Справа № 802/2614/15-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2015-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

25 вересня 2015 р. Справа № 802/2614/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Богоноса М.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання: Федчук Т.Ю.

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_3

до: Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області

про: визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року позивач ОСОБА_3 (ОСОБА_3А.) звернувся у Вінницький окружний адміністративний суд із позовом до відповідача Вінницької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області (Вінницької ОДПІ). У позовній заяві позивач просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення від 17.06.2015 року форми «Ф» № 1146-17 яким йому визначено зобовязання із транспортного податку в сумі 25000 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зіслався на те, що 22.05.2012 року згідно свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу САЕ 876730 за ним зареєстровано придбаний автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 200. Проте, у вересні 2012 року вказаний автомобіль було викрадено тому такий автомобіль вибув із його володіння. У звязку із відсутністю автомобіля, позивач вважає протиправним нарахування йому транспортного податку, так як вважає себе таким, що втратив ознаки платника податку після викрадення автомобіля.

Відповідач подавши письмові заперечення просив відмовити у задоволенні вимог адміністративного позову повністю. Як на підставу заперечень відповідач зіслався на те, що за позивачем зареєстрований автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 200. Вказаний автомобіль є обєктом оподаткування транспортним податком оскільки використовується до 5 років і має обєм двигуна понад 3000 куб. см. На думку відповідача факт викрадення автомобіля не звільняє позивача від виконання податкового обовязку із сплати транспортного податку так як незаконне заволодіння транспортним засобом не є підставою вважати ОСОБА_3 таким, що втратив право власності на автомобіль.

У наданих в судовому засіданні усних поясненнях представник позивача позовні вимоги підтримав та просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення від 17.06.2015 року форми «Ф» № 1146-17. При цьому пояснив, що у звязку із викраденням автомобіля ОСОБА_3 втратив можливість володіти, користуватися та розпоряджатися автомобілем, а тому не повинен сплачувати транспортний податок в сумі 25000 грн.

Представник відповідача у судовому засіданні зазначила, що факт незаконного заволодіння зареєстрованим за ОСОБА_3 транспортним засобом TOYOTA LAND CRUISER 200 не звільняє його від обовязку сплатити транспортний податок. Тому, просила відмовити у задоволенні вимог адміністративного позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог адміністративного позову із таких мотивів.

Судом встановлено, що позивач є власником транспортного засобу TOYOTA LAND CRUISER 200 право власності на який зареєстровано 22.05.2012 року (а.с. 7).

У січні 2015 року Вінницька ОДПІ звернулась до управління ДАІ Управління МВС України у Вінницькій області з метою отримання інформації про фізичних та юридичних осіб, які мають станом на 01.01.2015 року зареєстровані легкові автомобілі, що використовуються до 5 років з обємом циліндрів двигуна понад 3000 куб. см. (а.с 22).

У лютому 2015 року на адресу Вінницької ОДПІ надійшла запитувана в управління ДАІ Управління МВС України у Вінницькій області інформація (а.с. 21, 23).

Із змісту отриманої інформації відповідачем встановлено, що позивач є власником автомобіля, що використовуються до 5 років з обємом циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.(а.с. 23).

За результатами опрацювання отриманих відомостей, відповідачем на підставі п.п. 267.6.1 п. 267.6 ст. 267 ПК України, прийнято оскаржуване податкове повідомлення рішення від 17.06.2015 року № 1146-17, яким визначено позивачу суму податкового зобовязання із транспортного податку в сумі 25 000 грн. (а.с. 6).

Позивач вважаючи податкове повідомлення рішення незаконним звернувся до суду з позовом про його скасування посилаючись на те, що зареєстрований за ним автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 200 викрадено у вересні 2012 року, що свідчить про втрату ним ознак платника податку. При цьому в підтвердження факту незаконного заволодіння транспортним засобом позивач подав довідку управління внутрішніх справ України у Вінницькій області (а.с. 8), довідку Вінницького районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області та довідку управління ДАІ управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області.

Надаючи оцінку оскаржуваному податковому повідомленню рішенню в межах підстав заявленого адміністративного позову суд виходить із наступного.

01 січня 2015 року, набрав чинності Закон України № 71-VIII від 28 грудня 2014 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким шляхом викладення в новій редакції ст. 267 ПК України, було введено новий податок - транспортний податок.

Відповідно до п.п. 26.1.1 п. 267.1 ст. 267 ПК України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України є обєктами оподаткування.

Обєктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають обєм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Відповідно до п. 267.4 ст. 267 ПК України ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000,00 гривень за кожен легковий автомобіль, що є обєктом оподаткування.

Відповідно до п.п. 267.6.1 п. 267.6 ст. 267 ПК України обчислення суми податку з обєкта/обєктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку.

Згідно з п.п. 267.6.2 п. 267.6 ст. 267 ПК України податкове повідомлення-рішення про сплату суми податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 01 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).

Таким чином, автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 200 із обємом двигуна понад 3000 кубічних сантиметри право власності на який зареєстровано за позивачем 22.05.2012 року згідно п.п. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 ПК України є обєктом оподаткування транспортним податком, а позивач в такому разі являється платником вказаного податку. Тому, приймаючи податкове повідомлення від 17.06.2015 року № 1146-17, відповідач діяв на підставі та в межах повноважень визначених Законом.

При цьому, суд критично оцінює доводи позивача про втрату ним ознак платника транспортного податку у звязку із незаконним заволодінням невстановленими особами його автомобілем, із наступних мотивів.

Аналізуючи норми п.п. 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 ПК України суд звертає увагу, що законодавець повязав статус особи як платника транспортного податку із фактом наявності у неї зареєстрованих легкових автомобілів, які використовувалися до 5 років і мають обєм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Та обставина, що за позивачем станом на момент розгляду справи зареєстрований такий автомобіль сторонами не оспорюється та підтверджується дослідженими судом обліковими картками приватного транспортного засобу.

Водночас, представник позивача звернув увагу, що позивач втратив можливість володіти, користуватися та розпоряджатися автомобілем у звязку із його викраденням, а тому не реалізовує щодо автомобіля право власності і не може вважатися власником автомобіля у розумінні норм цивільного законодавства. Тому сторона позивача вважає, що зареєстрований за позивачем автомобіль, не є його власним автомобілем, що свідчить про втрату позивачем ознак платника податку.

Суд критично оцінює такі доводи сторони позивача із наступних мотивів.

Згідно ч. 1 ст. 34 Закону України «Про дорожній рух», державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов'язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків.

Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення (ч. 3 ст. 34 Закону).

Порядок проведення державної реєстрації транспортних засобів врегульований Постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. № 1388 якою затверджений Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів.

Пунктом 6 Порядку передбачено, що транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в реєстраційно-екзаменаційних підрозділах Державтоінспекції (далі - підрозділи Державтоінспекції). Транспортні засоби, що належать декільком фізичним або юридичним особам (співвласникам), за їх письмовою заявою реєструються за однією з таких осіб. У разі відсутності одного із співвласників державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі його письмової заяви (п. 6 Порядку).

Власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів (п. 7 Порядку).

Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників (п. 8 Порядку).

Із системного аналізу наведених норм Порядку суд доходить висновку, що реєстрація автомобіля не може бути проведена за іншою особою аніж за власником (співвласником) такого автомобіля. Вказане спростовує доводи позивача про те, що для набуття статусу платника транспортного податку необхідно сукупність юридичних фактів: 1) реєстрація за особою автомобіля; 2) зареєстрований автомобіль повинен бути власним автомобілем особи.

Тому, допоки за ОСОБА_4 зареєстровано автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 200, він вважається його власником і є платником транспортного податку в силу норм п.п. 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 ПК України.

Аналізуючи динаміку розвитку податкового законодавства, яке врегульовувало сплату податку з власників деяких наземних транспортних засобів, суд звертає увагу, що норми ч. 3 ст. 6 чинного до 31.12.2010 року Закону України «Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів» прямо передбачали, що у разі викрадення транспортного засобу податок його власником не сплачується, якщо факт викрадення підтверджується відповідними документами органів, якими порушено відповідну кримінальну справу.

Натомість норми чинної на даний момент ст. 267 ПК України не передбачають звільнення від сплати транспортного податку власників викрадених автомобілів. Такий стан регулювання спірних правовідносин додатково вказує про безпідставність доводів щодо відсутності обовязку сплачувати транспортний податок особами, автомобілі яких викрадено.

Більше того, до Верховної Ради України лише внесено проекту Закону України «Про внесення змін до статті 267 Податкового кодексу України» (щодо захисту прав платників транспортного податку), яким передбачають підпункт 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 доповнити двома новими абзацами та викласти їх в такій редакції:

«У разі викрадення легкового автомобіля, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктом оподаткування, транспортний податок не сплачується з місяця, наступного за тим, в якому транспортний засіб викрадено, якщо факт викрадення підтверджується відповідними документами уповноважених державних органів України про внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

У разі повернення уповноваженими державними органами України викраденого транспортного засобу його власнику податок за такий транспортний засіб сплачується з місяця, в якому транспортний засіб було повернено».

Таким чином, орган законодавчої влади тільки почав вживати заходи для наповнення ст. 267 ПК України нормами, які б звільняли платників транспортного податку від обовязку його сплачувати у випадку незаконного заволодіння транспортним засобом третіми особами.

Тому, телеологічний (цільовий) спосіб тлумачення чинних норм ст. 267 ПК України із урахуванням вираженого у проекті Закону України «Про внесення змін до статті 267 Податкового кодексу України» (щодо захисту прав платників транспортного податку) наміру законодавця, свідчить про те, що власник викраденого автомобіля виходячи із діючого законодавчого регулювання, на даний момент не звільнений від сплати транспортного податку, та в повній мірі повинен виконувати передбачені статтею 267 ПК України податкові обовязки щодо сплати нарахованого транспортного податку.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд звертає увагу і на норму п.п. 267.6.2. п. 267.6 ст. 267 ПК України, в силу якої податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).

Таким чином, у випадку скасування оскаржуваного податкового повідомлення рішення за даним позовом, позивач буде вважатися вільним від обовязку сплатити податкове зобовязання із транспортного податку за 2015 рік навіть в тому разі, якщо викрадений автомобіль буде йому повернуто, оскільки податковий орган обмежений у часі прийняття податкового повідомлення рішення до 01.07. відповідного року.

Крім того, позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги у спорі який виник із посиланням на норми Цивільного кодексу України не врахував, що норми цивільного законодавства, джерелом якого є Цивільний кодекс України, підлягають обмеженому застосуванні у податкових правовідносинах. Правовою підставою для такого висновку є норма ч. 2 ст. 1 ЦК України, в силу якої до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Тому, з огляду на відсутність у ст. 267 ПК України вказівок на необхідність субсидіарного її застосування із нормами Цивільного кодексу України, суд доходить висновку про помилковість посилань позивача на Цивільний кодекс України при обґрунтуванні факту втрати ним статусу платника транспортного податку.

Також суд звертає увагу на те, що саме за державою (в особі органу законодавчої влади) визнається право вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, з метою встановлення правил сплати податків чи інших зборів (в тому числі і підстав для звільнення від їх сплати), а суд не наділений повноваженнями доповнювати діюче законодавче регулювання своїми рішеннями і встановлювати додаткові підстави для звільнення від сплати транспортного податку власників викрадених автомобілів, з огляду на відсутність таких норм у податковому законі.

Правовою підставою для такого висновку є наступні норми.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

В силу ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших

зборів або штрафів.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У своєму рішенні від 14 жовтня 2010 року прийнятому в справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський Суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, у другому реченні першого пункту йде мова про те, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів» (п. 50).

Тому, введення нового виду податку «транспортного податку» на підставі Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» № 71-VІІІ від 28 грудня 2014 року та встановлення чітких правил його сплати (в тому числі відсутність пільг для власників викрадених транспортних засобів), слід вважати «законним втручанням» держави у мирне володіння майном особи та узгоджується із практикою Європейський Суд з прав людини. При цьому відсутність у законі норми про звільнення від сплати транспортного податку власників викрадених автомобілів, не є підставою для такого звільнення на підставі рішення суду.

Враховуючи вказане, суд дійшов висновку, що приймаючи податкове повідомлення рішення від 17.06.2015 року форми «Ф» № 1146-17 відповідач діяв на підставі та в межах визначених законом повноважень, а тому підстави для задоволення позову та його скасування відсутні.

У звязку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати не підлягають присудженню в користь позивача.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні вимог адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Богоніс Михайло Богданович