Справа № 2-а-336/08
Суддя: Ключкович В.Ю.
Дата ухвалення: 2011-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2-а-336/08 (об'єднана) Головуючий у 1-й інстанції: Овсюк Є.М.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" квітня 2011 р. м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ключковича В.Ю.,

суддів Губської О.А.,

ОСОБА_2,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Києві апеляційну скаргу Прокурора Ленінського району м.Вінниці на постанову Ленінського районного суду м. Вінниці від 08 квітня 2008 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до начальника Головного управління праці та соціального захисту населення Вінницької обласної державної адміністрації про визнання відмови протиправною та зобов"язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Постановою Ленінського районного суду м. Вінниці від 08 квітня 2008 року позови ОСОБА_3, ОСОБА_4 до начальника Головного управління праці та соціального захисту населення Вінницької обласної державної адміністрації про визнання відмови протиправною та зобов"язання вчинити дії задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, прокурор Ленінського району м. Вінниці який діє в інтересах держави в особі Головного управління праці та соціального захисту населення Вінницької обласної державної адміністрації подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову, як таку, що винесена з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело неправильного вирішення справи.

У зв'язку з неприбуттям жодної з осіб, які беруть участь у справі у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України.

В апеляційній скарзі прокурор просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови суду. В обґрунтування клопотання, заявник посилається на те, що про існування оскаржуваної постанови, прокуратурі стало відомо під час виконання завдання прокуратури Вінницької області від 21.01.2010 року щодо перевірки інформації Головного управління праці та соціального захисту населення Вінницької обласної державної адміністрації про оскарження рішень судів щодо передачі автомобілів членам сімей померлих інвалідів.

Статтею 37 Закону України «Про прокуратуру»передбачено, що право внесення апеляційного, касаційного і окремого подання на вироки, рішення, ухвали і постанови судів надається прокурору і заступнику прокурора в межах їх компетенції, незалежно від їх участі в розгляді справи в суді першої інстанції.

Оскільки, як вбачається з матеріалів справи, про існування оскаржуваної постанови прокуратурі Ленінського району м. Вінниці стало відомо у січні 2010 року, а апеляційну скаргу подано 18.02.2010 року та враховуючи те, що прокурор не брав участі в розгляді справи в суді першої інстанції, не був повідомлений про можливість вступу у справу, в матеріалах справи відсутні дані про те, що суд першої інстанції направляв копію оскаржуваного судового рішення прокурору, тому колегія визнає поважними причини пропуску прокурором Ленінського району м. Вінниці строку на апеляційне оскарження постанови Ленінського районного суду м. Вінниці від 31 березня 2008 року та вважає, що немає правових підстав окремо вирішувати питання щодо поновлення пропущеного строку.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а постанову суду першої інстанції скасувати, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався п. 37 постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.1997 р. № 999 «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями», згідно з яким після смерті інваліда автомобіль, яким він був забезпечений безплатно або на пільгових умовах, залишається його сім'ї та знімається з обліку в органах соціального захисту населення. Перереєстрація автомобіля на ім'я одного з членів сім'ї інваліда, який на час смерті інваліда проживав разом з ним, проводиться Державтоінспекцією з дозволу органу соціального захисту населення, де інвалід перебував на обліку як власник транспорту.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції, 14.09.2005 року батько позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 набув право користування на автомобіль «ВАЗ 111», обєм двигуна 1499 см3, індефікаційний номер ХТА 211100Y0030844, 2000 року випуску, як адресну гуманітарну допомогу з-за кордону. 16.02.2007 року ОСОБА_5 помер.

02.06.2006 року чоловік позивача ОСОБА_4 ОСОБА_6 набув право на автомобіль «AUDI A 61.8»1999 року випуску, білого кольору, кузов № WAUZZZ4ВZХN137125, як адресну гуманітарну допомогу з-за кордону. 09.10.2006 року ОСОБА_6 помер.

Після смерті своїх родичів, позивачі звернулися до Головного управління праці та соціального захисту населення Вінницької обласної державної адміністрації про видачу довідки на переоформлення автомобілів на своє ім'я.

Листами від 02.10.2007 року та від 11.12.2007 року Головне управління праці та соціального захисту населення Вінницької обласної державної адміністрації повідомило позивачів, що автомобілі підлягають поверненню органам соціального захисту населення та відмовило у видачі довідок на перереєстрацію.

Позивачі вважають таку відмову протиправною та просять зобов'язати начальника управління видати дозвіл на перереєстрацію автомобілів.

Відповідно до п. 16 Постанови Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 р. № 999 «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями»після смерті інваліда автомобіль, яким він був забезпечений Головним управлінням соціального захисту або управлінням виконавчої дирекції, строк експлуатації якого більше ніж 10 років, залишається члену сім'ї, який на час смерті інваліда проживав та був зареєстрований за місцем проживання і реєстрації інваліда.

В результаті вивчення матеріалів справи колегією суддів встановлено, що строк експлуатації автомобіля марки «ВАЗ 111», обєм двигуна 1499 см3, індефікаційний номер ХТА 211100Y0030844, 2000 року випуску, отриманого ОСОБА_5 14.09.2005 року та автомобіля марки «AUDI A 61.8»1999 року випуску, кузов № WAUZZZ4ВZХN137125, отриманого ОСОБА_6 на момент їх смерті був меншим 10 років.

Відповідно до частин 2, 3 статті 195 КАС України суд апеляційної інстанції може дослідити докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції. Суд апеляційної інстанції може дослідити також докази, які досліджувалися судом першої інстанції з порушенням вимог цього Кодексу. Суд апеляційної інстанції може встановити нові обставини, якщо вони не встановлювалися судом першої інстанції у зв'язку із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції дослідив докази, подані апелянтом разом з апеляційною скаргою.

Прокурор Ленінського району м. Вінниці разом з апеляційною скаргою подав копії заяв - зобовязань інвалідів, яким було надано автомобілі, на які заявили право позивачі, в яких зазначено, що вищевказані автомобілі отримані інвалідами як гуманітарна допомога без права відчуження лише для користування та є державною власністю.

З наведеного вбачається, що інваліди отримали вказані автомобілі у користування.

ОСОБА_6 цього, судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення було застосовано п. 37 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.1997 р. № 999 «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями», що на момент розгляду справи втратила чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 року № 999 «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями».

Виходячи з цього, застосуванню в даному випадку підлягає п. 16 Постанови Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 року № 999 «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями», згідно з яким після смерті інваліда автомобіль, яким він був забезпечений Головним управлінням соціального захисту або управлінням виконавчої дирекції, строк експлуатації якого більше ніж 10 років, залишається члену сім'ї, який на час смерті інваліда проживав та був зареєстрований за місцем проживання і реєстрації інваліда.

Оскільки судом апеляційної інстанції було встановлено, що строк експлуатації автомобілів, здійснити перереєстрацію яких вимагають позивачі, становить менше 10 років, колегія суддів приходить до висновку, що останні не мають права на отримання таких автомобілів.

ОСОБА_6 цього, пунктом 41 Постанови Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 року № 999 «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями»встановлено, що за бажанням інвалідів головні управління соціального захисту можуть забезпечувати їх автомобілями, ввезеними в Україну і визнаними в установленому порядку гуманітарною допомогою, без права продажу, дарування, передачі (в тому числі за довіреністю) іншій особі. Автомобілями, отриманими головними управліннями як гуманітарна допомога, інваліди (за їх бажанням або за бажанням законних представників недієздатних інвалідів), діти-інваліди (за бажанням їх законних представників), які перебувають на обліку, забезпечуються безоплатно в порядку черговості.

Після смерті інваліда автомобіль, отриманий як гуманітарна допомога, повертається (вилучається) головному управлінню соціального захисту і здається підприємству, що здійснює заготівлю та переробку металобрухту, або видається в порядку черговості інваліду, який перебуває на обліку. Такий інвалід знімається з обліку на десятирічний строк, визначений починаючи з дати отримання автомобіля попереднім інвалідом, з урахуванням строку його експлуатації померлим.

Враховуючи наведені норми діючого законодавства, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відмова відповідача у видачі позивачам довідок для здійснення перереєстрації автомобілів є законною та обґрунтованою.

Підсумовуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів приходить до висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі знайшли своє підтвердження, суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги Прокурора Ленінського району м. Вінниці та скасування постанови Ленінського районного суду м. Вінниці від 08 квітня 2008 року з постановленням нового рішення у справі про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 195, 197,198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Прокурора Ленінського району м. Вінниці задовольнити.

Постанову Ленінського районного суду м. Вінниці від 08 квітня 2008 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до начальника Головного управління праці та соціального захисту населення Вінницької обласної державної адміністрації про визнання відмови протиправною та зобов"язання вчинити дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя: Ключкович В.Ю.

Судді: Губська О.А..

ОСОБА_2