Справа № 10773/08/1570
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2010-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2010 року 14 год. 23 хв. м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Тарасишиної О.М.,

за участю секретаря Таратунської О.В.,

позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про поновлення строку для звернення до суду, визнання незаконним наказу начальника управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області № 245 о/с від 07 липня 1999 року про звільнення позивача та про поновлення ОСОБА_2 на посаді інженера відділу організації дорожнього руху і дорожнього нагляду за станом доріг та вулиць УДАІ УМВС України в Одеській області -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся в Одеський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про поновлення строку для звернення до суду, визнання незаконним наказу начальника управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області № 245 о/с від 07 липня 1999 року про звільнення позивача та про поновлення ОСОБА_2 на посаді інженера відділу організації дорожнього руху і дорожнього нагляду за станом доріг та вулиць УДАІ УМВС України в Одеській області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

16 липня 2010 року ухвалою Одеського окружного адміністративного суду позовну вимогу ОСОБА_2 щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було залишено без розгляду в звязку з відкликанням позивачем зазначеної позовної вимоги.

При розгляді справи позивач ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обґрунтування, зазначені в адміністративному позові.

Відповідач - Головне управління МВС України в Одеській області позовні вимоги не визнав.

Відповідач у судове засідання не зявився, був повідомлений належним чином про дату, час та місце судового засідання, про що свідчить довідковий лист, наявний в матеріалах справи, будь-яких клопотань щодо відкладення розгляду справи до суду не надавав. У відповідності до приписів ст. 128 КАС України, визначено, що у разі неприбуття відповідача - суб'єкта владних повноважень, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин або без повідомлення ним про причини неприбуття розгляд справи не відкладається і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Представник відповідача ОСОБА_3 подав заперечення на адміністративний позов (а.с. 19-20), в яких зазначив, що ОСОБА_2 звільнено з органів внутрішніх справ за власним бажанням наказом № 245 о/с від 07.07.1999, згідно подання про звільнення з органів внутрішніх справ на підставі власноруч написаного рапорту про звільнення від 25.06.1999 року. Представник відповідача зазначив, що згідно запису в особовій справі, ОСОБА_1 особисто отримав трудову книжку та військовий квиток 21.07.1999 року. При цьому представник відповідача посилався на положення ст. 100 КАС України.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Згідно з п. 15 ч. 1 ст. 3 КАС України, публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.17 КАС України, компетенція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

ОСОБА_2, проходив службу в органах внутрішніх справ України, що згідно п. 15 ч. 1 ст. 3 КАС України, підпадає під визначення публічної служби, спори щодо проходження якої, відповідно до п. 2 ч. 1 ст.17 КАС України відносяться до компетенції адміністративних судів та повинні розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, проходив службу на посаді інженера відділу організації дорожнього руху і дорожнього нагляду за станом доріг та вулиць УДАІ УМВС України в Одеській області. З 1994 року позивач перебував на службі в органах внутрішніх справ (а.с. 7).

Наказом ГУМВС України в Одеській області № 245 о/с від 07 липня 1999 року капітан міліції ОСОБА_2, звільнений в запас Збройних Сил України за п. 64 «ж» (за власним бажанням) (а.с. 4).

Підставою для видання оскаржуваного наказу стало подання ОСОБА_2 про звільнення з органів внутрішніх справ (а.с. 27-29) та написаний ним рапорт про звільнення (а.с. 31).

Однак, суд зазначає, що згідно з приписами частини 2 статті 38 Кодексу законів про працю України, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Як зазначив позивач у судовому засіданні, він не мав намір звільнятися з займаної посади, проте його не допускали до його робочого місця, відтак було порушено його право на працю та вимоги частини 2 статті 38 КЗпПУ.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Матеріалами адміністративної справи, наданими позивачем та його поясненнями спростовується можливість звільнення ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ за власним бажанням. ОСОБА_2 неодноразово звертався до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області з заявами про надання витягу з наказу про звільнення з органів внутрішніх справ (а.с. 57, 58, 59, 60, 61, 62), проте вищезазначений наказ був направлений позивачу лише 04.09.2008 року (а.с. 3).

Відповідно до ч 2. ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час розгляду справи у відповідності до приписів ст. 71 КАС України, відповідач не надав будь-яких доказів чи пояснень, які б спростовували твердження позивача про те, що рапорт про звільнення ОСОБА_2 не писав та подання на звільнення він не підписував. При цьому, оригінали рапорту та подання на звільнення ОСОБА_2 відповідачем до суду не були надані.

Згідно з приписами статті 99 КАСУ для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод та інтересів. У відносинах щодо звільнення громадян з публічної служби, громадянин може звернутися з адміністративним позовом протягом трьох місяців, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення з публічної служби у місячний строк із дня вручення копії наказу про звільнення або одержання трудової книжки (стаття 233 КЗпПУ). Трудову книжку, згідно з матеріалами справи, позивач отримав 21.07.1997 року, проте, аналіз запису у трудовій книжці не дає змоги дійти висновку про наявність запису про звільнення позивача з органів внутрішніх справ України, оскільки згідно запису трудової книжки вбачається лише термін служби позивача в органах внутрішніх справ України. Як було встановлено при розгляді справи, Позивача було звільнено з органів внутрішніх справ України 07.07.1997 року, проте витяг з наказу про звільнення позивач отримав лише у вересні 2008 року (а.с. 3).

Окрім того, позивачем було доведено під час судового засідання, що одразу після звільнення він тривалий час перебував за кордоном, про що свідчить відмітка у закордонному паспорті (а.с. 9) у звязку з погрозами на його адресу, після повернення до України, у позивача викрали усі документи, що посвідчують його особу (про що свідчить довідка Київського РВ ОМУ УМВСУ України в Одеській області від 01 грудня 2004 року (а.с. 56), що не давало можливості звернутися з позовом та призначити представника.

Відповідно до частини 2 статті 100 КАСУ, якщо суд визнає причину пропущення строку звернення до суду поважною, адміністративна справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому цим Кодексом.

Суд, заслухавши пояснення позивача та проаналізувавши матеріали справи, вважає, що позивач пропустив строк з поважних причин, тому суд вважає, що позивачу слід поновити строк звернення до адміністративного суду.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Суд згідно зі ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.1 ст.69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

В звязку з чим, суд дійшов висновку, що позивач довів суду обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, та надав необхідні докази в підтвердження своїх позовних вимог.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, оцінюючи надані позивачем у справі докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, такими, які підтверджені доказами та відповідають чинному законодавству України. Відтак, суд вважає за необхідне скасувати наказ начальника управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області № 245 л/с від 07 липня 1999 року про звільнення ОСОБА_2 та про поновлення ОСОБА_2 на посаді інженера відділу організації дорожнього руху і дорожнього нагляду за станом доріг та вулиць УДАІ УМВС України в Одеській області.

Крім того, статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби. Відтак, суд вважає за необхідне рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_2, допустити до негайного виконання.

Керуючись ст. ст.160, 161-163, 256 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про поновлення строку для звернення до суду, визнання незаконним наказу начальника управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області № 245 о/с від 07 липня 1999 року про звільнення позивача та про поновлення ОСОБА_2 на посаді інженера відділу організації дорожнього руху і дорожнього нагляду за станом доріг та вулиць УДАІ УМВС України в Одеській області - задовольнити повністю.

Поновити строк позивачу ОСОБА_2 для звернення до суду.

Скасувати наказ начальника управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області № 245 о/с від 07 липня 1999 року про звільнення ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ.

Поновити ОСОБА_2 на посаді інженера відділу організації дорожнього руху і дорожнього нагляду за станом доріг та вулиць УДАІ УМВС України в Одеській області.

Допустити рішення суду до негайного виконання.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання до Одеського окружного адміністративного суду заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня проголошення постанови, а також подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Повний текст постанови складено та підписано суддею 16 липня 2010 року.

Суддядпис/ ОСОБА_4

.