Справа № 802/3517/15-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2015-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

23 вересня 2015 р. Справа № 802/3517/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Сала П.І.,

за участю

секретаря судового засідання: Павліченко А.В.,

позивачки: ОСОБА_1,

представників позивачки: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації

про: визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

04.09.2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом, у якому просить визнати протиправними дії Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації щодо відмови у наданні дозволу на перереєстрацію на її ім'я автомобіля марки "ЗАЗ 1102", 2004 року випуску, тип автомобіля "легковий-комбі", колір "білий", об'єм двигуна "1091", номер шасі Y6D4071, реєстраційний номер НОМЕР_1. Крім того, просить відповідача зобов'язати надати їй такий дозвіл.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що листом за № 04-2238 від 27.04.2015 року Департамент соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації відмовив у наданні дозволу на перереєстрацію на її ім'я вищевказаного автомобіля після смерті матері-інвалід ОСОБА_4, незважаючи на те, що даний автомобіль був у користуванні їхньої сім'ї понад 10 років. Відмова мотивована тим, що Згідно з п. 16 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 999 від 19.07.2006 року, автомобіль, строк експлуатації якого більше ніж 10 років, залишається безоплатно члену сім'ї, який на час смерті інваліда був зареєстрований за місцем реєстрації інваліда. Оскільки на момент смерті інваліда ОСОБА_4 позивачка не була зареєстрована разом з нею за однією адресою, у Департаменту відсутні правові підстави для надання їй дозволу на перереєстрація автомобіля. Позивачка ОСОБА_1 з такою відмовою не погоджується і зазначає, що вона постійно проживала разом з батьками за однією адресою та здійснювала за ними догляд, що підтверджується численними документами, які були надані у розпорядження відповідача. Водночас один лише факт відсутності реєстрації за певною адресою не може бути самостійною підставою для обмеження законних права та інтересів особи.

Позивачка ОСОБА_1 та її представники у судовому засіданні повністю підтримали заявлені позовні вимоги та надали пояснення згідно з наведеними у позовній заяві обґрунтуваннями. Просять суд адміністративний позов задовольнити.

Відповідач участі в судовому засіданні свого представника не забезпечив, поважність причин його неявки суду не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заперечень на позов від відповідача до суду не надходило, заяви щодо неможливості розгляду справи у відсутності його представника чи відкладення розгляду справи через неможливість його прибуття в судове засідання також не подавалися.

Згідно з ч. 4 ст. 128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

З огляду на викладене та враховуючи достатність наявних у справі доказів суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення сторони позивача та оцінивши інші докази, які є у справі, суд доходить висновку, що заявлений адміністративний позов належить задовольнити повністю.

Встановлено, що у 2004 році ОСОБА_5 та ОСОБА_4, батькам позивачки, відповідно до Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 999 від 08.09.1997 року, було продано на пільгових умовах без права продажу, передачі та дарування іншим особам автомобіль марки "ЗАЗ 1102", 2004 року випуску, тип автомобіля "легковий-комбі", колір "білий", об'єм двигуна "1091", номер шасі Y6D4071.

19.06.2004 року даний транспортний засіб було зареєстровано за ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії ВНС № 448278 від 19.06.2004 року.

Оскільки 02.09.2010 року ОСОБА_5 помер, то на підставі листа в.о. начальника Головного управління праці та соціального захисту населення Вінницької обласної державної адміністрації ОСОБА_6 № 04-221 від 15.02.2011 року право власності на автомобіль було зареєстроване Вінницьким ВРЕР ВДАІ УМВС України у Вінницькій області за його дружиною ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу САЕ 415609.

Згідно із свідоцтвом про смерть серії 1-АМ № 305934 від 04.02.2015 року ОСОБА_4 померла 03.02.2015 року, про що зроблено актовий запис № 12.

Таким чином, на час смерті інваліда ОСОБА_4 строк експлуатації вищезазначеного автомобіля становив більше 10 років.

Як вбачається з наданих суду копій паспорта громадянина України, позивачка ОСОБА_1 21.07.2006 року була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 та з 21.01.2011 року знята з реєстрації місця проживання. 28.01.2011 року позивачка була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 та з 04.03.2011 року знята з реєстрації. Починаючи з 11.03.2011 року та по сьогодні ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

13.04.2015 року, як член сім'ї інваліда ОСОБА_4, позивачка звернулась до Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації із заявою про надання дозволу на перереєстрацію автомобіля марки "ЗАЗ 1102", 2004 року випуску, тип автомобіля "легковий-комбі", колір "білий", об'єм двигуна "1091", номер шасі Y6D4071, реєстраційний номер НОМЕР_1 на її ім'я.

Однак, листом за № 04-2238 від 27.04.2015 року відповідач відмовив їй у наданні такого дозволу, посилаючись на те, що на момент смерті інваліда вона не була зареєстрована разом з ним за однією адресою. Вважаючи таку відмову протиправною, позивачка ОСОБА_1 за захистом своїх права та інтересів звернулась до суду.

Надаючи оцінку заявленим позовним вимогам та правомірності оскаржуваного рішення суб'єкта владних повноважень, суд керується наступними мотивами.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" після смерті інваліда, дитини-інваліда автомобіль, виданий безоплатно чи на пільгових умовах, у тому числі визнаний гуманітарною допомогою, за бажанням членів його сім'ї може бути переданий у їх власність безоплатно у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Механізм забезпечення легковими автомобілями інвалідів, які мають право на їх отримання безоплатно або на пільгових умовах, є громадянами України і місце проживання яких зареєстровано в Україні в установленому законодавством порядку визначається Порядком забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 999 від 19.07.2006 року (далі Порядок).

Так, пунктом 16 вказаного Порядку передбачено, що після смерті інваліда автомобіль, яким він був забезпечений головним управлінням соціального захисту або управлінням виконавчої дирекції, строк експлуатації якого більше ніж 10 років, залишається безоплатно члену сім'ї, який на час смерті інваліда був зареєстрований за місцем реєстрації інваліда.

При цьому згідно з п. 3 Порядку до членів сім'ї інваліда належать громадяни України, які проживають разом з ним, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки або піклування над неповнолітніми дітьми, а також на інших підставах, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, та місце проживання яких зареєстровано в Україні в установленому законодавством порядку.

Позивачка ОСОБА_1 стверджує, що вона постійно проживала разом з інвалідом ОСОБА_4, яка була її матір'ю, за адресою: вул. Куйбишева, буд. 70, смт. Вороновиця, Вінницька область, хоча фактично була зареєстрована за іншою адресою: АДРЕСА_1.

На підтвердження вказаних доводів позивачкою надано ряд письмових доказів. Так, згідно з довідками Вороновицької селищної ради Вінницького району № 253 від 04.02.2015 року, № 301 від 09.02.2015 року та № 488 від 04.03.2015 року ОСОБА_1 на день смерті ОСОБА_4 проживала разом зі своєю матір'ю.

Крім того, як вбачається зі свідоцтва про право власності № 37 від 06.07.2010 року, позивачка є власником житлового будинку № 70 в смт. Вороновиця Вінницької області.

Відповідно до акту фактичного здійснення догляду за інвалідом першої групи Великої вітчизняної війни від 05.08.2005 року та актів фактичного обстеження здійснення догляду від 04.02.2011 року та від 28.05.2015 року, довідок Вороновицької селищної ради Вінницького району №3143 від 08.12.2003 року, № 1332 від 19.12.2005 року ОСОБА_1 проживала у житлового будинку № 70 в смт. Вороновиця Вінницької області разом із своїми батьками та здійснювала догляд за ними.

Відмовляючи у наданні дозволу на перереєстрацію автомобіля, відповідач посилається на те, що на момент смерті інваліда позивачка ОСОБА_1 не була зареєстрована разом з ним за однією адресою, що згідно з п. 16 Порядку є обов'язковою умовою для надання такого дозволу члену сім'ї інваліда.

Відтак, з огляду на відсутність реєстрації позивачки ОСОБА_1 та померлого інваліда ОСОБА_4 за однією адресою, для вирішення цього спору визначальним є встановлення факту їх спільного проживання сім'єю на час смерті інваліда.

Суд зауважує, що відповідно до ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" місце проживання житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово; реєстрація внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла.

Згідно з п. 1.2. Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1077 від 22.11.2012 року, реєстрація місця проживання або місця перебування особи це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

У рішенні від 14.11.2001 року по справі № 1-31/2001 (справа щодо прописки) Конституційний Суд України констатував, що вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним та непорушним (ст. 21 Конституції України). Водночас назване право не є абсолютним. Свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України можуть бути обмежені, але тільки законом (ст. 33 Конституції України).

Отже, реєстрація місця проживання є адміністративною дією, яка встановлює додатковий зв'язок особи з державою і не є обставиною, яка підтверджує чи спростовує фактичне місце проживання або перебування особи.

Натомість законодавець, визначаючи однією із умов наявність реєстрації на час смерті інваліда за місцем його реєстрації, насамперед переслідував мету виключити можливість зловживання правом на реєстрацію автомобіля сторонніми, заінтересованими особами, які, до прикладу, постійно не проживали, не вели спільний побут та не були членами сім'ї інваліда, який помер.

Керуючись принципом верховенства права, закріпленим у статті 8 КАС України, суд повинен виходити із того, що людина, її права та свободи є найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

В силу положень ч. 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, факт відсутності запису про реєстрацію постійного місця проживання позивачки за місцем реєстрації її матері-інваліда ОСОБА_4, з урахуванням встановлених судом обставин не може слугувати безумовною підставою позбавлення її законного права на забезпечення автомобілем як члена сім'ї померлого інваліда.

При цьому суд особливу увагу звертає на те, що документи, додані позивачкою ОСОБА_1 до заяви від 13.04.2015 року, повністю підтверджували факт її спільного проживання за однією адресою з матір'ю-інвалідом впродовж тривалого часу та давали можливість прийняти позитивне для позивачки рішення. Водночас відповідач до розгляду такої заяви по суті віднісся поверхнево та надав відмову з формальних підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

На переконання суду, оскаржуване рішення не відповідає вищезазначеним критеріям.

З огляду на викладене суд доходить висновку про протиправність відмови Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації у наданні ОСОБА_1 дозволу на перереєстрацію на її ім'я автомобіля марки "ЗАЗ 1102", 2004 року випуску, тип автомобіля "легковий-комбі", колір "білий", об'єм двигуна "1091", номер шасі Y6D4071, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В силу вимог ст.ст. 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів позивача, оцінивши докази, які є у справі, суд приходить до переконання, що заявлений адміністративний позов належить задовольнити повністю.

Питання про розподіл судових витрат у справі суд вирішує відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якою передбачено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 158, 160, 162, 163, 167, 254 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації у наданні ОСОБА_1 дозволу на перереєстрацію на її ім'я автомобіля марки "ЗАЗ 1102", 2004 року випуску, тип автомоблія "легковий-комбі", колір "білий", об'єм двигуна "1091", номер шасі Y6D4071, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Зобов'язати Департамент соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації надати ОСОБА_1 дозвіл на перереєстрацію на її ім'я автомобіля марки "ЗАЗ 1102", 2004 року випуску, тип автомоблія "легковий-комбі", колір "білий", об'єм двигуна "1091", номер шасі Y6D4071, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 73 (сімдесят три) грн. 08 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова у повному обсязі складена: 28.09.2015 року.

Суддя Сало Павло Ігорович