Справа № 2а-643/11/2670
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2015-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" вересня 2015 р. м. Київ К/800/57175/13

Вищий адміністративний суд України у складі суддів:

головуючого - Цвіркуна Ю.І. (суддя-доповідач),
Ланченко Л.В.,
Пилипчук Н.Г.,

при секретарі судового засідання Міщенко Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.05.2013 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22.10.2013 року

у справі № 2а-643/11/2670

за позовом Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

до Окружної державної податкової служби - Центрального офісу з обслуговування великих платників податків Державної податкової служби

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

встановив:

Дочірня компанія «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» звернулась до суду з адміністративним позовом до Окружної державної податкової служби - Центрального офісу з обслуговування великих платників податків Державної податкової служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.05.2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.10.2013 року, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

У судовому засіданні представники позивача підтримали вимоги касаційної скарги та просили їх задовольнити. Представник відповідача до суду не з'явився, про дату, час та місце проведення судового розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, колегія суддів встановила таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами планової виїзної перевірки Дочірньої кампанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2009 року по 30.06.2010 року відповідачем складено акт від 22.12.2010 року №668/41-20/31301827, яким встановлено порушення: - пп. 4.1.1 п. 4.1 ст. 4, абз. 4, 5 п. 5.9 ст. 5, пп. 7.4.2 п. 7.4 ст. 7, п. 11.1 ст.11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», п. 1.5, п. 2.1 Порядку складання декларації з податку на прибуток підприємства, затвердженого наказом ДПА України від 29.03.2003 року №143, що призвело до заниження податку на прибуток в сумі 91 398 995, 00 грн., у тому числі за 3 квартали 2009 року в сумі 60 747 588, 00 грн., за І квартал 2010 року в сумі 30 651 407, 00 грн. та завищення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток за І півріччя 2010 року на загальну суму 578 096 735, 00 грн.; - п. 4.1 ст. 4, пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого занижено податок на додану вартість всього на суму 27 240 725, 00 грн., у тому числі у вересні 2009 року в сумі 3 087 335, 00 грн., у грудні 2009 року в сумі 23 452 774, 00 грн., у січні 2010 року в сумі 700 616, 00 грн.

За результатами розгляду заперечень та зауважень до акта перевірки, його висновки залишені без змін.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 31.12.2010 року: - №/0, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем податок на додану вартість у розмірі 27 240 725, 00 грн. за основним платежем та за штрафними (фінансовими) санкціями - 26 890 418, 00 грн.; - №/0, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем податок на прибуток в розмірі 91 398 995, 00 грн. за основним платежем та за штрафними (фінансовими) санкціями - 91 398 995, 00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідачем у відповідності до положень ч. 2 ст. 71 КАС України доведено правомірність прийнятих податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів суду касаційної інстанції, з урахуванням норм законодавства, чинних на час виникнення відповідних правовідносин, вважає рішення судів попередніх інстанцій передчасними, оскільки вони ухвалені не на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі відповідно до вимог чинного законодавства України.

Відповідно до п. 4.1 ст. 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валовий доход - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі, виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами.

Згідно із пп. 4.1.1 п. 4.1 ст. 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валовий доход включає загальні доходи від продажу товарів (робіт, послуг), у тому числі допоміжних та обслуговуючих виробництв, що не мають статусу юридичної особи, а також доходи від продажу цінних паперів, деривативів, іпотечних сертифікатів участі, іпотечних сертифікатів з фіксованою дохідністю, сертифікатів фондів операцій з нерухомістю (за винятком операцій з їх первинного випуску (розміщення), операцій з їх кінцевого погашення (ліквідації) та операцій з консолідованим іпотечним боргом відповідно до закону).

В силу п. 5.9 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» платник податку веде податковий облік приросту (убутку) балансової вартості товарів (крім тих, що підлягають амортизації, та цінних паперів), сировини, матеріалів, комплектуючих виробів, напівфабрикатів, малоцінних предметів (далі - запасів) на складах, у незавершеному виробництві та залишках готової продукції, витрати на придбання та поліпшення (перетворення, зберігання) яких включаються до складу валових витрат згідно з цим Законом (за винятком тих, що отримані безкоштовно).

Вартість запасів оплачених, але не відвантажених (не знятих з обліку) платником податку - продавцем, до убутку запасів не включається (абз. 3 п. 5.9 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»).

У разі коли балансова вартість таких запасів на кінець звітного періоду є меншою за їх балансову вартість на початок того ж звітного періоду, різниця включається до складу валових витрат платника податку у такому звітному періоді (абз. 5 п. 5.9 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»).

Пунктом 7.4 ст. 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» визначається оподаткування операцій з пов'язаними особами.

Відповідно до пп. 7.4.2 п. 7.4 ст. 7 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» витрати, понесені платником податку у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг) у пов'язаної особи визначаються виходячи із договірних цін, але не більших за звичайні ціни, що діяли на дату такого придбання.

Відповідно до п. 4.1 ст. 4 Закону України «Про податок на додану вартість» база оподаткування операції з поставки товарів (послуг) визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, визначеної за вільними цінами, але не нижче за звичайні ціни, з урахуванням акцизного збору, ввізного мита, інших загальнодержавних податків та зборів (обов'язкових платежів), згідно із законами України з питань оподаткування (за винятком податку на додану вартість, а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на послуги стільникового рухомого зв'язку, що включається до ціни товарів (послуг)). До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податку безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу в зв'язку з компенсацією вартості товарів (послуг).

У разі якщо звичайна ціна на товари (послуги) перевищує договірну ціну на такі товари (послуги) більше ніж на 20 відсотків, база оподаткування операції з поставки таких товарів (послуг) визначається за звичайними цінами.

В силу пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» датою виникнення податкових зобов'язань з поставки товарів (робіт, послуг) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку як оплата товарів (робіт, послуг), що підлягають поставці, а у разі поставки товарів (робіт, послуг) за готівкові грошові кошти - дата їх оприбуткування в касі платника податку, а при відсутності такої - дата інкасації готівкових коштів у банківській установі, що обслуговує платника податку; або дата відвантаження товарів, а для робіт (послуг) - дата оформлення документа, що засвідчує факт виконання робіт (послуг) платником податку.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що протягом періоду, що перевірявся, позивачем (Покупець) придбано природний газ для потреб населення у НАК «Нафтогаз України» (Продавець) згідно умов договору №06/09-6 поставки природного газу для населення від 23.01.2009 року та договору №06/09-2124 поставки природного газу для населення та релігійних організацій від 31.12.2009 року.

У періоді, що перевівся, позивач отримав збитки від реалізації природного газу населенню в сумі 143 320 070, 00 грн., оскільки природний газ придбавався ним за ціною, вищою ніж була ціна його реалізації.

В ході проведення перевірки встановлено, що згідно даних регістрів бухгалтерського обліку на рахунку 28 «Товари» обліковуються залишки товарів станом на 01.07.2009 року на загальну суму 176 492, 60 грн., період виникнення яких 1998-2000, 2003, 2004, 2006 роки.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій погодилися із доводами податкового органу про заниження позивачем, зокрема, податкового зобов'язання з податку на додану вартість у вересні 2009 року у сумі 3 087 335, 00 грн., у грудні 2009 року у сумі 23 452 774, 00 грн., у січні 2010 року у сумі 700 616, 00 грн., оскільки ним не надано первинних документів щодо зберігання ТМЦ, які обліковуються на рахунку 28 «Товари», а на дату проведення позивачем інвентаризації основних засобів, матеріальних та нематеріальних активів закінчився граничний термін давності звернення з позовом до суду з вимогою про стягнення заборгованості за використаний природний газ, та згідно із документами, наданими до перевірки, нерозподілений природний газ є спожитим без належного оформлення підприємствами та організаціями, що не встановлені.

Однак, як вбачається із акта перевірки, також підставою для визначення позивачу сум податку на додану вартість за вересень 2009 року у розмірі 3 087 335, 00 грн. стало неврахування ДК «Газ України» результатів акта перевірки від 24.11.2009 року №540/41-20-31301827 «Про результати планової документальної виїзної перевірки з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» за період з 01.01.2008 року по 30.06.2009 року».

Колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що з даного приводу судами не з'ясовано та не вказано у тексті судових рішень про наявність чи відсутність податкових повідомлень-рішень за результатами даної перевірки, та не встановлено статус визначених грошових зобов'язань у разі їх наявності, оскільки самі по собі висновки акта перевірки не є рішеннями суб'єкта владних повноважень та не є обов'язковими для платника податків.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що перевіркою повноти визначення податку на прибуток за період з 01.07.2009 року по 30.06.2010 року встановлено його заниження всього у сумі 31 398 995, грн., у тому числі за 3 квартали 2009 року в сумі 60 747, 588 грн., за 1 квартал 2010 року в сумі 30 651 407, 00 грн. Однак у розрахунку фінансових санкцій до акта перевірки період, за який донарахований податок на прибуток у відповідних сумах, становить 3 та 4 квартали 2009 року.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 163 Кодексу адміністративного судочинства України постанова складається, зокрема з мотивувальної частини із зазначенням: встановлених судом обставин із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів; мотивів, з яких суд виходив при прийнятті постанови, і положення закону, яким він керувався.

Аналогічні вимоги визначені у статті 206 Кодексу адміністративного судочинства України для ухвали суду апеляційної інстанції.

Всупереч зазначеним вище нормам закону судами попередніх інстанцій не досліджені обставини у справі з посиланням на докази щодо наявності чи відсутності порушень податкового законодавства позивачем, а висновки щодо відмови у задоволенні позову зроблені лише на підставі даних акта перевірки.

Разом з тим, судами попередніх інстанцій не зазначено норми податкового законодавства, якими вони керувалися при прийнятті відповідних рішень, оскільки списання сум податкового боргу за спірними податковими повідомленнями-рішеннями відповідно до підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України не позбавляє платника податку права на їх оскарження.

Слід зазначити, що за змістом частин четвертої та п'ятої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень; з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів до своєчасної їх подачі.

Встановивши, що надані сторонами докази є недостатніми для встановлення обставин справи, суд з власної ініціативи має право вжити необхідні заходи для витребування належних доказів.

Суд не може обмежити право платника довести в судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, поданням виключно тих доказів, що надавались ним під час проведення податкової перевірки.

Право надавати заперечення щодо висновків податкового органу та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів.

Отже, судами допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи те, що судами попередніх інстанцій вищеназвані обставини враховано не було, і це призвело до не обґрунтованих належним чином висновків щодо прав і обов'язків сторін у даному спорі, а також те, що передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, оскаржувані судові рішення у справі підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції відповідно до частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду та вирішення спору по суті, і в залежності від встановленого правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись ст.ст. 210, 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.05.2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22.10.2013 року у справі № 2а-643/11/2670 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та не може бути оскаржена.

Головуючий Ю.І.Цвіркун

Судді Л.В.Ланченко

Н.Г.Пилипчук