Справа № 135/846/15-а
Суддя: Боровицький О. А.
Дата ухвалення: 2015-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 135/846/15-а

Головуючий у 1-й інстанції: Корнієнко О.М.

Суддя-доповідач: Боровицький О. А.

23 вересня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Боровицького О. А.

суддів: Граб Л.С. Совгири Д. І.

за участю:

секретаря судового засідання: Коваль К.В.,

позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - Кулеші Т.В.

представника відповідача - Чудак Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у м. Ладижині Вінницької області на постанову Ладижинського міського суду Вінницької області від 15 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України у м. Ладижині Вінницької області про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

в червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Ладижині Вінницької області, в якому просив визнати неправомірним розпорядження №9 від 15 квітня 2015 року про відмову у призначенні позивачу пенсії із зниженням пенсійного віку на 5 років на підставі статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", зобов'язати відповідача призначити та виплачувати йому пенсію за віком відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 26 березня 2015 року.

Позовну заяву обґрунтовував посиланням на те, що він має право на отримання пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", так як з 28.05.1980 по 17.12.1987 проживав в с. Заозерному Тульчинського району Вінницької області, що є зоною посиленого радіологічного контролю та з 25.12.1997 по даний час постійно проживає в м. Ладижин Вінницької області, що розташований в зоні посиленого радіологічного контролю.

Постановою Ладижинського міського суду Вінницької області від 15 липня 2015 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із зазначеною постановою суду, управління Пенсійного фонду України в м. Ладижин Вінницької області подало апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не повне з'ясування всіх обставин справи, просить її скасувати та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує посиланням на те, що позивачу правомірно відмовлено в призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку, оскільки він з 1994 року не проживав постійно в зоні посиленого радіологічного контролю, що унеможливлює додаткове зниження пенсійного віку на 1 рік за 3 роки проживання чи роботи у зоні посиленого радіологічного контролю з 1994 року ( станом на грудень 1994 року проживання у зазначеній зоні складає повних 8 років, що дає право на додаткове зниження пенсійного віку лише на 2 роки).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули до суду апеляційної інстанції, а саме: представників відповідача - на підтримання доводів апеляційної скарги, позивача - на підтримання рішення суду першої інстанції, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів Вінницького апеляційного адміністративного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом з матеріалів справи встановлено, що 16 березня 2015 року ОСОБА_2, якому 26 березня 2015 року виповнилось 55 років, звернувся до управління Пенсійного фонду в місті Ладижин Вінницької області із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах із зниженням пенсійного віку на 5 років на підставі статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", як особа, що постійно проживає у зоні посиленого радіологічного контролю.

До заяви позивачем додано: посвідчення громадянина, віднесеного до 4 категорії осіб, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю серії НОМЕР_1, копію трудової книжки, копію паспорта та довідки про місцепроживання.

Відповідач направив позивачу розпорядження від 15 квітня 2015 року за №9 щодо відмови у призначенні пенсії згідно поданої заяви від 16.03.2015.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що пенсійний орган протиправно відмовив позивачу у призначенні пільгової пенсії, оскільки факт його постійного проживання в зоні посиленого радіологічного контролю, до якої віднесено с. Заозерне та м. Ладижин, підтверджений дослідженими в судовому засіданні доказами та показами свідків.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів Вінницького апеляційного адміністративного суду, не відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи і є помилковими, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 11 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали чи постійно навчались у цій зоні не менше чотирьох років.

За змістом статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", зокрема, особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років (зменшення віку - на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років).

Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, визначено, що підставою для призначення пенсії за віком із застосуванням норм зазначеної вище статті є посвідчення особи, потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи та довідка органу місцевого самоврядування про періоди проживання на забрудненій території.

Відповідно до статті 65 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом. Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, державними адміністраціями областей, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій.

Згідно з приписами статті 15 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Судом з матеріалів справи встановлено, що згідно довідки виконавчого комітету Заозерненської сільської ради Тульчинського району Вінницької області №152 від травня 2015 року ОСОБА_2 з 28.05.1980 по 17.12.1987 проживав в с. Заозерне Тульчинського району Вінницької області, яке згідно постанови КМУ від 23.07.1991 віднесене до населених пунктів категорії 4, які постраждали внаслідок аварії на ЧАЕС; згідно довідки №3571 від 16.03.2015, виданої Комунальним підприємством "Ладжитлосервіс", ОСОБА_2 з 25.12.1987 по даний час проживає в м. Ладижин (зоні посиленого радіологічного контролю).

При цьому, згідно записів, наданої позивачем трудової книжки НОМЕР_2 протягом 1994 - 2015 років позивач постійно працював на території Росії.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції до періоду проживання у зоні посиленого радіологічного контролю зарахував період роботи позивача з 1994 - 2015 р.р. в ЗАТ "Буровые сваи" на території Російської Федерації.

Разом з тим, реєстрація місця проживання чи перебування фізичних осіб в Україні регулюється Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22 листопада 2012 року № 1077 "Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів".

Статтею 3 зазначено Закону визначено, що місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам відповідача про те, що довідка про проживання та реєстрацію позивача, яка знаходиться в матеріалах справи, не є доказом постійного проживання позивача у м. Ладижин, оскільки не узгоджується із записами трудової книжки, згідно яких позивач протягом 1994-2015 р.р. працював на території Російської Федерації, на постійній основі, вахтовим методом.

Основним документом, який на сьогодні регламентує порядок організації роботи за вахтовим методом, є спільна постанова Державного комітету СРСР по праці та соціальних питаннях, Секретаріату ВЦРПС і Міністерства охорони здоров'я СРСР «Про затвердження Основних положень про вахтовий метод організації робіт» від 31 грудня 1987 р. № 794/33-82 (далі - Постанова № 794/33-82).

Згідно із Загальними положеннями додатка 1 до Постанови № 794/33-82, вахтовий метод роботи - особлива форма організації робіт, заснована на використанні трудових ресурсів поза місцем їхнього постійного проживання, коли не може бути забезпечене щоденне повернення працівників до місця постійного проживання або якщо працівники витрачають понад три години на день для того, щоб дістатися на роботу і з роботи.

Оформлення працівника проводиться відповідним наказом, а в графі 3 трудової книжки вказується, що робота виконується вахтовим методом

При вахтовому методі робота працівника є постійною, але організується за спеціальним режимом, і, як правило, за умови підсумкового обліку робочого часу, а міжвахтовий відпочинок надається в місці постійного проживання працівника.

Тривалість вахти не може перевищувати одного місяця. У виняткових випадках на окремих об'єктах або при виконанні окремих робіт з дозволу керівництва підприємства або органу управління вищого підпорядкування та відповідної профспілки тривалість вахти може бути збільшена до двох місяців.

Аналіз наведених норм права, якими регламентовано порядок організації роботи за вахтовим методом в період роботи позивача на території СРСР та Російської Федерації, дає підстави для висновку про те, що робота вахтовим методом має не тимчасовий, а постійний характер, особливу форму, режим та умови, що дають працівнику право на певні гарантії та компенсації щодо оплати праці, режиму відпочинку, пенсійного забезпечення.

Отже, за таких умов, включати весь період роботи позивача з вересня 1994 року по 2015 рік до періоду постійного проживання в зоні посиленого радіологічного контролю, правових підстав немає.

Крім того, варто зазначити, що довідка видана Комунальним підприємством "Ладжитлосервіс" не може вважатись належним доказом підтвердження періоду постійного проживання на територіях радіоактивного забруднення, оскільки у розумінні статті 15 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" видача довідок про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення здійснюється органами місцевого самоврядування.

Отже, враховуючи, що належними доказами не підтверджено факт проживання ОСОБА_2 з 1994 року в зоні посиленого радіологічного контролю, то пенсійний орган правомірно вказав про відсутність додаткового зниження пенсійного віку на 1 рік за 3 роки проживання чи роботи у зоні посиленого радіологічного контролю з 1994 року. Оскільки станом на грудень 1994 року проживання у зазначеній зоні складає повних 8 років, це дає право на додаткове зниження пенсійного віку на 2 роки.

Враховуючи викладене, оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Згідно з приписами статті 198 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову.

Відповідно до частини 1 статті 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є зокрема: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, то колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова скасуванню.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у м. Ладижині Вінницької області задовольнити повністю.

Постанову Ладижинського міського суду Вінницької області від 15 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у м. Ладижині Вінницької області про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії скасувати та ухвалити нову постанову.

В задоволенні позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 28 вересня 2015 року.

Головуючий суддя Боровицький О. А.

Судді Граб Л.С.

Совгира Д. І.