Справа № 815/2378/15
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2015-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2015 р. Справа № 815/2378/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О. А.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді -Шеметенко Л.П.
судді -Запорожана Д.В.
судді -Коваля М.П.

при секретарі - Гречаному В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 11 червня 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання дій протиправними, скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної Міграційної Служби України про:

- визнання неправомірним та скасування рішення від 25.03.2015 року №223-15;

- зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що він є громадянином Сирійської Арабської республіки, мешканцем міста Алеппо, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни та не може повернутися до неї з причин ситуації загальнопоширеного насильства, а також через побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії чи озброєних угрупувань, оскільки вже проходив військову службу. Побоюючись за власне життя, позивач був змушений покинути країну громадянської належності в пошуках притулку.

Відповідач позов не визнав, посилаючись на його необґрунтованість.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 11 червня 2015 року адміністративний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано неправомірним та скасовано рішення ДМС України від 25.03.2015 року № 223-15.

Зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_4 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, встановлених рішенням суду.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення в зв'язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняття нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сирії, за національністю - араб, за віросповіданням - іслам, мусульманин-суніт.

До України - м. Одеси позивач потрапив 03.12.2013 року вантажівкою нелегально без наявності будь-яких документів.

06.12.2013 року ОСОБА_4 звернувся до органу ДМС із заявою про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, яка обґрунтована тим, що в Сирії, зокрема, в місті позивача йде громадянська війна, проходять масові вбивства, пограбування людей, зриви, відсутні елементарні умови для проживання: немає харчів, води, світла, й відтак існує реальна небезпека для життя людей.

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні, Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області був прийнятий висновок від 19.01.2015 року №2013OD0421 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який обґрунтований тим, що міграційною службою не приймаються твердження заявника щодо потрапляння в Україну. Так, згідно даного висновку, 04.10.2013 року заявник зробив спробу потрапити в Україну через КПП «Аеропорт Одеса», однак був не пропущений на територію України через відсутність дозволу на виїзд та примусово повернутий до країни громадянського походження. Також, висновок ґрунтується на тому, що згідно отриманих відомостей, рідний брат заявника проживає в Україні у м. Одесі, зазначений факт, а також наявність національного паспорту були приховані заявником, що вважається елементом зловживання процедурою. Щодо зазначення позивачем причин виїзду з Батьківщини та звернення за захистом в Україні міграційний орган у Висновку вказав, що під час звернення заявник надав лише поверхневу інформацію щодо ситуації в місті, не зміг обґрунтувати мету виїзду до європейських країн без родичів, які залишилися на Батьківщині. Відтак, орган міграційної служби дійшов висновку що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Рішенням Державної міграційної служби України від 25.03.2015 року №223-15 був підтриманий вище зазначений висновок та відмовлено громадянину Сирії ОСОБА_4 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у Сирії. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Згідно з протоколом співбесіди з громадянином Сирії останнє місце проживання позивача в країні громадянського походження - Сирія, м. Алеппо, район Аль-Сабіль.

Місто Алеппо є небезпечним регіоном в Сирії, оскільки піддається постійним озброєним нападам та постійним обстрілам, в результаті яких страждають та гинуть мирні жителі міста, місто піддається застосуванням бомб, які підривають цивільні об'єкти.

Позивачем не приховувалось того факту, що рідний брат заявника проживає в Україні у м. Одесі та саме ним повідомлені такі відомості співробітникам міграційної служби. В свою чергу, представником відповідача в судовому засіданні не спростовано таких доводів позивача та не зазначено будь-яких інших джерел отримання інформації відносно брата позивача.

Факт наявності національного паспорту, який нібито був прихованим позивачем, не підтверджується матеріалами особової справи позивача.

При співбесіді з працівниками міграційної служби ОСОБА_4 зазначив, що його національний паспорт залишився в Сирії. При цьому, жодних спростувань вказаного факту відповідачем не наведено та в матеріалах особової справи відсутні копії національного паспорту позивача.

Позивач в судовому засіданні заперечував проти того, що ним 04.10.2013 року були здійснені спроби перетнути кордон України. Натомість, представник відповідача в судовому засіданні не зазначив, які дії уповноважених осіб міграційної служби були вчинені при спробі особи - ОСОБА_4 перетнути нелегально кордон України та в матеріалах особової справи позивача відсутні будь-які рішення чи інші документи, прийняті за розглядом листа щодо нелегального перетину кордону іноземною особою - ОСОБА_4.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що ДМС України взагалі не взято до уваги інформацію по країні походження позивача, зокрема, того факту, що на теперішній час в Сирії триває цивільна війна, систематично порушуються права людини та основні свободи. Також, суд виходив з того, що доводи ДМС України про зловживання позивачем процедурою не знайшли належного підтвердження. На думку суду першої інстанції, відповідач формально поставився до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, у зв'язку з чим прийняв необґрунтоване рішення, тому, належить зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву позивача.

В апеляційній скарзі ДМС України вказується, що під час звернення позивач надав лише поверхневу інформацію щодо ситуації в місті, не зміг обґрунтувати мету виїзду до європейських країн без родичів, які залишилися на Батьківщині. Також, апелянт зазначив, що позивач надав неправдоподібну інформацію стосовно потрапляння в Україну Так, 04.10.2013 року шукач притулку зробив спробу потрапити в Україну через КПП «Аеропорт Одеса», однак був не пропущений на територію нашої країни через відсутність дозволу на виїзд та примусово повернутий до країни громадянського походження. Крім того, згідно отриманих відомостей, рідний брат позивача проживає в Україні у м. Одесі, зазначений факт а також наявність національного паспорту були приховані заявником, що вважається елементом зловживання процедурою, тому, оскаржуване рішення є правомірним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та не приймає доводи апелянта, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд першої інстанції встановив, що згідно з висновком Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління ДМС України в Одеській області від 19.01.2015 року №2013OD0421, на якому ґрунтується оскаржуване рішення, ОСОБА_4, зокрема, допустив зловживання процедурою, що виразилось у приховуванні ним відомостей про: спробу потрапити в Україну через КПП «Аеропорт Одеса»; проживання в Україні рідного брата; наявність національного паспорту.

Всі ці обставини були ретельно досліджені судом першої інстанції.

Так, стосовно потрапляння позивача в Україну через КПП «Аеропорт Одеса» суд першої інстанції зазначив, що лист (а.с.90), на який посилається ДМС України в Одеській області, як на доказ спроби позивача потрапити в Україну через КПП «Аеропорт Одеса», не може бути прийнятий до уваги, оскільки не має переконливих підстав вважати, що зміст цього листа відноситься до позивача.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції, оскільки з листа (а.с.90) вбачається, що в ньому йде мова про особу на ім'я «Nazir», проте, інших відомостей, які б беззаперечно вказували, що вказана особа є позивачем, лист не містить.

На час розгляду апеляційним судом даної справи апелянт не надав додаткових документів, що спростовують зазначений висновок суду першої інстанції.

Стосовно приховування позивачем відомостей про те, що в Україні проживає його рідний брат, колегія суддів зазначає наступне.

Дійсно, у п.1.15 анкети (а.с.53) відсутні відомості про проживання брата позивача на Україні. Разом з тим, позивач наполягає на тому, що він повідомляв про це співробітників міграційної служби.

Колегія суддів вважає, що для обґрунтованості доводів про приховування позивачем вказаної інформації, відповідачу належало пояснити суду, з яких джерел міграційній службі стало відомо про проживання брата позивача в Україні (якщо не від самого позивача), але, як було встановлено судом першої інстанції, таких джерел відповідач не назвав.

В апеляційній скарзі теж не зазначені джерела отримання інформації про проживання брата позивача на Україні.

Також, апеляційна скарга не містить зауважень з приводу висновку суду першої інстанції про необґрунтованість твердження ДМС України щодо приховування позивачем відомостей про наявність національного паспорту.

Фактично, апелянт просто повторює свої доводи про зловживання позивачем процедурою, які вже були проаналізовані судом першої інстанції.

Наведене вказує на необґрунтованість апеляційної скарги та відсутність у апелянта на теперішній час доказів, що могли би підтвердити правомірність оскаржуваного рішення.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність скасування оскарженого рішення як неправомірного та зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву позивача, з врахуванням всіх обставин, які мають значення для прийняття рішення по ній.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та дана правова оцінка, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

За таких обставин підстав для скасування постанови суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 195, 196; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 200; п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 11 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлено 25 вересня 2015 року.

Головуючий: Л Л.П. Шеметенко

Суддя: Д.В. Запорожан
Суддя: М.П. Коваль