Справа № 2а-14531/09/2670
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2011-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

"09" лютого 2011 р. м. Київ

колегія суддів судової палати по адміністративним справам Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Земляної Г.В.

суддів Парінова А.Б., Петрик І.Й.

при секретарі Ломанової Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києва апеляційну скаргу ОСОБА_2, якій діє від імені позивача ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 липня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Голови Адміністрації Президента України про скасування розпорядження в частині звільнення з посади та поновлення на роботі,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ОСОБА_3, остаточно вточнивши позовні вимоги, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 Президента України ОСОБА_5 (далі Відповідач) в якому просив скасувати розпорядження ОСОБА_4 Президента України «Про звільнення працівників ОСОБА_4 Президента України»від 18 вересня 2009 р. № 1238-к з змінами внесеними розпорядженням ОСОБА_4 Президента України «Про внесення змін до ОСОБА_6 ОСОБА_4 Президента України від 18 вересня 2009 року № 1238-к»від 14 січня 2010 року № 20-к в частині звільнення ОСОБА_3 28 вересня 2009 року з посади головного консультанта відділу європейської та євроатлантичної інтеграції департаменту багатостороннього співробітництва Головної служби зовнішньої політики; поновити ОСОБА_3 на посаді головного консультанта відділу європейської та євроатлантичної інтеграції департаменту багатостороннього співробітництва Головної служби зовнішньої політики з 18 вересня 2009 року.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 липня 2010 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятою постановою ОСОБА_2, якій діє від імені позивача ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необєктивність рішення суду, неповне зясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що зявилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанова суду залишенню без змін, з наступних підстав.

Згідно зі п.1 ч.1 ст. 198, ст.200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 статі 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд першої інстанції всебічно, повно та обєктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_6 ОСОБА_4 Президента України від 05 лютого 2009 року №122-к ОСОБА_3 було прийнято на посаду Головного консультанта Відділу Європейської та Євроатлантичної інтеграції Департаменту багатостороннього співробітництва Головної служби зовнішньої політики ОСОБА_4 Президента України та присвоєно сьомий ранг державного службовця.

Указом Президента України від 10 липня 2009 року № 534 «Питання ОСОБА_4 Президента України, вдосконалення його діяльності п.28 ч.1 ст. 106 Конституції України ОСОБА_4 Президента України постановлено забезпечити здійснення в установленому порядку заходів пов'язаних із скороченням численності працівників секретаріату Президента України, в тому числі попередження в установленому порядку працівників про наступне звільнення, безумовною виконання вимог законодавства України про державну службу, про працю»(далі Указ Президента України № 534 ).

Главою ОСОБА_4 Президента України на виконання Указу Президента України №534 видано ОСОБА_6 від 20 липня 2009 року №870-к «Про штатний розклад ОСОБА_4 Президента України на 2009 рік»(далі ОСОБА_6 № 870-к).

У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі скорочення штату працівників, Главою ОСОБА_4 Президента України у відповідності до ОСОБА_6 від 20 липня 2009 року №870-к підписано ОСОБА_6 від 18 вересня 2009 року №1238-к «Про звільнення працівників ОСОБА_4 Президента України», яким звільнено ОСОБА_3 28 вересня 2009 року з посади головного консультанта відділу європейської та євроатлантичної інтеграції департаменту багатостороннього співробітництва Головної служи зовнішньої політики за п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволені позовних вимог ОСОБА_3 прийшов до висновку, що розпорядження ОСОБА_4 Президента України «Про звільнення працівників ОСОБА_4 Президента України»від 18 вересня 2009 року № 1238-к з змінами внесеними розпорядженням ОСОБА_4 Президента України «Про внесення змін до ОСОБА_6 ОСОБА_4 Президента України від 18 вересня 2009 року № 1238-к»від 14 січня 2010 року № 20-к в частині звільнення ОСОБА_3 з посади головного консультанта відділу європейської та євроатлантичної інтеграції департаменту багатостороннього співробітництва Головної служби зовнішньої політики законне та обґрунтоване, і правових підстав для поновлення позивача на тій же посаді в Адміністрації Президента України не має.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи виходячи з наступного.

Обговорюючи питання щодо обґрунтованості підстав та дотримання порядку звільнення позивача з займаної ним посади колегія суддів зважає на таке.

Згідно п.15 ч.1 ст.3 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна не військова служба, дипломатична служба, інша державна служба , служба в органах влади Автономної Республіки Крим , органах місцевого самоврядування.

З наведеного випливає, що будь-яка державна служба є публічною службою. Базовим законом, що регулює суспільні відносини , які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, є Закон України «Про державну службу».

Згідно з вимогами ст.30 цього Закону, загальні підстави припинення публічної служби передбачені Кодексом законів про працю України.

Відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації, а тому позивач мав право лише ставити питання про зміну дати звільнення.

Приписами ст. 49-2 Кодексу законів про працю України встановлено порядок вивільнення працівників, відповідно до якого про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Указом Президента України від 10 липня 2009 року №534 (офіційно оприлюдненого) з метою оптимізації видатків на утримання ОСОБА_4 Президента України було скорочено чисельність його працівників та затверджено їх граничну чисельність у кількості 530 штатних одиниць. Так як визначено нову структуру ОСОБА_4 Президента України у якій відсутній підрозділ «Головна служба зовнішньої політики»де Позивач обіймав відповідну посаду, то субєктом владних повноважень правомірно з дотриманням вимоги законодавства прийняв рішення про звільнення позивача за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Згідно до п. 5 ОСОБА_6 від 20.07.2009 р № 870-к саме на Керівника Головної служби організаційного забезпечення покладено обовязок вжити заходів щодо здійснення в установленому порядку скорочення численності працівників ОСОБА_4 Президента України, в тому числі попередження в установленому порядку працівників про наступне звільнення, забезпечення при їх звільненні умовного використання вимог законодавства України про державну службу, про працю.

Посилання ОСОБА_3 на вплив на посадових осіб ОСОБА_4 Президента України при складанні акту № 1 від 23.07.2009 року не приймається колегією суддів до уваги як безпідставне та розцінюється як засіб захисту своїх прав, оскільки попередження працівників про наступне звільнення відноситься до компетенції саме на Керівника Головної служби організаційного забезпечення, яким є ОСОБА_7

Таким чином посилання позивача, що його було звільнено без попередження безпідставне та спростовується матеріалами справи.

Щодо вимог позивача про скасування ОСОБА_6 ОСОБА_4 Президента України № 20-к від 18 вересня 2009 року «Про внесення змін до ОСОБА_6 ОСОБА_4 Президента України від 18 вересня 2009 року № 123-к»слід зазначити наступне.

ОСОБА_6 ОСОБА_4 Президента України від 25 серпня 2009 року № 1083-к ОСОБА_3 було надано основну щорічну відпустку за період роботи з 05 лютого 2009 року по 04 лютого 2010 року тривалістю 30 календарних днів з 25 серпня 2009 року по 23 вересня 2009 року включно.

Як видно з матеріалів справи позивач хворів у період з 24 вересня 2009 року по 02 жовтня 2009 року та з 03 жовтня 2009 року по 08 листопада 2009 року, що підтверджується листками непрацездатності.

Роз'яснення, що містяться в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду від 06.11.92 N 9 з послідуючими змінами та доповненнями "Про практику розгляду судами трудових спорів", (далі Постанова №9) про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності з підстав, установлених ст. ст. 40, 41 Кодексу законів про працю України та в інших випадках, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, йдеться про звільнення за порушення трудової дисципліни з підстав, установлених законодавством, які можуть бути зазначені і в контракті.

У звязку з вищезазначеними обставинами 18 вересня 2009 року було винесено ОСОБА_6 ОСОБА_4 Президента України № 20-к «Про внесення змін до ОСОБА_6 ОСОБА_4 Президента України від 18 вересня 2009 року № 123-к»яким було змінено дату звільнення ОСОБА_3 на 09 листопада 2009 року.

Відповідно до п.19 Постанови №9 у всіх випадках звільнення за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А Кодексу законів про працю України. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень суд перевіряє чи вчинені вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією і законами України.

Таким чином ОСОБА_6 ОСОБА_4 Президента України № 20-к від 18 вересня 2009 року «Про внесення змін до ОСОБА_6 ОСОБА_4 Президента України від 18 вересня 2009 року № 123-к»законне та обґрунтоване.

Виходячи з наведеного, а також системного аналізу вищевказаних норм права, колегія суддів приходить до висновку, що при прийнятті оскаржуваного розпорядження «Про звільнення працівників ОСОБА_4 Президента України»від 18 вересня 2009 року № 1238-к з змінами внесеними розпорядженням ОСОБА_4 Президента України «Про внесення змін до ОСОБА_6 ОСОБА_4 Президента України від 18 вересня 2009 року № 1238-к»від 14 січня 2010 року № 20-к в частині звільнення ОСОБА_3 28 вересня 2009 року з посади головного консультанта відділу європейської та євроатлантичної інтеграції департаменту багатостороннього співробітництва Головної служби зовнішньої політики ОСОБА_4 Президента України діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбач Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження були надані; обґрунтовано, тобто з урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття оскаржуваного розпорядження; з дотримання необхідного балансу і будь-якими несприятливими наслідками для прав і інтересів ОСОБА_3

Стосовно поновлення ОСОБА_3 на аналогічній посаді в Адміністрації Президента України зазначаємо наступне:

Пунктом 1 Указу Президента України від 25 лютого 2010 року №265 «Про першочергові заходи із забезпечення діяльності Президента України»утворено Адміністрацію Президента України, ліквідувавши ОСОБА_4 Президента України.

Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року N 9 звертає увагу судів на те, що при ліквідації підприємства (установи, організації) правила п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. У цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

З огляду на вищезазначене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги щодо поновлення ОСОБА_3 на тій же посаді в Адміністрації Президента України не підлягають задоволенню, оскільки позивача не було переведено на роботу в Адміністрацію Президента України, яка не є правонаступником ОСОБА_4 Президента України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

ОСОБА_3 належних доказів на підтвердження того, що дії відповідача були з порушення норм чинного законодавства, поза межами компетенції та порушують права та охоронювані законом інтереси позивача, суду не надав.

Надані докази були оцінені судом першої інстанції, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Крім того, було оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що відповідає вимогам ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені статтями 202 204 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження.

Вказані в апеляційній скарзі процесуальні порушення не призвели до неправильного вирішення справи і не є підставою для скасування судового рішення.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в звязку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а постанова суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 8-11, 160, 196, 198, 200, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, якій діє від імені позивача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 липня 2010 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів із дня складання у повному обсязі, тобто з 14 лютого 2011 року шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України у порядку ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В.Земляна

Судді: А.Б.Парінов

ОСОБА_8

Повний текст рішення виготовлений 14 лютого 2011 року.