Справа № 820/8711/15
Суддя: Полях Н.А.
Дата ухвалення: 2015-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

21 вересня 2015 р. №820/8711/15

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Полях Н.А.,

при секретарі судового засідання - Кабанова Д.С.,

за участі:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МАКСИМУС-А" до Чугуївської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом, в якому просить суд: - визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 21.08.2015 року; - визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_2 від 21.08.2015 року; - визнати протиправним та скасувати частково податкове повідомлення-рішення № від 21.08.2015 року., а саме в частині збільшення грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств у розмірі 42670148,00 грн., з яких 34136118,00 грн. - за основним платежем та 8534030,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

В обґрунтування позову зазначив, що всі господарські операції позивача з його контрагентами за період, що перевірявся, підтверджені відповідними договорами, які є дійсними та виконані сторонами в повному обсязі. Позивач зауважує, що зазначені договори в судовому порядку не визнавалися недійсними.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, вказав на обґрунтованість та законність дій відповідача, а тому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У своїх запереченнях на адміністративний позов зазначив, що у зв'язку з тим, що відповідно до бухгалтерського рахунку № 28, товар рахувався та фактично був реалізований, в бухгалтерському обліку відображений проводками Кт28 Дт902, то зазначений товар отриманий від ТОВ "Торговий дім ОСОБА_1" на суму 40562517,00 грн. у т.ч. у 2013 році - 30770203,00 грн. та у 2014 році - 9792314,00 грн. вважається безоплатно отриманим від невстановленої особи. З акту перевірки вбачається проведення транзитних фінансових потоків, спрямованих на здійснення операцій, надання податкової вимоги переважно з контрагентами , які не виконують свої податкові зобов'язання, метою штучного формування валових витрат та податкового кредиту, які не мають реального товарного характеру. Наявність вищевказаних доказів є підставою для встановлення факту нереальності здійснення господарських операцій по ланцюгу постачання, юридичну дефектність первинних документів, складених від імені ТОВ "Торговий дім ОСОБА_1" на адресу ТОВ "МАКСИМУС-А".

На підставі викладеного представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про задоволення адміністративного позову в повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Максимус-А" код за (далі за текстом ТОВ "Максимус-А" ) зареєстровано 21.11.2007р. виконавчим комітетом Харківської міської ради, свідоцтво про державну реєстрацію №0028434.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців юридичною адресою ТОВ "Максимус-А" є Харківська область, м. Чугуїв, вул. Добролюбова, буд.50. На податковий облік в органах державної податкової служби позивача взято 22.11.2007р. за №1292, на якому останній перебуває на теперішній час. Основним видом діяльності ТОВ "Максимус А" є оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами (т.1 а.с.21-26).

Контролюючим органом на підставі направлень №181 від 12.06.2015р., №197 від 03.07.2015р., №182 від 12.06.2015р., №180 від 12.06.2015р., №184 від 12.06.2015р., №183 від 12.06.2015р., №201 від 03.06.2015 року і наказу №240 від 13.07.2015р. про продовження терміну проведення перевірки та відповідно до п.77.4 ст.77, ст.82 Податкового кодексу України з 15.06.2015 року по 27.07.2015 року було проведено планову перевірку ТОВ "Максимус-А" (код за ).

За результатами проведеної перевірки відповідачем було складено акт №43/20-29-22/35587875 від 03.08.2015р. "Про результати планової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю "Максимус-А" код за з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2012р. по 31.12.2014р., валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012р. по 31.12.2014р." з додатками (т.1 а.с.28-151).

Відповідно до висновків акту №43/20-29-22/35587875 від 03.08.2015р. перевіркою було встановлено порушення ТОВ "Максимус-А" вимог чинного законодавства, а саме:

- п.п.135.5.4 п.135.4 ст.135, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139, п.138.2 ст.138 ПК України в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток підприємств на загальну суму 34368407,00 грн. у т.ч. 2013р. 24858981,00 грн., 2014р. у сумі 9509426,00 грн.

- п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.6 ст.201 ПК України в результаті чого встановлено завищення податкового кредиту, що призвело до заниження ПДВ у сумі 18244431,00 грн. у т.ч.: вересень 2013 року у сумі 1639254,00 грн.; жовтень 2013 року у сумі 921971,00 грн.; листопад 2013 року у сумі 7682306,00 грн.; грудень 2013 року у сумі 2717885,00 грн.; січень 2014 року у сумі 451539,00 грн.; лютий 2014 року у сумі 4831476,00 грн. завищення відємного значення різниці між сумою податкового зобовязання та сумою податкового кредиту в сумі 677934,00 грн. (у т.ч. грудень 2014 року у сумі 677934,00 грн.) (т.1 а.с. 115-116).

На підставі зазначених висновків акту перевірки №43/20-29-22/35587875 від 03.08.2015р. контролюючим органом були прийняті наступні податкові повідомлення-рішення: - № від 21.08.2015р., яким ТОВ "Максимус-А" було збільшено суму грошового зобовязання з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 42960513,00 грн., з яких 34368410,00 грн. - за основним платежем та 8592103,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) (т.1 а.с. 10, 152);

- № від 21.08.2015р., яким ТОВ "Максимус-А" було збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість на загальну суму 27366647,00 грн., з яких 18244431,00 грн. - за основним платежем та 9122216,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) (т.1 а.с. 154);

- № від 21.08.2015р., яким ТОВ "Максимус-А" зменшено розмір відємного значення суми податку на додану вартість на загальну суму 677934,00 грн. (т.1 а.с. 153).

Позивач в досудовому порядку рішення контролюючого органу не оскаржував.

Не погоджуючись із позицією та рішеннями відповідача, позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із зазначеним позовом.

По суті заявлених вимог суд зазначає наступне.

Вказані висновки контролюючого органу були зроблені на підставі встановлення нереальності здійснення господарських операцій між ТОВ "Максимус-А" та наступними його контрагентами ТОВ "Торговий дім ОСОБА_1", ТОВ "ГАЗУКРАЇНА-2020", ТОВ "Грант Тайм", ТОВ "Континент Газ".

Суд зауважує, що позивач не оскаржував висновки контролюючого органу щодо взаємовідносин з ТОВ "Грант Тайм" в частині виявлених правопорушень, оскільки контролюючим органом було доведено завищення собівартості товарів (робіт, послуг) у сумі 288.668,00 грн.

Таким чином, податкове повідомлення-рішення № від 21.08.2015р. оскаржується позивачем частково, а саме на суму - 42670148,00 грн.

Щодо порушення норм податкового законодавства з податку на додану вартість, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового Кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст. 198 Податкового Кодексу України).

Водночас згідно п. 198.3 ст. 198 Податкового Кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

В пункті 198.6 статті 198 Податкового кодексу України зазначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів (послуг) (пункт 201.4 статті 201 Податкового кодексу України).

Згідно пункту 201.8 статті 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Податкова накладна, відповідно до абзацу першого пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Із системного аналізу вказаних правових норм, можливо дійти до висновку, що для отримання права на податковий кредит із сум податку на додану вартість, сплачених в ціні придбаного товару (робіт, послуг), платник ПДВ повинен мати податкові накладні, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначений для використання у власній господарській діяльності.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Судом встановлено, що позивачем на підтвердження реальності здійснення господарських операцій з контрагентами надано наступні пояснення та докази.

На підтвердження реальності здійснення господарської операції між ТОВ "Максимус А" та ТОВ "Континент Газ" позивачем були надані наступні документи.

Між ТОВ "Максимус-А" (покупець) та ТОВ "Континент Газ" (постачальник) було укладено договір поставки нафтопродуктів №31НП/05-09-14 від 05.09.2014р., відповідно до умов якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця нафтопродукти, у подальшому "товар", а покупець зобов'язується прийняти та сплатити товар на умовах цього договору (т.2 а.с. 1-4).

Відповідно до п.1 зазначеного договору, асортимент, ціна, кількість та умови та термін поставки товару обумовлюється в специфікаціях, що є невід'ємною частиною договору. Поставка товару може здійснюватися на наступних базових умовах (правила "Інкотермс" в редакції 2000р. - при відвантаженні залізничним транспортом "СРТ станція призначення"; - при відвантаженні автотранспортом "FCA склад постачальника"; - при передачі ресурсу по складу зберігання "EXW склад-зберігання постачальника".

Пунктом 2 зазначеного договору прописано, що товар, що підлягає передачі по цьому договору, відвантажується партіями за умови надання покупцем своєчасної заявки на партію товару з вказанням обсягу товару, порядку та часу виборки, осіб відповідальних за навантаження товару, транспортних засобів, надані інших документів та інформації передбачених договором та специфікаціями.

Щодо ціни, то в договорі прописано, що покупець зобов'язаний сплачувати вартість товару на умовах 100% передплати.

На виконання умов вказаного договору під час поставки нафтопродуктів ТОВ "Континент Газ" складено та надано позивачу видаткові накладні №165 від 09.12.2014р., №169 від 12.12.2014р., №172 від 15.12.2014р., №167 від 11.12.2014р. (т.2 а.с. 5-8).

Суд зазначає, що за першою подією - факт передання ТМЦ ТОВ "Континент Газ" виписані податкові накладні №8 від 01.12.2014р., №3 від 09.12.2014р., №6 від 11.12.2014р., №8 від 12.12.2014р., №11 від 15.12.2014р. на загальну суму 3.394.245,83 грн. (у т.ч. ПДВ 678.849,17 грн.), які за формою, змістом та порядком складання відповідають вимогам, визначеним Податковим кодексом України та зареєстровані в єдиному Державному реєстрі податкових накладних з відповідними кодами УКТ ЗЕД (т.2 а.с. 9-14 ).

Розрахунок проводився у безготівковій формі не в повному обсязі, у зв'язку із чим за ТОВ "Максимус-А" рахується в кредиторську заборгованість по зазначеним операціям у розмірі 5490,00 грн. (т. 2 а.с. 15-70).

Таким чином, суд приходить до висновку, що контролюючому органу для проведення перевірки були надані усі необхідні первинні документи, які підтверджують взаємовідносини між ТОВ "Максимус-А" та ТОВ "Континент Газ". Усі надані документи були проаналізовані контролюючим органом, однак останнім не було виявлено жодного недоліку цих первинних документів і не зазначено, яким саме документів не вистачає.

Таким чином, суд дійшов висновку, що вчинені позивачем господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту, та що позивачем правомірно сформовано податковий кредит на підставі податкових накладних, отриманих від контрагента за фінансово-господарськими операціями, з огляду на що висновки акту перевірки про завищення позивачем суми податкового кредиту є необґрунтованими.

На підтвердження реальності здійснення господарської операції між ТОВ "Максимус-А" (покупець) та ТОВ "ГАЗУКРАЇНА - 2020" позивачем були надані наступні документи.

Між ТОВ "Максимус-А" (покупець) та ТОВ "ГАЗУКРАЇНА - 2020" ( постачальник) укладено договір №1709/13-ГСМ-3 від 17.09.2013р. (т.2 а.с. 71-76).

Відповідно до умов зазначеного договору, постачальник зобовязується передати у власність покупця нафтопродукти надалі товар, а покупець зобовязується прийняти та оплатити товар на умовах цього договору. Асортимент, ціна, кількість, умови та строк поставки кожної партії товару або декілька партій товару, обумовлюються в специфікаціях, які після підписання сторонами я невідємною частиною договору.

Відповідно до пункту 2 та пункту 3 договору №1709/13-ГСМ-3 від 17.09.2013р. відпуск товару покупцю на умовах "FCА склад постачальника" здійснюється при предявленні покупцем довіреності на отримання товару. Документами підтверджуючий факт передачі товару покупцеві, сторони будуть вважати видаткові накладні та відпуск товару. Датою прийому товару покупцем вважається дата підписання покупцем видаткової накладної на відпуск продукції товару. Поставка вважається здійсненою, а право власності на товар, риски, яким може бути підвергнути товар, переходить від постачальника до покупця в дату поставки товару, а саме: в момент відпуску товару перевізнику (у разі постачання залізничним транспортом на умовах "СРТ станція призначення") або передачі товару покупцю (у разі поставки автомобільним транспортом на умовах "FСА склад постачальника").

Приймання товару по кількості здійснюється зі сторони покупця на підставі кількості, зазначеного в залізничних накладних, ТТН та видаткових накладних.

Щодо ціни, то в договорі зазначено, що покупець зобовязується оплатити вартість товару на умовах 100% передплати кожної вартості товару в протягом одного банківського дня з моменту прибуття товару на залізничну станцію покупця. Датою прибуття вважати календарну відмітку станції покупця.

На виконання умов договору ТОВ "Максимус-А" отримало видаткові накладні на придбанні товари (роботи, послуги): №11437 від 24.09.2013 року, №11436 від 23.09.2013 року, № 11383 від 22.09.2013 року, №11435 від 21.09.2013 року, №11434 від 21.09.2013 року, №11433 від 20.09.2013 року, №11432 від 19.09.2013 року, №11381 від 17.03.2013 року, №11431 від 18.09.2013 року, №11430 від 17.09.2013 року, №11657 від 02.10.2013 року, №11598 від 04.10.2013 року, №11599 від 04.10.2013 року, №11600 від 04.10.2013 року, №11561 від 10.10.2013 року, №11862 від 01.11.2013 року, №11863 від 04.11.2013 року, №12027 від 19.11.2013 року, №12349 від 30.12.2013 року, №42 від 03.01.2014 року, №330 від 10.02.2014 року, №399 від 23.02.2014 року, №412 від 28.02.2014 року (т.2 а.с. 81-88, 90-93, 100-103, 105, 107,111-121).

Щодо якості товару, то позивачем були надані сертифікати відповідності, паспорта якості (т.2 а.с.94-99, 109-110,122-123).

Транспортування товару здійснювалося автоперевізним підприємством ПП "Чугуїв - транс" на підставі договору про надання транспортних послуг №012 від 01.08.2013р. на умовах FCA, що було проаналізовано раніше. За результатами транспортування складено товарно-транспортні накладні: (т.2 а.с. 89, 104,106, 108).

ТОВ "ГАЗУКРАЇНА-2020" виписувалися податкові накладні, які за формою, змістом та порядком складання відповідають вимогам, визначеним Податковим кодексом України та зареєстровано в єдиному Державному реєстрі податкових накладних з відповідними кодами УКТ ЗЕД (т.2 а.с. 133-161).

Розрахунки здійснювалися в повному обсязі у безготівковій форму, що підтверджується копіями платіжних доручень (т.2 а.с. 125-131).

Крім того, розрахунки за лютий 2014 року проводилися шляхом взаємозаліку.

Суд зауважує, що між ТОВ "ГАЗУКРАЇНА"2020" (цесірнарій) та ТОВ "Торговий дім ОСОБА_1" (цедент) було укладено договір відступлення права вимоги (цесії) №1 від 28.02.2014р.

Відповідно до умов зазначеного договору, в порядку та на умовах, визначених цим договором, цедент відступає цесіонарієві, а цесіонарій набуває право вимоги, належне цедентові, і стає кредитором в розмірі 1241545,10грн. (один мільйон двісті сорок одна тисяча пятсот сорок пять грн. 10 коп.) за договором поставки нафтопродуктів №216-06/11/13 від 06 листопада 2013р. між цедентом і Товариством з обмеженою відповідальністю "МАКСИМУС-А" місцезнаходження: 63503, Харківська обл., м. Чугуїв, вул. Добролюбова, б.50. Банківські реквізити: р/р 7 в ПАТ "ОСОБА_3 Ааваль" м. Київ, МФО 380805, , ІПН 26, свідоцтво платника ПДВ 100327599 (боржник).

За цим договором цесіонарій набуває право вимагати від боржника належного виконання наступних обовязків оплати вартості Товару що був поставлений, згідно умов Договору поставки нафтопродуктів №216-06/11/13 від 06 листопада 2013р., в розмірі 1241545,10 гривень. До цесіонарія переходить зазначене вище право вимоги цедента в загальному обсязі 1241545,10грн. (один мільйон двісті сорок одна тисяча пятсот сорок пять грн.. 10 коп.) та на умовах, що існували до моменту підписання даного договору. Право вимоги, що відступається цесіонарієві, засвідчується договором поставки нафтопродуктів №216-06/11/13 від 06 листопада 2013р.

Цесій зобовязується передати цесіонарію всі документи, які засвідчують права, що передаються за цим договором, та інформацію, яка є важливою для здійснення права вимоги, яке відступає цедент за цим договором. Документи та інформація передаються цедентом цесіонарію в момент підписання сторонами цього договору і є його невід'ємною частиною.

До цесіонарія переходять усі права, які забезпечують виконання обовязків боржника. За відступлені права вимоги цесіонарій зобовязується сплатити цеденту номінальну вартість боргових зобовязань котрі відступаються (зазначена в п.2.1 цього договору), протягом 90 днів з моменту отримання цесіонарієм грошових коштів за договором, вказаним, в п.2 цього договору від боржника.

Цесіонарій повідомлений про будь-які можливі заперечення, які може висувати проти його вимог Боржник, а також про зміст листування і переговорів між цедентом і Боржником.

Цедент зобовязаний письмово повідомити Боржника про відступлення права вимоги протягом 5 календарних днів з дня набрання чинності цим Договором (т.2 а.с. 77-78).

ТОВ "ГАЗУКРАЇНА-2020" (Сторона-1) та ТОВ "МАКСИМУС-А" (надалі "Сторона-2") уклали Угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог від 28.02.2014р. про наступне: сторона-1 і Сторона-2 маючи одна до одної зустрічні однорідні вимоги, строк виконання яких настав, дійшли згоди на підставі ст.. 601 Цивільного кодексу України про зарахування зустрічних однорідних вимог, що випливають з нижче вказаних договорів, у яких Сторона-1 і Сторона-2 є сторонами.

За договорами: - договір поставки нафтопродуктів №1709/13-ГСМ від 17 вересня 2013р. сторона-1 є боржником, а сторона-2 є кредитором при виконанні грошового зобовязання в сумі 3973974,04грн. (три мільйони девятсот сімдесят три тисячі девятсот сімдесят чотири) гривні 04 коп.

- договір поставки нафтопродуктів №216-06/11/13 від 06 листопада 2013р., сторона-1 є кредитором, а сторона-2 є боржником при виконанні грошового зобовязання в сумі 1241545,10грн. (один мільйон двісті сорок одна тисяча пятсот сорок пять) гривень 10 коп.

Вказані вище зобовязання за вищевказаними припиняються на суму 1241545,10грн. (один мільйон двісті сорок одна тисяча пятсот сорок пять) гривень 10 коп., оскільки зустрічні вимоги є не рівними.

З моменту набрання чинності цієї угоди сторона-1 є зобовязаною перед стороною-2 за договором №1709/13-ГСМ від 17 вересня 2013р., зазначеним в п.1.1. цієї угоди на суму 2732428,94 (два мільйони сімсот тридцять дві тисячі чотириста двадцять вісім) гривень 94 коп.

З моменту набрання чинності цієї угоди сторона-2 не є зобовязаною перед стороною-1 за договором №216-06/11/13 від 06 листопада 2013р., зазначеним в п.1.1. цієї угоди.

Усі правовідносини, що виникають з цієї угоди або повязані із дійсністю, укладенням, зміною та припиненням цієї угоди, тлумаченням її умов, визначенням наслідків недійсності або порушення угоди, регулюються цією угодою та відповідними нормами чинного законодавства України, а також звичаями ділового обороту, які застосовуються до таких правовідносин на підставі принципів добросовісності, розумності та справедливості (а.с. 79-80).

Так, контролюючому органу для проведення перевірки були надані усі необхідні первинні документи, які підтверджують взаємовідносини між ТОВ "Максимус А" та ТОВ "ГАЗУКРАЇНА-2020". Усі надані документи були проаналізовані контролюючим органом.

Таким чином, суд дійшов висновку, що вчинені позивачем господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту.

Суд зазначає, що в матеріалах справи є вирок Червонозаводського районного суду м.Харкова по справі №646/3810/15-к, зібраної податкової інформації щодо ТОВ "УНІСТРОЙ", витяг з кримінального провадження та акту №293/26-54-22-05/22886866 від 26.03.2014р. про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "Юрай".

Проте, ТОВ "Максимус А" не мало жодних відносин з ТОВ "УНІСТРОЙ", адже останній не входив до ланцюга постачання нафтопродуктів від ТОВ "ГАЗУКРАЇНА-2020". Контролюючий орган в акті перевірки досліджував ланцюг постачання ПУФ ТОВ "Юрай" - ТОВ "ГАЗУКРАЇНІ-2020" - ТОВ "Уністрой" - інші покупці. Проте, суд звертає увагу на той факт, що ТОВ "Максимус А" не входить до зазначеного ланцюга постачання і не може бути віднесений до категорії "інші покупці". ТОВ "Максимус А" є прямим контрагентом ТОВ "ГАЗУКРАЇНА-2020", а тому ставити у залежність взаємовідносини ТОВ "Максимус А" та ТОВ "ГАЗУКРАЇНА-2020" від діяльності ТОВ "УНІСТРОЙ" є необґрунтованим та неправомірним.

Аналізуючи матеріали справи, суд приходить до висновку, що контролюючим органом не доведено, що ТОВ "Юрай" був єдиним постачальником нафтопродуктів до ТОВ "ГАЗУКРАЇНА-2020" і що саме поставлені ТОВ "ЮРАЙ" нафтопродукти були в подальшому реалізовані ТОВ "Максимус А".

Щодо посилання контролюючого органу на вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова по справі №646/3810/15-к, як на підставу для визнання недійсними усіх господарських операцій між ТОВ "ГАЗУКРАЇНА-2020" та ТОВ "Максимус А".

Суд зауважує, що судовою практикою та нормами податкового законодавства, передбачено індивідуальність відповідальності платника податків.

Суд наголошує, що відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, починаючи з липня 2013 року керівником та підписантом ТОВ "ГАЗУКРАЇНА-2020" є ОСОБА_4, який і був уповноваженою особою під час укладання договору №1709/13-ГСМ-3 від 17.09.2013р.

Вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова по справі №646/3810/15-к була затверджена угода про визнання винуватості, укладена 13.03.2015 року між сторонами у особистості процесуального керівника - старшого прокурора другого відділу управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих центрального апарату Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 та обвинуваченим ОСОБА_6

На момент підписання договору поставки №1709/13-ГСМ-3 від 17.09.2013 року директором і підписантом ТОВ "ГАЗУКРАЇНА-2020" був ОСОБА_4 Суд акцентує увагу на тому, що в матеріалах зазначеного кримінального провадження ОСОБА_4 жодним чином не фігурує.

А отже посилання контролюючого органу на вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова по справі №646/3810/15-к, як на підставу для визнання недійсними усіх господарських операцій між ТОВ "ГАЗУКРАЇНА-2020" та ТОВ "Максимус А" є неправомірним.

Звертаючи увагу на судову практику та норми податкового законодавства, якими передбачено індивідуальність відповідальності платника податків, суд зауважує, що у позивача були відсутні обєктивні можливості перевірити інформацію про контрагента ТОВ "ГАЗУКРАЇНА-2020" окрім тих відомостей, які необхідні для укладення договорів.

Суд, зазначає, що посилання контролюючого органу на норми п.п.135.5.4 п.135.5 ст.135 ПК України та визнання товарів (робіт, послуг) як безоплатно отриманих у звітному періоді є необґрунтованим. Відповідно до п.п.14.1.13 п.14.1 ст.14 ПК України безоплатно наданими товарами, роботами та послугами є:

а) товари, що надаються згідно з договорами дарування, іншими договорами, за якими не передбачається грошова або інша компенсація вартості таких товарів чи їх повернення, або без укладення таких договорів;

б) роботи (послуги), що виконуються (надаються) без висування вимоги щодо компенсації їх вартості;

в) товари, передані юридичній чи фізичній особі на відповідальне зберігання і використані нею.

Як вбачається з викладеного вище, отримані ТОВ "Максимус-А" нафтопродукти від ТОВ "ГАЗУКРАЇНА-2020" не підпадають під визначення безоплатно наданих товарів, адже факт розрахунку за товари досліджувався вище та контролюючим органом безпосередньо в акті перевірки, підтверджується належними платіжними дорученнями.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, про не обґрунтованість висновків контролюючого органу, викладених в акті перевірки.

Відповідно до п.п. 4.4 п.4 Методичних рекомендацій щодо організації та проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок, затверджених Наказом ДПА України від 22.04.2011р. за №236 визначено, що у разі встановлення фактів, що не дають змогу провести зустрічну звірку субєкта господарювання, зокрема у звязку із зняттям з обліку, встановленням відсутності субєкта господарювання та/або його посадових осіб за місцезнаходженням (податковою адресою), відповідальний підрозділ не пізніше двох робочих днів від дати надходження запиту складає ОСОБА_6 реєстрації про неможливість проведення зустрічної звірки субєкта господарювання, реєструє його у Журналі довідок про результати проведення зустрічної звірки (актів про неможливість проведення зустрічної звірки субєкта господарювання, неявки для підписання, відмови від підписання Довідки про результати проведення зустрічної звірки) та вживає заходів, передбачених актами ДПС України.

Таким чином, актом про неможливість проведення зустрічної звірки субєкта господарювання лише засвідчується факт неможливості її проведення без встановлення висновків стосовно документального підтвердження господарських відносин з платником податків та зборів, підтвердження відносин, виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювалися між ними, зясування їх реальності та повноти відображення в обліку платника податків.

Додатком 3 до Методичних рекомендацій щодо організації та проведення органами держаної податкової служби зустрічних звірок, затверджених Наказом ДПА України від 22.06.2011 р. №236 чітко встановлений зразок форми акту про неможливість проведення зустрічної звірки субєкта господарювання, яким не передбачена можливість висновку щодо реальності (нереальності) вчинення господарських операцій платником податків. При цьому, іншого порядку дій податкового органу, як субєкта владних повноважень, у спірних взаємовідносинах не передбачено.

З наведеного слідує, що акт про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання складається не за результатами проведення зустрічної звірки чи перевірки суб'єкта господарювання, а у разі встановлення фактів, що не дають змогу провести зустрічну звірку суб'єкта господарювання, з огляду на що зазначений акт може бути лише носієм інформації щодо наявності фактів, які унеможливлюють проведення зустрічної звірки та не може містити інформацію щодо фінансово-господарських відносин суб'єктів господарювання.

З системного аналізу положень п.73.5 ст.73 Податкового кодексу України, п.п.6. 7 Порядку проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок, затвердженого постановою КМУ від 27.12.2010р. №1232 "Про порядок проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок", а також "Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства", затвердженої наказом ДПА України від 22.12.2010р. №984 вбачається, що зустрічна звірка не є перевіркою і полягає у співставленні первинних бухгалтерських та інших документів суб'єкта господарювання (в даному випадку, позивача) з даними платника податків (відносно якого проводиться перевірка), з метою документального підтвердження господарських відносин з платником податків та зборів, а також підтвердження відносин, виду, обсягу і якості операцій і розрахунків, що здійснювалися між ними, для з'ясування їх реальності та повноти відображення в обліку платника податків.

В той же час, положеннями п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75 ПК України передбачено, що документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Таким чином суд дійшов висновку, що за висновками акту зустрічної звірки не може встановлюватися факт реальності вчинення господарських операцій.

Суд також звертається до судової практики Верховного Суду України. Так, у відповідності до рішення Верховного Суду України від 31 січня 2011 року по справі №21-42а10, виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит не ставиться у залежність від дотримання вимог податкового законодавства та сплатою податку до бюджету іншими суб'єктами господарювання. Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо декларування чи сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови та має необхідні документальні підтвердження його розміру. Платник податку не повинен відповідати за наслідки невиконання постачальником його зобовязань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге, а також сплачувати пеню.

Не відображення продавцем або іншими суб'єктами в ланцюгу постачання, з якими позивач не мав господарських відносин, сум податку на додану вартість у складі податкових зобов'язань та несплата їх до бюджету, результати проведення зустрічних перевірок контрагента не є підставою для позбавлення позивача права на формування податкового кредиту з податку на додану вартість, оскільки невиконання свого зобов'язання однією із сторін господарських відносин не може вважатись підтвердженням наявності мети ухилення від сплати податків та отримання податкової вигоди іншою стороною.

Суд зазначає, що у позивача наявна первинна документація по усім господарським операціям між позивачем та його контрагентами, яка відповідає вимогам законодавства, не містить дефектів форми, змісту чи походження, та в повній мірі підтверджує реальність здійснення господарських операцій.

Суд звертає увагу на позицію Верховного Суду України, викладеній у постановах від 09.09.2008 у справі № 21-500во08, від 01.06.2010 у справі № 21-573во10, постанові від 31.01.2011 у справі 21-47а10. Зокрема, Судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування податку на додану вартість у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Більш того, такий висновок відповідає практиці Європейського Суду з прав людини. Зокрема, у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати податок на додану вартість вдруге, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватись між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту прав власності.

Згідно п.36.5 ст.36 ПК України відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Таким чином Податковим кодексом України та судовою практикою закріплено принцип індивідуалізації відповідальності платника податків.

Отже, для підтвердження даних податкового обліку можуть братись до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Тобто, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. При цьому, оцінюватись при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Відповідно до ст.3 Господарського кодексу України, господарська діяльність - це діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва -підприємцями.

Проведення господарських операцій підприємства підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік. Згідно ч.2 ст.3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" на даних бухгалтерського обліку базується фінансова, податкова, статистична та інша звітність. Таким чином первинні документи по відображенню господарських операцій є основою для податкового обліку.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги первинні документи, які складені на підтвердження фактичного здійснення господарської операції, а також враховуватись повнота складання всіх підтверджуючих господарські операції документів.

Таким чином, актом про неможливість проведення зустрічної звірки субєкта господарювання лише засвідчується факт неможливості її проведення без встановлення висновків стосовно документального підтвердження господарських відносин з платником податків та зборів, підтвердження відносин, виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювалися між ними, зясування їх реальності та повноти відображення в обліку платника податків.

Фактичне виконання вищезазначених правочинів із постачання товару свідчать первинні бухгалтерські та податкові документи, виписані відповідно до п.9.2. ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік і фінансової звітності в Україні" і п.2.4. ст.2 "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку".

Статтею 1 розділу 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до п.1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Під час проведення перевірки контролюючим органом перевірялася первинна документація позивача та його контрагентів, однак не було виявлено жодних недоліків форми, чи змісту такої документації. Більше того, у контролюючого органу не було зауважень щодо повноти відображення господарських операцій у документації позивача.

Суд зазначає, на спростування висновків контролюючого органу слушним є зазначити, що податкове законодавство не повязує відсутність деяких реквізитів в первинному документів з правом платника податків на податкові відрахування з податку на додану вартість або формування валових витрат. Сама собою наявність або відсутність окремих документів (або наявність помилок) у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобовязаннях платника податків у звязку з його господарською діяльністю мали місце.

Зазначене узгоджується з позицією ВАСУ викладеній під час перегляду адміністративних справ №К/800/31740/13 та №К/800/24305/14.

Положеннями ст.83 Податкового кодексу України передбачено, що для посадових осіб контролюючих органів під час проведення перевірок підставами для висновків є:

- документи, визначені цим Кодексом;

- податкова інформація;

- експертні висновки;

- судові рішення;

- інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на контролюючі органи.

Отже законодавець передбачив необхідність системного аналізу усіх вказаних вище підстав без надання окремим з них переваг. Однак контролюючий орган нехтуючи належно складеними первинними документами позивача зробив висновки про порушення останнім вимог податкового законодавства лише на підставі податкової інформації та актів про неможливість проведення зустрічної звірки контрагентів ТОВ "Максимус А".

Таким чином, суд приходить до висновку, що дії контролюючого органу щодо неврахування належно складеної первинної документації та прийняття до уваги лише податкової інформації у формі актів про неможливість проведення зустрічних звірок є протиправними, а тому висновки акту перевірки №43/20-29-22/35587875 від 03.08.2015р. в частині визнання господарських операцій між ТОВ "Максимус А" та ТОВ "ГАЗУКРАЇНА-2020" недійсними є необґрунтованими, такими, що суперечать обставинам справи. Таким чином, нарахування позивачу будь-яких зобовязань з податку на прибуток та податку на додану вартість по взаємовідносинам з ТОВ "ГАЗУКРАЇНА-2020" за 2013, 2014 роки є необґрунтованими.

Суд зазначає, що реальність проведення господарської операції підтверджують наступні первинні документи, котрі в свою чергу були надані контролюючому органу та суду.

Між ТОВ "Максимус - А" (покупець) та ТОВ "Торговий дім ОСОБА_1" (постачальник) було укладено договір №216-06/11/13 від 06.11.2013р. щодо поставки нафтопродуктів, відповідно до умов якого покупець зобовязується оплачувати та приймати нафтопродукти, що узгоджені сторонами до постачання відповідно до специфікації до даного договору.

Пунктом 3 зазначеного договору зазначено, що для здійснення поставки товару за даним договором сторони перед кожною поставкою узгоджують наступні істотні умови: найменування, кількість, якість товару, вид транспорту, яким повинно бути здійснене відвантаження, ціну товару. Сторони мають право домовитись про інші істотні умови поставки товару. Покупець проводить оплату вартості товару, а також послуг по відвантаженню і транспортуванню товару (якщо такі послуги не входять в ціну товару) на умовах 100 % передоплати загальної вартості кожної партії товару і відповідних додаткових послуг протягом 2-х банківських днів від дати рахунку-фактури постачальника. Оплата вартості товару і наданих послуг проводиться до моменту відвантаження товару згідно даного Договору.

Щодо постачання товару, то п. 4 договору зазначено, що постачання товару залізничним транспортом здійснюється на умовах FCA франко перевізник (згідно Інкотермс 2010), якщо інші умови поставки не були погоджені сторонами в специфікації на постачання певної партії товару або додаткової угоди до даного договору. При відвантаженні залізничним транспортом вантажовідправником за даним договором є ПАТ "ОДЕСЬКИЙ НПЗ" та/або постачальник.

Поставка товару автомобільним транспортом здійснюється на умова FCA франко перевізник на естакаді наливу постачальника, розташований за адресою:65401 м. Одеса, вул. Шкодова гора,1/1 (згідно Інкотермс 2010), якщо інші умови поставки не були погоджені сторонами в специфікації на постачання певної партії товару або додаткової угоди до даного договору.

При відвантаженні залізничним транспортом вантажовідправником за даним договором є ПАТ"ОДЕСЬКИЙ НПЗ" та/або постачальник.

Зобовязання постачальника з поставки товару у рамках цього договору виникає після підписання сторонами відповідної специфікації та здійснення покупцем оплати згідно з умовами цього договору (т.2 а.с.162-171).

Суд зазначає, що сторонами погоджено використання Міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів в редакції 2010 року.

Відповідно до вказаних вище правил, термін FCA означає наступне Free Carrier (...named place) (ОСОБА_7 перевізник (...назва місця)

ОСОБА_7 перевізник означає, що продавець доставить минулий митне очищення товар зазначеному покупцем перевізнику до названого місця. Слід зазначити, що вибір місця постачання вплине на зобов'язання по навантаженню і розвантаженню товару на даному місці. Якщо постачання здійснюється в приміщенні продавця, то продавець несе відповідальність за відвантаження. Якщо ж постачання здійснюється в інше місце, продавець за відвантаження товару відповідальності не несе.

Даний термін може бути використаний під час перевезення будь-яким видом транспорту, включаючи змішані перевезення.

Під словом перевізник розуміється будь-яка особа, що на підставі договору перевезення зобов'язується здійснити чи забезпечити перевезення товару по залізниці, автомобільним, повітряним, морським і внутрішнім водяним транспортом чи комбінацією цих видів транспорту.

Якщо покупець довіряє іншій особі, що не є перевізником, прийняти товар, то продавець вважається виконавшим свої обов'язки по постачанню товару з моменту передачі його даній особі.

Також правилами Інкотермс 2010 передбачено, що покупець зобов'язаний за свій рахунок укласти договір перевезення товару від названого місця, за винятком випадку, коли договір перевезення укладений продавцем відповідно до статті А. 3а).

Сторонами було укладено додаткову угоду №1 від 28.02.2014р.до договору поставки №216-06/11/13 від 06.11.2013р., відповідно до якої сторони домовилися про наступне: пункт 8.6 Розділу 8 Договору викласти в наступній редакції: "Сторони можуть передавати свої права, зо випливають з даного договору або повязані з ним, третім особам без письмової згоди на те іншої Сторони". Всі інші умови договору було залишено без змін (т.2 а.с.172).

На виконання умов договору поставки №216-06/11/13 від 06.11.2013р. ТОВ "Максимус А" отримано видаткові накладні на придбання товарів (робіт, послуг), в яких погоджено номенклатуру, кількість ціну та вартість товару (т.2 а.с.173-174, 176, 178-180, 182, 184-185, 187-189, 191-192, 194-207, т.3 а.с. 1, 3-5, 7- 9, 18, 20-28, 30-31, 33-36, 38-42, 44, 46-50, 52, 54-56, 58-59, 61, 63-66, 68, 70, 72, 74, 76, 78, 80, 82, 84, 86, 88, 90, 92, 94, 96, 98, 100, 102, 104, 106, 108, 110, 112, 114, 116-117, 119-120, 122, 128, 130, 132, 134, 136-138, 140-141, 143-154, 156, 158-159, 161, 163, 165, 167, 169, 171, 173, 175, 177, 179, 181-182, 184, 186, 188, 190, 192, т.4 а.с. 1, 4-5, 7, 9, 11-12, 14-20, 22, 24, 26-27, 29, 31, 33, 35-37, 39, 41,43, 45, 47, 49, 51, 53, 55, 57, 59, 61, 63).

Транспортування товару здійснювалося автоперевізним підприємством ПП "Чугуїв - транс" на підставі договору про надання транспортних послуг №012 від 01.08.2013р. на умовах FCA, що було проаналізовано раніше (т.5 а.с. 64-65). Реальність господарської операції підтверджують: рахунки за договором №012 від 01.08.2013 року акти приймання- здачі виконаних робіт (т.5 а.с. 66-202, т.6 а.с. 1-202, т.7 а.с. 1- 129).

За результатами транспортування складено товарно-транспортні накладні (т.2 а.с. 175, 177, 181, 183, 186, 190, 193, т.3 а.с. 2, 6, 8, 10, 15, 19, 29, 32, 37, 43, 45, 51, 53, 57, 60, 62, 67, 69, 71, 73, 75, 77, 79, 81, 83, 85, 87, 89, 91, 93, 95, 97, 99, 101, 103, 105, 107, 109, 111, 113, 115, 118, 121, 123, 129, 131,133, 135, 139, 142, 155, 157, 160, 162, 164, 166, 168, 170, 172, 174, 176, 178, 180, 183, 185, 187, 189, 191, 193,т.4 а.с. 6, 8, 10, 13, 21, 23, 25, 28, 30, 32, 34, 38, 40, 42, 44, 46, 48, 50, 52, 54, 56, 58, 60, 62, 64).

На підтвердження відповідності якості товару позивачем були надані сертифікати відповідності (т.3 а.с.11-14,16-17, 124-127, т. 4 а.с. 2-3).

ТОВ "ТД ОСОБА_1" за першою подією - факт передання ТМЦ, виписувалися податкові накладні, які за формою, змістом та порядком складання відповідають вимогам, визначеним Податковим кодексом України та зареєстровано в єдиному Державному реєстрі податкових накладних з відповідними кодами УКТ ЗЕД (т.4 а.с. 65-218, т.5 а.с. 2-38).

Розрахунок за договором №216-06/11/13 від 06.11.2013р. проводився у безготівковій форму, що підтверджується платіжними дорученнями (т.5 а.с. 40-63).

Суд зауважує, що зазначені первинні документи підтверджують реальність проведення господарської операції.

Контролюючий орган посилаючись лише на акти про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "ТД ОСОБА_1" (акт №1087/26-55-22-13/38809821 від 07.04.2014р., №1394/26-55-22-13/38809821 від 16.05.2015р.) та постачальників по ланцюгу постання до ТОВ "ТД ОСОБА_1" (акт №1182/7/26-54-22-05-07 від 14.03.2014р. "Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "Юрай") прийшов до висновку про нереальність здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ "ТД ОСОБА_1".

При вирішенні даного спору, необхідно також врахувати судову практику Верховного Суду України. Так, у відповідності до рішення Верховного Суду України від 31 січня 2011 року по справі №21-42а10, виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит не ставиться у залежність від дотримання вимог податкового законодавства та сплатою податку до бюджету іншими суб'єктами господарювання. Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо декларування чи сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови та має необхідні документальні підтвердження його розміру. Платник податку не повинен відповідати за наслідки невиконання постачальником його зобовязань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге, а також сплачувати пеню.

Суд наголошує, що не відображення продавцем або іншими суб'єктами в ланцюгу постачання, з якими позивач не мав господарських відносин, сум податку на додану вартість у складі податкових зобов'язань та несплата їх до бюджету, результати проведення зустрічних перевірок контрагента не є підставою для позбавлення позивача права на формування податкового кредиту з податку на додану вартість, оскільки невиконання свого зобов'язання однією із сторін господарських відносин не може вважатись підтвердженням наявності мети ухилення від сплати податків та отримання податкової вигоди іншою стороною.

Суд зазначає, що у позивача наявна первинна документація по усім господарським операціям між позивачем та його контрагентами, яка відповідає вимогам законодавства, не містить дефектів форми, змісту чи походження, та в повній мірі підтверджує реальність здійснення господарських операцій. Зазначені документи, у повному обсязі, були надані позивачем до перевірок, однак контролюючий орган всупереч вимог Податкового кодексу України, не перевірив вказані документи та не врахував їх під час складання висновків перевірок. Подібні дії контролюючого органу є порушенням вимог податкового законодавства, адже положеннями п.83.1 ст.83 ПК України передбачено обовязок контролюючого органу використання та аналіз первинної документації платника податків для здійснення висновків за результатами проведення перевірки.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 09.09.2008 у справі № 21-500во08, від 01.06.2010 у справі № 21-573во10, постанові від 31.01.2011 у справі 21-47а10. Зокрема, Судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування податку на додану вартість у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Більш того, такий висновок відповідає практиці Європейського Суду з прав людини. Зокрема, у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати податок на додану вартість вдруге, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватись між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту прав власності.

Згідно п.36.5 ст.36 ПК України відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи.

З системного аналізу положень п.73.5 ст.73 Податкового кодексу України, п.п.6. 7 Порядку проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок, затвердженого постановою КМУ від 27.12.2010р. №1232 "Про порядок проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок", а також "Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства", затвердженої наказом ДПА України від 22.12.2010р. №984 вбачається, що зустрічна звірка не є перевіркою і полягає у співставленні первинних бухгалтерських та інших документів суб'єкта господарювання (в даному випадку, позивача) з даними платника податків (відносно якого проводиться перевірка), з метою документального підтвердження господарських відносин з платником податків та зборів, а також підтвердження відносин, виду, обсягу і якості операцій і розрахунків, що здійснювалися між ними, для з'ясування їх реальності та повноти відображення в обліку платника податків.

В той же час, положеннями п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75 ПК України передбачено, що документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Таким чином суд дійшов висновку, що за висновками акту зустрічної звірки не може встановлюватися факт реальності вчинення господарських операцій.

Отже, для підтвердження даних податкового обліку можуть братись до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Тобто, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. При цьому, оцінюватись при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Відповідно до ст.3 Господарського кодексу України, господарська діяльність - це діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва -підприємцями.

Проведення господарських операцій підприємства підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік. Згідно ч.2 ст.3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" на даних бухгалтерського обліку базується фінансова, податкова, статистична та інша звітність. Таким чином первинні документи по відображенню господарських операцій є основою для податкового обліку.

Щодо порушення вимог п. 146.13 ст.146, п.138.2, п.138.8 ст.138, пп.139.1.9. п.139.1 ст.139 ПК України.

Відповідно до п.138.2 ст.138, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.

Платник податку для визначення об'єкта оподаткування має право на врахування витрат, підтверджених документами, що складені нерезидентами відповідно до правил інших країн.

Згідно з п. 138.8 ст.138 Собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги первинні документи, які складені на підтвердження фактичного здійснення господарської операції, а також враховуватись повнота складання всіх підтверджуючих господарські операції документів.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що субєктом владних повноважень викладені неналежні та недопустимі доводи про відсутність фактичного виконання позивачем господарських операцій за спірним правочином, про наявність взаємоповязаності позивача та контрагентів позивача, про несумісність предмету спірних правочинів з напрямом господарської діяльності позивача, про відсутність розумних економічних або інших причин (ділової мети) придбання послуг у контрагента, що зумовлює не обґрунтованість висновку субєкта владних повноважень про невідповідність закону вчинених за ним господарських операцій.

Відповідно до 146.13. ПК, сума перевищення доходів від продажу або іншого відчуження над балансовою вартістю окремих об'єктів основних засобів та нематеріальних активів включається до доходів платника податку, а сума перевищення балансової вартості над доходами від такого продажу або іншого відчуження включається до витрат платника податку.

Сума перевищення доходів від продажу або іншого відчуження над первісною вартістю придбання невиробничих основних засобів та витрат на ремонт, що здійснюються для підтримання об'єкта в робочому стані, включається до доходів платника податку, а сума перевищення первісної вартості над доходами від такого продажу або іншого відчуження включається до витрат платника податку.

Сума перевищення доходів від продажу або іншого відчуження безоплатно отриманих основних засобів або нематеріальних активів над вартістю таких основних засобів або нематеріальних активів, що була включена до складу доходів у зв'язку з отриманням, включається до доходів платника податку, а сума перевищення вартості, що була включена до складу доходів у зв'язку з безоплатним отриманням над доходами від такого продажу або іншого відчуження включається до витрат платника податку.

Відповідно до п.146.14. ст.146 ПК, дохід від продажу або іншого відчуження об'єкта основних засобів та нематеріальних активів для цілей застосування цієї статті визначається згідно з договором про продаж або інше відчуження об'єкта основних засобів та нематеріальних активів, але не нижче звичайної ціни такого об'єкта (активу).

На підтвердження правильності нарахування податку на прибуток підприємств позивачем були надані зазначені вище документи. Усі досліджені документи відповідають вимогам податкового законодавства, не містять явних дефектів форми та змісту.

Таким чином, підприємством правомірно сформовано суми з податку на прибуток, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням вищевикладених обставин, суд вважає вимоги позивача правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, належним чином обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до вимог ст.94 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 94, 160-163, 167, 186 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "МАКСИМУС-А" до Чугуївської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправними та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 21.08.2015 року.

Визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_2 від 21.08.2015 року.

Визнати протиправним та скасувати частково податкове повідомлення-рішення № від 21.08.2015 року, а саме в частині збільшення грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств у розмірі 42670148,00 грн., з яких 34136118,00 грн. - за основним платежем та 8534030,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Стягнути з Державного бюджету України (р/р 4011, отримувач: УДКСУ у Червонозаводському районі м. Харкова, код 37999628, банк ГУДКСУ в Харківській області, МФО 851011) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МАКСИМУС-А" () судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 487,20 грн. (чотириста вісімдесят сім гривень 20 коп.).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови складено 28.09.2015 року.

Суддя Полях Н.А.