Справа № 804/11150/15
Суддя: Коренев Андрій Олексійович
Дата ухвалення: 2015-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Коренева А.О.,
при секретарі судового засідання Литвин Ю.Ю.,
представника позивача ОСОБА_2,
представника відповідача ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську в приміщенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ДПІ в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів Дніпропетровської області про визнання протиправними та скасування рішень, -
Вивчивши доводи позову та заперечень, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд при винесені постанови виходить з наступних підстав та мотивів.
Вказаний акт від 10.08.15 №183/1701/НОМЕР_1 (далі акт перевірки) складений за результатами документальної планової виїзної перевірки дотримання норм законодавства з питань повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску ФОП ОСОБА_5 за період з 01.01.14 по 31.12.14.
За висновками акту перевірки посадовими особами ДПІ встановлено порушення ФОП ОСОБА_5 п. 177.2. ст. 177 ПКУ, в результаті чого нараховано податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності за 2014 рік у сумі 6 026,24 грн., та ч.2 ст.7, ч. 11 ст.8 Закону №2464-VI, в результаті чого донараховано єдиного внеску, у розмірі 34,7%, який повинен бути нарахований на загальнообовязкове державне страхування фізичними особами - підприємцями за 2014 рік на загальну суму 13 940,75 грн.
На підставі наведених актів відповідачем зазначається про завищення ФОП ОСОБА_1 витрат в декларації про майновий стан та доходи за 2014 рік на 40 175,05 грн. внаслідок включення до їх складу суми витрат на придбання у ТОВ «Квадротех» послуг з оренди та транспортно-експедиційних послуг на суму 40 175, 05 грн., які мають ознаки нереальності здійснення операцій, по яких відсутній факт їх реального вчинення.
Не погоджуючись з означеними висновками та оскаржуваними рішеннями контролюючого органу, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість вказаних висновків відповідача і винесених на їх підставі спірних актів індивідуальної дії на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України, проаналізувавши положення законодавчих актів, якими врегульовані спірні правовідносини, суд зауважує на наступному.
В ході судового розгляду справи встановлено, що спірна сума в розмірі 40 175,05 грн. віднесена позивачем до витрат 2014р. у звязку з придбанням ним у ТОВ «Квадротех» послуг з оренди нежитлового приміщення та транспортно-експедиційних послуг, які використані ним у своїй господарській діяльності.
Питання оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, унормоване приписами ст.177 ПКУ. Так, відповідно до п.177.2 ст.177 ПКУ об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця. Згідно з п177.4. ст.177 (в редакцій, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.
За приписами пп.138.1.1. п.138.1 ст.138 розділу ІІІ ПКУ (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) витрати операційної діяльності включають, зокрема собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.
Положеннями пп.139.1.9. п.139.1 ст.139 ПКУ визначено, що витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку, не включаються до складу витрат.
На підтвердження правомірності віднесення спірних сум до витрат господарської діяльності позивача, а також реальності операцій, за якими позивачем були сформовані такі суми витрати, останнім надані до перевірки та до суду:
2) Договір №0207-1/13 від 01.11.2013р. щодо отримання позивачем від ТОВ «Квадротех» в оренду нежитлового приміщення за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Курсанта Скоробагатька, 7; - Рахунки на оплату: №01/13-5 від 15.01.2014р. на суму 3000,00 грн.; №2/28-1 від 28.02.2014р. на суму 3000,00 грн.; №5/08-1 від 08.05.2014р. на суму 3000,00 грн.; №7/14-1 від 14.07.2014р. на суму 3000,00 грн.; №7/14-2 від 14.07.2014р. на суму 3000,00 грн.; №7/14-4 от 4.07.2014р. від 14.07.2014р. на суму 3000,00 грн.; - ОСОБА_4 наданих послуг: №ОУ-01/30-1 від 30.01.2014р. на суму 3000,00 грн.; №ОУ- 02/28-2 від 28.02.2014р. на суму 3000,00 грн.; №ОУ-5/08-1 від 08.05.2014р. на суму 3000 грн.; №ОУ-7/14-2 від 14.07.2014р. на суму 3000,00 грн.; №ОУ-7/14-3 від 14.07.2014р. на суму 3000,00 грн.; №ОУ-7/14-5 від 14.07.2014р. на суму 3000,00 грн.; - банківські виписки, у яких зазначені платіжні доручення: №3240 від 30.01.2014р. на суму 3000,00 грн.; №3323 від 12.03.2014р. на суму 3000,00 грн.; №3514 від 14.07.2014р. на суму 3000,00 грн.; №3516 від 14.07.2014р. від 14.07.2014р. на суму 3000,00 грн.; №3615 від 14.07.2014р. на суму 3000,00 грн.
Судовим оглядом наданих позивачем первинних документів, складених за взаємовідносинами з ТОВ «Квадротех», встановлена їх відповідність як вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.95 за № 168/704, так і приписам ПКУ, зокрема ст.44 та 201, містять у собі відомості щодо змісту та обсягу проведених операцій, які узгоджуються між собою.
Суд відмічає, що за змістом ч.2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п.п.2.4, п.п.2.7 п. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обовязкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Суд зважує на те, що зі змісту акту перевірки вбачається, що відповідачем в ході перевірки встановлений факт використання ФОП ОСОБА_1 у свої підприємницькій діяльності нежитлового приміщення за адресою: м. Дніпропетровськ вул. Курсанта Скоробагатька, 7, що перебуває в оренді у позивача на підставі договору від 01.11.13 №0207-1/13 (а.с23, а.акту 3), факт використання ФОП ОСОБА_1 у свої підприємницькій діяльності транспортно-експедиторських послуг відповідачем не заперечується.
Приписами пп.2.3.2.2. вказаного Порядку визначено, що у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно, зокрема у разі відсутності первинних документів або ненадання їх чи інших документів, що підтверджують факт порушення, зазначити інші докази, що достовірно підтверджують наявність факту порушення; у разі відмови платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі органу державної податкової служби така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати, факт про складання такого акта відображається в акті документальної перевірки.
В порушення наведених процесуальних приписів відповідачем в ОСОБА_4 перевірки відносно позивача факти виявлених порушень не викладені чітко, об'єктивно та повною мірою, зокрема не зазначено, яким саме приписам податкового законодавства не відповідають надані позивачем первинні документи, які саме порушення в їх оформлені були встановлені відповідачем.
Зі змісту акту перевірки позивача вбачається, що єдиною підставою для його висновків слугували наявні у відповідача акти відносно контрагента позивача ТОВ «Квадротех» від 04.09.14 №1439/09-62-22-3/30745258 та від 11.09.14 №1246. Суд відмічає, що без дослідження та надання оцінки первинним документам платника податків в сукупності з іншою наявною у контролюючого органу податковою інформацією, такі доводи останнього є безпідставними та носять характер субєктивних припущень.
По-перше, суд зважує на те, що назва та зміст актів перевірок відносно ТОВ «Квадротех» від 04.09.14 №1439/09-62-22-3/30745258 та від 11.09.14 №1246, наведені відповідачем в акті перевірки відносно позивача, свідчать про те, що перевірки відносно ТОВ «Квадротех» проведені не були у звязку із відсутність останнього за юридичною адресою, отже підтвердити реальність або нереальність взаємовідносин з іншими контрагентами на підставі первинних документів ТОВ «Квадротех» у ДПІ можливості не було.
По-друге, Податковий кодекс України не ставить право платника податків на віднесення сум до витрат господарської діяльності в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів, правомірності формування ним доходів та витрат, перебування за місцезнаходженням. Якщо контрагенти не виконали свого зобовязання по сплаті податку до бюджету, відсутні за юридичною адресою, що не дає можливість провести перевірку його діяльності, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи.
Також суд зазначає, що в силу положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» позивач та контрагенти позивача, контрагенти контрагентів є окремими суб'єктами права зі статусом юридичної особи, а відтак позивач та контрагенти позивача є окремими платниками податку на додану вартість. За таких обставин, межі юридичної відповідальності кожного платника податків, яка відповідно до ст. 61 Конституції України має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб'єкта права до відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, є неможливим, за винятком встановлених ст. 228 Цивільного кодексу України та ст.ст. 207 і 208 Господарського кодексу України випадків свідомого укладення таким суб'єктом права нікчемного правочину з метою відображення певних первинних документів в податковому обліку без фактичного проведення господарських операцій.
Саме така правова позиція викладена Європейським Судом з прав людини (рішення від 22.01.2009 у справі БУЛВЕС АД проти Болгарії (заява № 3991/03), а також Верховним Судом України (постанова від 09.09.2008 у справі №21-500во08, постанова від 01.06.2010 у справі № 21-573во10, постанова від 31.01.2011 у справі за позовом ЗАТ Мукачівський лісокомбінат до Мукачівської ОДПІ про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення, постанова від 31.01.2011 у справі за позовом ТОВ Фірма ВІК до ДПІ у м. Херсоні про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень).
Зазначаючи про відсутність факту реального придбання послуг у ТОВ «Квадротех», податковим органом не враховано, що правочини, які вчинені без наміру створення правових наслідків, що обумовлені ними, визначаються законом як фіктивні (ст.234 ЦК України). Недійсність фіктивних правочинів, тобто встановлення факту відсутності наміру створити правові насідки, а отже реально здійснити господарську діяльність, визначається тільки судом. Рішення суду про визнання правочинів між позивачем та його контрагентом ДПІ до суду не надано.
Крім того, згідно з ч.1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаним судом недійсним (презумпція правомірності). Єдиною підставою вважати правочин нікчемним є його недійсність, встановлена законом, саме законом, а не актами, в тому числі актами перевірок податкових органів, які б факти в таких актах не були відображені. Адже, як зазначено вище, вказані в актах перевірки, на які посилається відповідач, висновки є суто суб'єктивною думкою посадових осіб ДПІ, що складали такі акти.
Окремо суд зазначає, що відповідачем не надано до суду чітких та змістовних пояснень з приводу того, що позивачем за взаємовідносинами з ТОВ «Квадротех» за 2014р. - перевіряємий період - сформована сума витрат за Договором №0103 від 01.03.2014р. (транспортно-експедиторські послуги) в розмірі 45 725,00 грн., за Договором №0207-1/13 від 01.11.2013р. (послуги з оренди нежитлового приміщення) - 15 000,00 грн., тобто всього 60 725 грн., а перевіркою здійснений висновок щодо завищення позивачем витрат лише в сумі 40 175,05 грн. Враховуючи наведене, суд констатує, що, не заперечуючи проти правомірності формування позивачем в 2014р. витрат в розмірі 20 549,95 грн. (що також сформовані за взаємовідносинами з ТОВ «Квадротех»), відповідач фактично визначає реальність господарських операцій позивача за взаємовідносинами з ТОВ «Квадротех» на підставі Договорів від №0103 від 01.03.14 та №0207-1/13 від 01.11.13.
Враховуючи викладене, зважуючи на той факт, шо контролюючим органом не заперечуються факти наявності у позивача відповідних первинних документів, оплати позивачем таких послуг з оренди та транспортно-експедиторських послуг, їх використання у господарській діяльності ФОП ОСОБА_1 не ставиться відповідачем під сумнів, суд зазначає про наявність у позивача права на витрати в розмірі 40 175,05 грн. та правомірність віднесення ним такої суму витрат 2014р.
За викладених обставин висновки ДПІ про порушення позивачем п.177.2 ст.177 ПКУ не узгоджуються з приписами податкового законодавства.
З огляду на відсутність порушення позивачем порядку формування витрат та оподаткованого доходу, відсутні підстави для донарахування позивачу податку на доходи фізичних осіб та для застосування контролюючим органом штрафних санкцій за грошовими зобовязаннями з означеного податку. Отже, спірне податкове повідомлення-рішення від 18.08.15 є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідно до приписів п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).
Згідно з п.3 ч.11 ст.25 Закону про збір орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.
Оскільки, як встановлено судом, сума в розмірі 40 175, 05 грн. правомірно віднесена позивачем до витрат господарської діяльності, то й дохід (прибуток), отриманий від підприємницької діяльності позивача за 2014р., що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб не занижений позивачем на відповідну суму. Відтак, підстави для нарахування єдиного внеску та, як наслідок, для застосування штрафних санкцій на підставі ст.25 Закону про збір, відсутні.
Таким чином, доводи позивача щодо протиправності оскаржуваних ним рішень відповідача знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, а висновки та міркування відповідача суперечать наведеним приписам податкового законодавства та носять характер субєктивних припущень посадових осіб відповідача. Отже, оскаржувані рішення ДПІ не узгоджуються з приписами ПКУ та Закону про збір, не відповідають критеріям правомірності рішень субєктів владних повноважень, визначених ч.3 ст.2 КАС України, а тому підлягають визнанню протиправними та скасуванню.
Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст.94 КАС України.
Керуючись ст.ст. 2, 8-12, 69, 71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов задовольнити.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 183 грн. (сто вісімдесят три гривні).
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції за правилами, визначеними ст.186 КАС України.

Постанова суду набирає законної сили згідно зі ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлений 28.09.15.

Суддя ОСОБА_4