Справа № 2а-42/2010
Суддя: Коваль Р.Й.
Дата ухвалення: 2011-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2011 р. < Текст >Справа № 13315/11

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

ОСОБА_1,

з участю секретаря судового засідання Ігнатович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_2 районної адміністрації Львівської міської ради та ОСОБА_3 на постанову Франківського районного суду м.Львова від 27 грудня 2010 року у справі № 2а-42/10 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3, про скасування рішення субєкта владних повноважень,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 районної адміністрації Львівської міської ради, в якому, з уточненням позовних вимог, просить визнати протиправним рішення субєкта владних повноважень та скасувати розпорядження ОСОБА_2 районної адміністрації Львівської міської ради за № 550 від 18.04.2005 року «Про скасування розпорядження від 21.12.2000 р. № 1647 «Про самовільне розширення квартири № 2 на вулиці Гіпсовій, 11 в м.Львові»».

Позовні вимоги мотивовано тим, що 24.10.2000 року міжвідомча комісія ОСОБА_2 районної адміністрації Львівської міської ради постановила, що технічно можливо завершити самовільно розпочате розширення квартири АДРЕСА_1, враховуючи висновок про інсоляційний режим сусідніх квартир будинку відповідно до запропонованих проектних пропозицій. Було також постановлено виготовити та погодити в установленому порядку робочий проект. Розпорядженням ОСОБА_2 районної адміністрації Львівської міської ради за № 1647 від 21.12.2000 року затверджений висновок міжвідомчої комісії і дозволено йому за власні кошти завершити самовільно розпочате розширення квартири АДРЕСА_2 відповідно до поданих проектних пропозицій.

Проте 18.04.2005 року ОСОБА_2 районна адміністрація Львівської міської ради прийняла розпорядження за № 550, яким скасувала вищезазначене розпорядження і зобовязала його знести самочинно споруджену надбудову над квартирою № 2 та привести квартиру до попереднього стану. Вважає вказане розпорядження незаконним, оскільки відповідач, приймаючи дане розпорядження, перевищив свої повноваження.

Постановою Франківського районного суду м.Львова від 27 грудня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_4 було задоволено повністю та скасовано оскаржуване розпорядження відповідача.

Не погодившись із зазначеною постановою, її оскаржили відповідач ОСОБА_2 ра-йонна адміністрація Львівської міської ради та третя особа ОСОБА_3; просять скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову ОСОБА_4.

Свою апеляційну скаргу ОСОБА_2 районна адміністрація Львівської міської ради обгрунтовує тим, що при винесенні оскаржуваної постанови судом першої інстанції неповно та необєктивно досліджено всі матеріали справи, не надано юридичної оцінки доказам, які були подані, чим порушено принцип повноти та обєктивності розгляду судового спору.

У своїй апеляційній скарзі відповідач також зазначає, що помилковим є твердження позивача, що ОСОБА_2 районна адміністрація Львівської міської ради порушила вимоги Закону України «Про місцеві державні адміністрації», оскільки вона не належить до місцевих державних адміністрацій. ОСОБА_5 помилковим є твердження, що голова ОСОБА_2 районної адміністрації, приймаючи оскаржуване розпорядження, перевищив свої повноваження, оскільки не був уповноважений скасовувати розпорядження. Однак такі повноваження надані йому відповідно до пункту 4.4 Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради, затвердженим рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 174 від 09.07.2002 року.

Не відповідає дійсності твердження позивача, що проведене ним будівництво відповідає будівельним нормам і правилам, оскільки така невідповідність встановлена висновком судової будівельно-технічної експертизи № 2003 від 20.03.2007 року у цивільній справі № 2-61/06 за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_2 районної адміністрації до ОСОБА_4 про знесення самовільно споруденої надбудови.

Судом першої інстанції не було взято до уваги те, що відповідно до ст. 19 Закону України «Про звернення громадян» органи місцевого самоврядування зобовязані відміняти або змінювати оскаржувані рішення у випадку порушення законодавства України, якщо вони не відповідають законам України або іншим нормативно-правовим актам, невідкладно вживати заходи до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням.

Крім того, ОСОБА_4 здійснював будівництво без виконання вимог висновку міжвідомчої комісії, а саме: робочий проект не розробив і не погодив його у встановленому порядку; також він діяв без наявності необхідного дозволу на виконання будівельних робіт. ОСОБА_5 ОСОБА_7 вийшов за межі погоджених проектних пропозицій, зокрема здійснив надбудову над квартирою № 2 таким чином, що порушив права третіх осіб (це спричинило неможливість спорудження власником квартири № 3 даного будинку балкону відповідно до рішення Радянського райвиконкому № 24 від 09.01.1990 року).

Тому відповідно до ст. 376 ЦК України та зазначеного це будівництво є самочинним, оскільки воно проводиться без належного дозволу, належно затвердженого проекту та приводить до порушення прав інших осіб.

Апеляційна скарга третьої особи ОСОБА_3 мотивована тим, що постанова суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та обставинам справи, оскільки відповідач діяв в межах своїх повноважень. Недоречним є посилання суду на п. 5 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 16 квітня 2009 року у справі № 1-9/2009, що «ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового виконання, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання», оскільки самочинне будівництво не було закінченим, не було факту виконання розпорядження. Окрім того, суд першої інстанції, скасовуючи оскаржуване розпорядження, послався на ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», на яку позивач не посилався як на підставу своїх вимог. Тим самим, в порушення вимог п. 2 ст. 11 КАС України, суд вийшов за межі позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обгово-ривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги є безпідставні і не підлягають задоволенню з наступних міркувань.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що міжвідомчою комісією при ОСОБА_2 районній адміністрації 24 жовтня 2000 року вирішено, що технічно можливо завершити самовільно розпочате розширення квартири АДРЕСА_1, враховуючи висновок про інсоляційний режим сусідніх квартир будинку відповідно до запропонованих проектних пропозицій. Постановлено виготовити та погодити в установленому порядку робочий проект.

Розпорядженням ОСОБА_2 районної адміністрації Львівської міської ради за № 1647 від 21.12.2000 року даний висновок був затверджений і дозволено ОСОБА_4 за власні кошти завершити самовільно розпочате розширення квартири АДРЕСА_2 відповідно до поданих проектних пропозицій.

З метою реконструкції з розширенням вказаної квартири був розроблений робочий проект, погоджено технічні умови на підключення до електромережі, водопостачання та водовідведення, з дотриманням санітарно-технічних вимог та правил експлуатації будинку.

Встановлено також, що позивач в 2001 році закінчив будівельні роботи по реконструкції зазначеної квартири із розширенням із дотриманням вимог розпорядження та погоджених проектних пропозицій, за тим винятком, що робочий проект по реконструкції квартири було розроблено лише у 2005 році (чим порушено вимоги ДБН А.2.2-3-2004 «Склад, порядок розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва») і порушено вимоги по влаштуванню рівня покрівлі вбудовано-прибудованої частини будинку (ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення»).

18.04.2005 року ОСОБА_2 районна адміністрація Львівської міської ради прийняла розпорядження за № 550 від «Про скасування розпорядження від 21.12.2000 р. № 1647 «Про самовільне розширення квартири № 2 на вулиці Гіпсовій, 11 в м.Львові»».

Розпорядження мотивоване тим, що власник квартири № 2 на вул. Гіпсовій, 11 у м.Львові Батючок ОСОБА_7 не виконує вимоги міжвідомчої комісії щодо розроб-лення та погодження робочого проекту, продовжує будівництво без належно затверджено-го проекту, з істотними порушеннями будівельних норм і правил та відхиленням від пого-джених проектних пропозицій, порушує інтереси інших осіб (внаслідок надбудови немож-ливе спорудження власником квартири № 3 ОСОБА_6 балкону відповідно до рішення Радянського райвиконкому м.Львова від 09.01.1990 року № 24).

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Встановлена законодавством процедура будівництва регулюються законами України «Про планування і забудову територій» від 20 квітня 2000 р. № 1699-III, «Про основи містобудування» від 16 листопада 1992 р. № 2780-XII, «Про архітектурну діяльність» від 20 травня 1999 р. № 687-XIV, а також регіональними й місцевими правилами забудови, державними будівельними нормами й правилами і передбачає основні етапи, починаючи від оформлення прав на земельну ділянку, отримання дозволу на будівництво обєкту містобудування й до прийняття завершеного будівництвом обєкта в експлуатацію, оформлення правовстановлювального документа на обєкт будівництва та реєстрацію права власності на обєкт нерухомого майна в органах БТІ.

Разом з тим, якщо житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил, то відповідно до ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України вони вважаються самочинним будівництвом.

Вищезазначеними Законами та Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено компетенцію органів місцевого самоврядування у містобудівній сфері, зокрема вирішення питань щодо самочинного будівництва.

Як слідує із матеріалів справи, будівництво ведеться з істотним відхиленням від проекту, що порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Частиною 7 ст. 376 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобовязати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Судом встановлено, що розпорядження ОСОБА_2 районної адміністрації Львівської міської ради за № 1647 від 21.12.2000 р. «Про самовільне розширення квартири № 2 на вулиці Гіпсовій, 11 в м.Львові»» було законним на час його прийняття. При прий-нятті оскаржуваного розпорядження також не було зазначено про незаконність розпоря-дження за № 1647 від 21.12.2000 р. та в чому полягає ця незаконність. Водночас підставою для прийняття оскаржуваного розпорядження, як вбачається із його змісту, є неналежне виконання позивачем законного по суті розпорядження за № 1647 від 21.12.2000 р.

За таких умов колегія суддів вважає, що відповідач повинен був діяти у відповідності до ч. 7 ст. 376 Цивільного кодексу України, а не скасовувати своє попереднє розпорядження.

Правомірність такого висновку підтверджується і положеннями ст. 19 Закону України «Про звернення громадян», на яку покликався у своїй апеляційній скарзі відповідач, і відповідно до якої органи місцевого самоврядування зобовязані зокрема відміняти або змінювати оскаржувані рішення, якщо вони не відповідають законам України або іншим нормативно-правовим актам.

Крім того, як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні № 7-рп/2009 від 16.04.2009 року у справі № 1-9/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і субєкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

На думку колегії суддів, на час прийняття оскаржуваного розпорядження за № 550 від 18.04.2005 року розпорядження ОСОБА_2 районної адміністрації Львівської міської ради за № 1647 від 21.12.2000 р. «Про самовільне розширення квартири № 2 на вулиці Гіпсовій, 11 в м.Львові»» уже було виконане (оскільки будівництво було завершене), вичерпало свою дію, незалежно він прийняття завершеного будівництвом обєкта в експлуатацію, тому не могло бути скасоване ОСОБА_2 районною адміністрацією Львівської міської ради.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання про підставність позовних вимог ОСОБА_4 щодо скасування розпорядження ОСОБА_2 районної адміністрації Львівської міської ради за № 550 від 18.04.2005 року «Про скасування розпорядження від 21.12.2000 р. № 1647 «Про самовільне розширення квартири № 2 на вулиці Гіпсовій, 11 в м.Львові»» та правомірність задоволення таких вимог судом першої інстанції, оскільки відповідач діяв не на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зазначений висновок суду ґрунтується на повно і всебічно встановлених обставинах справи, які підтверджені належним чином перевіреними у судових засіданнях доказами.

У відповідності до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції є законною, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 196, 198 п.1 ч.1, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 районної адміністрації Львівської міської ради та ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Франківського районного суду м.Львова від 27 грудня 2010 року у справі № 2а-42/10 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3, про скасування рішення субєкта владних повноважень, без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Р.Й. Коваль

Судді В.В.Гуляк

ОСОБА_8

Ухвала складена у повному обсязі 07 жовтня 2011 року.