачем винагорода за вислугу років в розмірі 900 крб. не може бути включена у заробіток для обчислення їй пенсій.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є правильним по суті вирішення справи, проте судом не застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а також не правильно застосовано норми права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, постанову Таращанського районного суду Київської області від 10 липня 2015 року - змінити, зазначивши, що підставами для відмови в задоволенні адміністративного позову є обставини, зазначені в мотивувальній частині цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 201, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Таращанського районного суду Київської області від 10 липня 2015 року - змінити, зазначивши, що підстави для відмови в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у Богуславському районі Київської області про зобов'язання здійснити перерахунок пенсії, провести доплату недоплаченої пенсії та відшкодування моральної шкоди, викладені в мотивувальній частині цієї постанови. Резолютивну частину постанови Таращанського районного суду Київської області від 10 липня 2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: О.Є. Пилипенко

Суддя: Я.Б. Глущенко

О.М.Романчук

Головуючий суддя Пилипенко О.Є.

Судді: Глущенко Я.Б.

Романчук О.М.