Справа № 826/2079/15
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2015-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/2079/15 Головуючий у 1-й інстанції: Арсірій Р.О.
Суддя-доповідач: Оксененко О.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Губської Л.В., Федотова І.В.,

при секретарі - Пономаренко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві, головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби ГУЮ у м. Києві Дякона Н.М., третя особа: публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» про визнання неправомірними дій, скасування арешту,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві, головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби ГУЮ у м. Києві Дякона Н.М., третя особа: публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» про визнання неправомірними дій щодо арешту нежилої будівлі загальною площею 157,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, яка належить позивачу на праві приватної власності згідно договору дарування нерухомого майна від 02 лютого 2010 року, накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 30657583 виданого 10 вересня 2014 року, номер запису 6961170, видавник: Дякон Назарій Миколайович, відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві; скасування арешту нежилої будівлі загальною площею 157,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_2, на праві приватної власності згідно договору дарування нерухомого майна від 02 лютого 2010 року, накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 30657583 виданого 10 вересня 2014 року, номер запису 6961170, видавник: Дякон Назарій Миколайович, відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням позивач звернулася із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану постанову, у зв'язку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів відповідно до ч.4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 02 лютого 2010 року між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдарована) укладено договір дарування нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. Відповідно до умов даного договору, дарувальник передав безоплатно у власність обдарованій, а обдарована прийняла в дар нежилу будівлю (Літ. Е), загальною площею 157,80 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

У жовтні 2014 року позивач звернулась із заявою щодо реєстрації вказаного нерухомого майна до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві.

Проте рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби головного управління юстиції у м. Києві Гриценко Л.Л. від 23.10.2014 року № 16709533 у державній реєстрації права власності на нежитлову будівлю «Е», що розташована за адресою: АДРЕСА_2 позивачу було відмовлено, з тих підстав, що заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна (арешт в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 6961170 від 11.09.2014, обтяжувач - відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві).

Так, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованого 24 жовтня 2014 року, постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 30657583 виданого 10 вересня 2014 року, видавник: Дякон Назарій Миколайович, відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_4, реєстровий номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, адреса: Україна, 04074, АДРЕСА_1.

Вважаючи дії відповідача щодо накладення арешту, в тому числі, і на її майно, а саме, нежитлову будівлю «Е», що розташована за адресою: АДРЕСА_2, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги є приватноправовими, а позивач не вірно обрав спосіб захисту права власності. З огляду на предмет та підстави позову, суд зазначає, що за захистом своїх прав та інтересів у даному випадку позивач повинна звертатися до загального місцевого суду з позовом про виключення спірного майна з акту опису та звільнення з - під арешту.

Проте, колегія суддів не погоджується з вказаним рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) являє собою сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Частиною 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів для примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Згідно з статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

Як було зазначено вище, 02 лютого 2010 року між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдарована) укладено договір дарування нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З.

У відповідності до ч.3,4 ст.334 Цивільного кодексу України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Дані норми співвідносяться з вимогами щодо державної реєстрації правочинів, встановленими статтею 210 Цивільного кодексу України.

Так, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації та порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Відповідно до Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затверджений постановою КМУ від 26.05.2004 року № 671 (далі - Порядок № 671), якій діяв на час укладення договору дарування вказаної вище нежилої будівлі, державна реєстрація правочинів проводиться відповідно до вимог ЦКУ шляхом внесення відповідної інформації до Державного реєстру правочинів. Реєстраторами правочинів є державні нотаріальні контори та приватні нотаріуси.

Отже, державну реєстрацію договорів з відчуження нерухомого майна здійснюють нотаріуси після проведення нотаріального посвідчення таких договорів.

Таким чином, оскільки реєстрація договору дарування вказаної вище нежилої будівлі здійснена нотаріусом 02.02.2010 року і договір є дійсним, то у позивачки виникло право, як у набувача нерухомості, захисту своїх інтересів щодо вказаного майна в судовому порядку.

Така правова позиція викладена Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові Пленуму № 5 від 07.02.2014 року.

Колегія суддів також зазначає, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва № 2-413/12 від 21.06.2012 року постановлено звільнити з-під арешту майно, а саме нежитлову будівлю «Е» загальною площею 157,80 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, накладеного постановою старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві Гаркавенко А.В. від 18.04.2011 року. Вказане рішення набрало законної сили.

Так, вказаним рішенням встановлено, що право власності позивача на нежитлову будівлю загальною площею 157,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 набуто нею х моменту нотаріального посвідчення договору дарування та прийняття дарунку, а саме 02.02.2010 року.

В силу приписів ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на викладене, колегія суддів не погоджується з позицією суду першої інстанції, що спірне питання в даній справі фактично полягає у встановленні належності описаного та арештованого державним виконавцем майна до власності позивача чи до власності ОСОБА_4

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання неправомірними дій головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Дякон Назарія Миколайовича щодо арешту нежилої будівлі загальною площею 157,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 30657583 виданого 10 вересня 2014 року, номер запису 6961170, видавник: Дякон Назарій Миколайович, відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві.

Стосовно позовної вимоги про скасування арешту нежилої будівлі загальною площею 157,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_2, на праві приватної власності згідно договору дарування нерухомого майна від 02 лютого 2010 року, накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 30657583 виданого 10 вересня 2014 року, номер запису 6961170, видавник: Дякон Назарій Миколайович, відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві, колегія суддів зазначає наступне.

Так, вирішення вказаного питання відноситься до компетенції саме відповідача, суд не вправі втручатись в повноваження та діяльність суб'єктів владних повноважень, або ж підміняти їх.

Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

З урахуванням зазначених обставин та норм права, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем було неправильно обрано спосіб захисту її прав шляхом заявлення до суду позовних вимог про скасування арешту нежилої будівлі.

Водночас, з метою повного і всебічного захисту прав і законних інтересів ОСОБА_2, колегія суддів, діючи у відповідності з приписами ст.ст.11, 195 КАС України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог і задовольнити адміністративний позов шляхом зобов'язання управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві зняти арешт з нежилої будівлі загальною площею 157,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 30657583 виданого 10 вересня 2014 року, номер запису 6961170, видавник: Дякон Назарій Миколайович, відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві.

Стосовно позиції суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є приватноправовими та за захистом своїх прав та інтересів у даному випадку позивач повинна звертатися до загального місцевого суду з позовом про виключення спірного майна з акту опису та звільнення з - під арешту, колегія суддів зазначає наступне.

За правилами частини першої статті 383 Цивільного процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Як свідчать фактичні обставини справи, позивач не є стороною виконавчого провадження, тому вона правомірно звернулася до суду в порядку, передбаченому КАС України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 липня 2015 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити частково, оскільки постанова ухвалена з порушенням норм матеріального права та без з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до п. 1, 4 ч.1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2015 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Дякон Назарія Миколайовича щодо арешту нежилої будівлі загальною площею 157,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 30657583 виданого 10 вересня 2014 року, номер запису 6961170, видавник: Дякон Назарій Миколайович, відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві.

Зобов'язати управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві зняти арешт з нежилої будівлі загальною площею 157,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 30657583 виданого 10 вересня 2014 року, номер запису 6961170, видавник: Дякон Назарій Миколайович, відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 73 грн. 00 коп. та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 37 грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Оксененко О.М.

Судді: Губська Л.В.

Федотов І.В.