Справа № К/9991/18339/11-С
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2015-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2015 року м. Київ К/9991/18339/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Пасічник С.С.,

Кочана В.М.,

Швеця В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2010 року, постанову цього ж суду від 19 січня 2011 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції України в м.Сєвєродонецьку, Головного управління Державного казначейства України в Луганській області про визнання порушень чинного законодавства та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2010 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції України в м.Сєвєродонецьку, Головного управління Державного казначейства України в Луганській області (залученого до участі у справі ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 01.10.2010р.), в якому (з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог) просив: захистити громадянські права позивача на підставі ст.ст.8,55 Конституції України, ст.16 ЦК України, ст.ст.2,6,104 КАС України, керуючись принципом верховенства права та Постановою Пленуму ВСУ №9 від 01.11.1996р. «Про застосування Конституції при здійсненні правосуддя»; визнати в даному адміністративному позові інший предмет позовних вимог, ніж ті, по яким раніше були прийняті судові рішення; визнати порушення відповідачем ст.40 Конституції України, Закону України «Про звернення громадян» по факту ненадання позивачу відповіді на його звернення від 24.09.2009р. та від 07.12.2009р.; визнати порушення відповідачем ст.124 Конституції України та умисне невиконання судового рішення від 21.09.2004р. при повторному зверненні позивача з заявами від 24.09.2009р. та від 07.12.2009р.; визнати порушення ВДВС ГУЮ в м.Сєвєродонецьку в грудні 2009 року вимог Конвенцій «Про стягнення аліментів за кордоном» та «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах; визнати відсутність в матеріалах виконавчого провадження доказів повідомлення позивача про його права у виконавчому провадженні; визнати відсутність пропуску строку на подання адміністративного позову через неповідомлення позивача про його права у виконавчому провадженні та неповідомленні про порядок оскарження; визнати приховування відповідачем майна боржника (житловий будинок), яке зазначено у виконавчому листі; визнати непроведення відповідачем належних примусових процесуальних дій по виконанню судового рішення від 21.09.2004р. по закінченню семиденного строку, встановленого законом для добровільного виконання судового рішення; визнати відсутність у ВДВС ГУЮ в м.Сєвєродонецьку доказів вручення позивачу постанови про закриття виконавчого провадження; визнати відсутність у ВДВС ГУЮ в м.Сєвєродонецьку доказів здійснення належних процесуальних дій по примусовому виконанню судового рішення від 21.09.2004р.; визнати відсутність у ВДВС ГУЮ в м.Сєвєродонецьку доказів виконання процесуальних дій по поданим позивачем 24.09.2009р. та 07.12.2009р. заявам; визнати невиконання ВДВС ГУЮ в м.Сєвєродонецьку ст.ст.2-5,7,8,8-1,8-3,11,11-1,12,17-22,24-28,30,32-38,40,40-1,42,45-48,55,62-64,67-69,75,88 Закону України «Про виконавче провадження»; визнати відсутність юридичних підстав для закриття виконавчого провадження 28.02.2006р. по постанові про відкриття виконавчого провадження від 29.10.2004р. через відсутність у боржника майна, зазначеного у виконавчому листі; визнати грубе порушення строку здійснення виконавчого провадження по виконанню судового рішення від 21.09.2004р., який для немайнового виконавчого провадження складає 2 місяці, а не 2 роки 4 місяці; визнати умисним невиконання судового рішення від 21.09.2004р.; визнати фальсифікацію відповідачем Закону України «Про виконавче провадження» та відсутність в Законі вимоги про відкриття виконавчого провадження лише на підставі оригінала виконавчого листа; визнати факт відсутності звернень відповідача в Сєвєродонецький міський суд та непред'явлення постанов по всім процесуальним діям, передбаченим Законом України «Про виконавче провадження»; визнати факт відсутності у ВДВС ГУЮ в м.Сєвєродонецьку доказів вручення позивачу двох постанов в 2009 році про відмову у відкритті виконавчого провадження; визнати факт відсутності у ВДВС ГУЮ в м.Сєвєродонецьку доказів роз'яснення позивачу права на звернення до суду для приведення виконавчого документа у відповідність до вимог ст.19 Закону України «Про виконавче провадження»; визнати порушення ВДВС ГУЮ в м.Сєвєродонецьку ст.370 ЦПК України; визнати порушення відповідачем ст.ст.8,19,124,129 Конституції України при виконанні судового рішення від 21.09.2004р.; визнати порушення відповідачем ст.13 Закону України «Про судоустрій України»; визнати умисне створення відповідачем позивачу перепон при здійсненні примусових процесуальних заходів по виконанню судового рішення від 21.09.2004р.; визнати обмеження відповідачем конституційних прав позивача при виконанні судового рішення від 21.09.2004р. та прав сторони виконавчого провадження й зобов'язання відновити такі порушені права; внести подання до Вищої Ради Юстиції, Президенту України та у Відділ боротьби з організованою злочинністю та корупцією при Верховній Раді України по факту незаконних дій посадових осіб ВДВС ГУЮ в м.Сєвєродонецьку для порушення кримінальної справи; постановити окрему ухвалу про порушення ВДВС ГУЮ в м.Сєвєродонецьку ст.124 Конституції України та притягнення посадових осіб відповідача до відповідальності; відшкодувати позивачу з коштів державного бюджету завдану відповідачем (ВДВС ГУЮ в м.Сєвєродонецьку) матеріальну шкоду в розмірі 21600,00грн., моральну шкоду в розмірі 150000,00грн., а всього - 171600,00 грн. на підставі ст.56 Конституції України.

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 19.01.2011р., залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 17.03.2011р., в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що правомірність дій органу ДВС при здійсненні примусового виконання зазначеного рішення Сєвєродонецького міського суду від 21.09.2004р. була встановлена при розгляді іншої справи (№2а-19795/09/1270), а тому, з огляду на приписи ст.72 КАС України, ця обставина не підлягає доказуванню при розгляді даної справи; крім того, Відділом Державної виконавчої служби Головного управління юстиції України в м.Сєвєродонецьку відповіді на звернення позивача підготовлено та надіслано останньому у встановлений Законом України «Про звернення громадян» строк, що, як наслідок, свідчить про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог як щодо протиправності дій (бездіяльності) органу ДВС, так і щодо заподіяння ним матеріальної та моральної шкоди.

Не погоджуючись з рішеннями судів, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і процесуального права, просив рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідно до ч.2 ст.220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що рішенням Сєвєродонецького міського суду від 21.09.2004р. стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 29944 грн. відшкодування матеріальної (2944 грн.) та моральної (27000 грн.) шкоди.

В ході здійснення виконавчих дій по примусовому виконанню виданого на підставі вказаного рішення суду виконавчого листа державним виконавцем встановлено, що боржник - ОСОБА_8 виїхала на постійне місце проживання за кордон та у неї відсутнє будь-яке майно, на яке можна звернути стягнення для виконання рішення суду, у зв'язку з чим 28.02.2006р. винесено постанову про повернення виконавчого листа на підставі ст.40 Закону України «Про виконавче провадження».

Ці обставини були предметом дослідження у справі №2а-19795/09/1270 за позовом ОСОБА_4 до Відділу державної виконавчої служби Сєвєродонецького міського управління юстиції, Сєвєродонецького міського відділу ГУМВС України в Луганській області, голови Сєвєродонецького міського суду Луганської області Губанова В'ячеслава Дмитровича, Головного управління Державного казначейства України в Луганській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодувати матеріальну та моральну шкоду й постановою Луганського окружного адміністративного суду від 12.08.2009р. у справі №2а-19795/09/1270, залишеною без змін ухвалами Донецького апеляційного адміністративного суду від 08.12.2009р. та Вищого адміністративного суду України від 15.04.2010р., в задоволені позову відмовлено.

Разом з тим, 24.09.2009р. та 07.12.2009р. позивач звернувся до ВДВС ГУЮ МЮУ в м.Сєвєродонецьку Луганської області з заявами, в яких повторно просив прийняти до провадження виконавчий лист, виданий на виконання рішення суду від 21.09.2004р., й здійснити його виконання.

Листами від 05.10.2009р. за вих. №22912/03-15 та від 17.12.2009р. за вих. №29767/03-19, в цей же день надісланими на адресу позивача, орган Державної виконавчої служби повідомив ОСОБА_4 про результати розгляду його звернень.

Зважаючи на наведене, суди, з урахуванням положень ст.72 КАС України (відповідно до яких обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини) та вимог ст.20 Закону України «Про звернення громадян» (що визначає місячний строк для розгляду звернень), дійшли висновку про безпідставність позовних вимог.

Проте, при цьому, судами не було надано оцінки самим відповідям ВДВС ГУЮ МЮУ в м.Сєвєродонецьку Луганської області від 05.10.2009р. за вих.№22912/03-15 та від 17.12.2009р. за вих.№29767/03-19 в контексті порушуваних позивачем в зверненнях від 24.09.2009р. та від 07.12.2009р. питань (адже зазначені відповіді містили лише посилання на відсутність на виконанні у Відділі виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 29944,00грн.).

Крім того, суди залишили поза увагою й ту обставину, що позивач звертався до органу Державної виконавчої служби з заявами в порядку саме Закону України «Про виконавче провадження» (а не Закону України «Про звернення громадян») з вимогою про вчинення дій по виконанню рішення суду від 21.09.2004р. на підставі виданого виконавчого листа.

Відповідно до статті 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом пункту 3 частини 1 статті 163 КАС України у мотивувальній частині зазначаються обставини, встановлені судом із посиланням на докази, мотиви неврахування окремих доказів, а також мотиви, з яких суд виходив при ухваленні рішення, і положення закону, якими він керувався.

В мотивувальній частині рішення наводяться дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінка всіх доказів, з яких виходив суд при вирішенні спору; визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд повинен це обґрунтувати.

Згідно з частиною 1 статті 138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить установити при ухваленні судового рішення у справі.

Мотивувальна частина кожного рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права і у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права й обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на відповідні статті КАС України та інші норми процесуального права, керуючись якими суд встановив обставини справи, права й обов'язки сторін; в мотивувальній частині рішення можуть також використовуватися посилання на рішення Конституційного Суду України, відповідні рішення Верховного Суду України (стаття 244-2 КАС України), а також посилання на рішення Європейського суду з прав людини; проте саме лише посилання в мотивувальній частині на положення законодавства без належного наведення мотивів застосування певних норм права або незастосування інших норм, на які посилається сторона при обґрунтуванні своїх вимог, не може вважатися належною юридичною кваліфікацією (п.9 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013р. №7 "Про судове рішення в адміністративній справі").

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що суди попередніх інстанцій, не врахувавши наведених норм законодавства та не дослідивши всіх обставин, що мають значення для справи, дійшли передчасних висновків у справі, а тому, враховуючи, що суд касаційної інстанції процесуальним законом позбавлений можливості досліджувати докази і встановлювати обставини, судові рішення відповідно до ч.2 ст.227 КАС України підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, якому слід дослідити вищевказані обставини і прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Стосовно касаційної скарги на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 24.12.2010р. про відмову в задоволенні клопотання позивача про передачу справи на розгляд до іншого суду, то касаційне провадження в цій частині підлягає закриттю як помилково відкрите, оскільки відповідно до ч.2 ст.211 КАС України ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку, якщо вони перешкоджають подальшому провадженню у справі; заперечення проти інших ухвал можуть бути включені до касаційної скарги на судове рішення, ухвалене за наслідками апеляційного провадження; за змістом же ч.5 ст.22 КАС України ухвала про відмову в передачі адміністративної справи з одного адміністративного суду до іншого оскарженню не підлягає, водночас ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 04.03.2011р. було відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою позивача на зазначену ухвалу, тобто в апеляційному порядку остання не переглядалась.

Керуючись ст.ст.210,211,220,222,223,227,230,231 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційне провадження за скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції України в м.Сєвєродонецьку, Головного управління Державного казначейства України в Луганській області про визнання порушень чинного законодавства та зобов'язання вчинити певні дії закрити.

Касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 19 січня 2011 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2011 року задовольнити частково, вказані судові рішення скасувати, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Пасічник С.С.

Кочан В.М.

Швець В.В.