Справа № 0907/3/11 (2а/0907/1/12)
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2015-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" вересня 2015 р. м. Київ К/800/45304/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого - судді суддів Тракало В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 9 листопада 2012 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 7 серпня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 до Івано-Франківського міського управління юстиції, відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, Головного управління юстиції в Івано-Франківській області, треті особи Державне казначейство України, прокуратура Івано-Франківської області про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, відшкодування майнової та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У липні 2003 року - ОСОБА_4, у жовтні 2004 року - ОСОБА_6, у травні 2005 року - ОСОБА_5 звернулися до суду із позовами до відповідачів. Неодноразово уточнювали позовні вимоги. Остаточно просили визнати незаконною бездіяльність відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції щодо повторного невиконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24 листопада 1997 року та рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 лютого 2001 року; визнати незаконною бездіяльність Івано-Франківського міського управління юстиції щодо контролю за діяльністю відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції та виконанням вимог ст. 5 Закону України «Про державну виконавчу службу»; визнати, що Івано-Франківське міське управління юстиції, управління юстиції в Івано-Франківській області, та відділ державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції незаконно не виконували міжнародних зобов'язань держави та вимог національного законодавства щодо боротьби з відмиванням коштів, одержаних злочинним шляхом, та постановити окрему ухвалу про зобов'язання керівника Міністерства закордонних справ інформувати Президента України та Уряд України про вказане з висуненням вимоги вжити невідкладних та вичерпних заходів реагування. Визнати, що діяннями відповідачів, які виразились у повторному невиконанні вироку Івано-Франківського обласного суду від 24 листопада 1997 року, створено загрозу майну позивачів у зв'язку з неможливістю в подальшому виконати судові рішення в частині повної компенсації збитків; визнати, що відділ державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції приймаючи постанови про повернення виконавчого листа стягувачеві без виконання застосував обман. Визнати, що загальна сума несплаченого боргу та похідних компенсацій станом на 5 серпня 2001 року перед ОСОБА_4 становить 309155 доларів США та 11349 грн., перед ОСОБА_5 - 231762 долари США та 7566 грн. Відшкодувати ОСОБА_4 збитки (втрачене майно та упущену вигоду), завдані відділом державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції в сумі 15432432 грн. 40 коп., судові витрати в сумі 1036 грн. 88 коп., 150000 моральної шкоди. Відшкодувати ОСОБА_5 збитки, завдані відділом державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції (втрачене майно та упущену вигоду) в сумі 11563262 грн. 60 коп., моральну шкоду в розмірі 100000 грн. Визнати, що номінальна вартість шкоди ОСОБА_6 становить 52946 грн., реальна вартість шкоди з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення - 594725 грн. 31 коп., 3% річних - 7237 грн. 53 коп. Визнати, що відділ державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції несе субсидіарну відповідальність щодо відшкодування компенсацій, заподіяних ОСОБА_6 та її майну збитків, що становить 1203925 грн. 60 коп. Відшкодувати ОСОБА_6 збитки, завдані відділом державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, (втрачене майно та упущену вигоду) в сумі 2407851 грн. 60 коп., моральну шкоду в розмірі 120000 грн.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 березня 2005 року об'єднано в одне провадження справи за позовом ОСОБА_4 до Івано-Франківського міського управління юстиції та за позовом ОСОБА_6 до Івано-Франківського міського управління юстиції, відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, Державного казначейства України. А ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 березня 2005 року об'єднано в одне провадження справи за позовом ОСОБА_5 до Івано-Франківського міського управління юстиції, відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, Державного казначейства України та за позовами ОСОБА_4, та ОСОБА_6 до Івано-Франківського міського управління юстиції, відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, Державного казначейства України.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що ухиляючись від виконання судових рішень, відповідачі завдають збитків їм та їх майну, а тому вказані збитки мають бути стягнуті з держави.

Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 9 листопада 2012 року позови задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції щодо невиконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24 листопада 1997 року та рішення Івано-Франківського міського суду від 18 листопада 2004 року; визнано, що Івано-Франківське міське управління юстиції та Головне управління юстиції в Івано-Франківській області допустили бездіяльність в частині невиконання обов'язку по контролю за діяльністю відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції. Стягнуто з відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції на користь ОСОБА_4 завдану моральну шкоду в розмірі - 10000 грн., ОСОБА_6 - 5000 грн., ОСОБА_5 - 5000 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 7 серпня 2013 року скасовано постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 9 листопада 2012 року та прийнято нову постанову про часткове задоволення позовів. Визнано протиправною бездіяльність відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції щодо невиконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24 листопада 1997 року та рішення Івано-Франківського міського суду від 28 лютого 2001 року та визнано, що Івано-Франківське міське управління юстиції та Головне управління юстиції в Івано-Франківській області допустили бездіяльність в частині невиконання обов'язку по контролю за діяльністю відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційних скаргах ставиться питання про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог з підстав порушення норм матеріального та процесуального права та направлення справи у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що вироком Івано-Франківського обласного суду від 24 листопада 1997 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 143 ч. 2 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком 8 років у виправно-трудовій колонії посиленого режиму з конфіскацією всього належного йому на праві індивідуальної власності майна. Цим же вироком суду задоволено цивільні позови ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 - 65625 грн. майнової та 3000 грн. моральної шкоди, на користь ОСОБА_6 - 17625 грн. майнової шкоди, на користь ОСОБА_5 - 71250 грн. майнової та 2000 грн. моральної шкоди. Виконавчі листи щодо вищезазначених цивільних позовів направлено за місцем етапування засудженого - в установу ЄТ 322/112 Тернопільської області для виконання. Всього з засудженого ОСОБА_7 за вказаними виконавчими листами було утримано - 153 грн. 50 коп., а саме: ОСОБА_4 отримав 29 грн. 20 коп., ОСОБА_6 - 7 грн. 50 грн., ОСОБА_5 - 31 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28 лютого 2001 року позов ОСОБА_4 та ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про відшкодування шкоди задоволено. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 138345 грн. завданої майнової та моральної шкоди та на користь ОСОБА_6 - 35321 грн.

Після вибуття ОСОБА_7 з установи відбування покарання виконавчі листи, видані на виконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24 листопада 1997 року та рішення Івано-Франківського міського суду від 28 лютого 2001 року були направлені до Івано-Франківського обласного суду, який в свою чергу, 2 серпня 2001 року направив їх до Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби для виконання.

5 серпня 2001 року державний виконавець відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції виніс постанови про відкриття виконавчих проваджень щодо примусового виконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24 листопада 1997 року та рішення Івано-Франківського міського суду від 28 лютого 2001 року в частині цивільних позовів. В ході примусового виконання зазначених судових рішень державний виконавець виконав окремі заходи примусового виконання рішень, а саме: направив запити до ОБТІ, МРЕВ ДАІ, Ощадного банку. Згідно актів державних виконавців щодо перевірки майнового стану боржника від 3 вересня 2001 року, 6 березня 2002 року, 19 березня 2002 року, 12 квітня 2002 року майно, на яке можна звернути стягнення в рахунок погашення боргу, відсутнє.

12 квітня 2002 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції у зв'язку зі зміною місця проживання боржника ОСОБА_7 винесено постанову про закінчення виконавчих проваджень щодо примусового виконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24 листопада 1997 року та рішення Івано-Франківського міського суду від 28 лютого 2001 року. Виконавчі листи, видані на підставі вказаних судових рішень, направлено до відділу державної виконавчої служби Калуського міського управління юстиції. 23 березня 2004 року державним виконавцем державної виконавчої служби Калуського міського управління юстиції винесено постанову про закінчення виконавчих проваджень щодо примусового виконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24 листопада 1997 року та рішення Івано-Франківського міського суду від 28 лютого 2001 року та повернуто виконавчі документи до відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського управління юстиції.

31 березня 2004 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського управління юстиції повторно відкрито виконавчі провадження з примусового виконання вищезазначених судових рішень.

19 квітня 2004 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського управління юстиції у зв'язку з відсутністю майна боржника винесено постанови про повернення виконавчих документів стягувачу без виконання.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відділ державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції не здійснив усіх визначених законом заходів щодо примусового виконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24 листопада 1997 року та рішення Івано-Франківського міського суду від 18 листопада 2004 року, а Івано-Франківське міське управління юстиції та Головне управління юстиції в Івано-Франківській області не здійснювало належного контролю за діяльністю вказаного відділу державної виконавчої служби, то вказана бездіяльність відповідачів має бути визнана незаконною, а відтак з відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції на користь позивачів підлягає стягненню моральна шкода. Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості, оскільки позивачами невірно розраховані завдані їм збитки та не враховано, що належним відповідачем в частині стягнення матеріальних збитків може бути лише боржник, а не органи державної виконавчої служби.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо протиправності бездіяльності відповідачів, оскільки відділ державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції не здійснив усіх необхідних заходів щодо своєчасного і повного виконання судових рішень, Івано-Франківське міське управління юстиції та Головне управління юстиції в Івано-Франківській області не здійснили належного контролю за діяльністю відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції. Разом з тим цей суд відмовив у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної неправомірними діями відповідачів з посиланням на те, що Державне казначейство залучене до участі у справі в якості третьої особи, а не відповідача.

Що стосується вимог позивачів про відшкодування заподіяної відповідачами майнової шкоди, то суд апеляційної інстанції виходив з того, що ці вимоги необґрунтовані, крім того, позивачі обрали неправильний спосіб захисту.

Проте, повністю погодитися з висновками судів першої та апеляційної інстанцій не можна.

Згідно ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Всупереч вищенаведеній нормі закону висновки судів як першої, так і апеляційної інстанцій зроблені без повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, до того ж не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ч. 1 ст. Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Частиною 3 вказаної статті передбачено, що державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право, зокрема, одержувати необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки, іншу інформацію; входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, при необхідності примусово відкривати їх в установленому порядку, опечатувати ці приміщення і сховища; накладати арешт на майно боржника, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством; накладати арешт на грошові кошти та інші цінності боржника, в тому числі на кошти, які знаходяться на рахунках та вкладах в установах банків, інших кредитних установах, на рахунки в цінних паперах; використовувати за згодою власника нежилі приміщення, що є в комунальній власності, та інші приміщення - для тимчасового зберігання вилученого майна, а також транспорт стягувача або боржника для перевезення майна; звертатися до органу, який видав виконавчий документ, за роз'ясненням рішення з заявою про видачу дубліката виконавчого документа, порушувати клопотання про встановлення чи зміни порядку і способу виконання, відстрочку та розстрочку виконання рішення; звертатися до суду з поданням про розшук боржника або дитини; викликати громадян та посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні; залучати до проведення виконавчих дій понятих, інших осіб у встановленому порядку, а також експертів, спеціалістів, в тому числі для оцінки майна; накладати стягнення у вигляді штрафу на громадян і посадових осіб у випадках, передбачених законом; здійснювати інші повноваження, передбачені цим та іншими законами.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Частиною 3 вказаної статті передбачено, шо дії державного виконавця, його відмова від вчинення певної виконавчої дії, зволікання з вчиненням виконавчих дій, а також відмова у задоволенні заяви про відвід державного виконавця можуть бути оскаржені особами, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до виконання виконавчих дій у встановленому цим Законом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час відкриття виконавчих проваджень вперше, тобто станом на серпень 2001 року) виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії та виконати рішення, не пов'язані з реалізацією майна боржника, не пізніше ніж у двомісячний строк з дня надходження виконавчого документа. Продовження зазначеного строку можливе лише у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повторного відкриття виконавчих проваджень, тобто станом на березень 2004 року) державний виконавець здійснює виконавчі дії по виконанню рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону. Державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії по виконанню рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а по виконанню рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Строки здійснення виконавчого провадження не поширюються на час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження та на період реалізації арештованого майна боржника.

Встановивши, що посадові особи відповідачів при здійсненні виконавчого провадження не вчинили всіх, передбачених законом дій для його виконання, суди як першої, так і апеляційної інстанцій прийшли до правильного висновку про неправомірність дій цих осіб при виконанні судових рішень, які набрали законної сили.

Разом з тим, висновок суду першої інстанції про стягнення моральної шкоди позивачам із відповідачів, та висновок суду апеляційної інстанції про відмову позивачам у стягненні моральної шкоди не ґрунтуються на законі.

Статтею 56 Конституції України гарантовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч.2 ст.86 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам при здійсненні виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 з наступними змінами у п.10-1 роз'яснив, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб. Така шкода за наявності необхідних підстав може бути відшкодована на підставі ст. 440-1 ЦК чи іншого законодавства.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону "Про оперативно-розшукову діяльність". Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Отже, при встановленні неправомірної бездіяльності органів державної виконавчої служби заподіяна цим органом моральна шкода підлягає стягненню на користь фізичних чи юридичних осіб з держави.

Проте суд першої інстанції не залучив до участі у справі в якості відповідача відповідний орган державного казначейства України, не з'ясував та не навів у рішенні мотивів у чому саме полягають моральні страждання заподіяні позивачам неправомірними діями відповідачів, якими доказами вони підтверджуються, з чого виходив суд при визначенні їх розміру, а в разі доведеності цих позовних вимог не врахував, що вони підлягають стягненню з Державного бюджету.

Не можна погодитися і з висновками судів про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування позивачам майнової шкоди з тих підстав, що шкода підлягає стягненню лише з боржника, що позивачами обрано неправильний спосіб захисту, та що судовими рішеннями на користь позивачів вже стягнуто збитки за певний період.

Такі висновки судів не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

Як вбачається з позовних заяв, заподіяні їм збитки позивачі визначили як втрачене майно та упущену вигоду.

Проте, вирішуючи спір, суд першої інстанції в порушення вимог статей 11, 159 КАС України належним чином не уточнив позовних вимог, не з'ясував правову природу заявлених позовних вимог, спірних правовідносин та норму права, яка їх регулює. Зокрема, не з'ясував позовних вимог, які полягають у відшкодуванні збитків щодо втраченого майна. Якщо ці позовні вимоги стосуються втраченого позивачами майна як потерпілими внаслідок кримінального правопорушення, то законодавець передбачив інший порядок вирішення такого спору.

Так, ст.1177 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Не з'ясувавши правову природу заявлених у цій справі позовних вимог, не уточнивши їх належним чином, суди неповно з'ясували обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, не з'ясували чи підлягають вирішенню ці вимоги в порядку адміністративного судочинства, та не врахували, що в разі якщо частина вимог не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, суди зобов'язані роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Неспроможним є й висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що позивачами обрано неправильний спосіб захисту.

Частиною 1 ст. 161 КАС України передбачено, що під час прийняття постанови суд вирішує: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи належить задовольнити позовні вимоги або відмовити в їх задоволенні; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави допустити негайне виконання постанови; 7) чи є підстави для скасування заходів забезпечення адміністративного позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Проте, суди як першої, так і апеляційної інстанцій, дійшовши висновку про неправомірність дій відповідачів при проведенні виконавчих дій, відмовили у задоволенні решти позовних вимог, не врахувавши, що звернення за захистом порушеного права у сфері публічно-правових відносин із зазначенням способу, що як вважає суд, не призводить до захисту права, не може бути підставою для відмови у позові, тобто захисті права, що порушується. У такому випадку суд, установивши порушення вимог законодавства, має на підставі статей 7, 8, 11, ч.4 ст.112, ст. 162 КАС України самостійно обрати спосіб, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

До того ж, в порушення вимог ч. 2 ст.11 КАС України ні суд першої, ні суд апеляційної інстанцій не розглянули позовних вимог ОСОБА_4 щодо стягнення понесених ним судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За змістом ч. 2 ст. 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушенням норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли суд першої та суд апеляційної інстанцій порушили вищенаведені норми матеріального та процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для вирішення справи, а суд касаційної інстанції в силу вимог ст. 220 КАС України позбавлений можливості встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можуть залишатися без змін та підлягають скасуванню на підставі ч. 2 ст. 227 КАС України з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 9 листопада 2012 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 7 серпня 2013 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.В. Тракало

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк