Справа № 11802/10/1570
Суддя: Левчук О. А.
Дата ухвалення: 2012-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2012 року Одеський окружний адміністративний суд колегією в складі: головуючого судді Левчук О.А., суддів: Танцюри К.О., Цховребової М.Г.,розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного комітету України у справах національностей та релігій, третя особа Управління міграційної служби в Одеській області, про визнання неправомірним та скасування рішення № 23-10 від 02.08.2010 року, -

В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся з даним позовом до суду та, уточнивши позовні вимоги, в їх обґрунтування зазначає, що в липні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області з заявою про надання статусу біженця в Україні, а 07 серпня 2010 року позивачем було отримано повідомлення Управління міграційної служби в Одеській області № 17-9-1079 про відмову в наданні статусу біженця рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій № 23-10 від 02.08.2010 року відповідно до ст. 10 Закону України «Про біженців», у зв`язку з відсутністю умов, передбачених абзацом другим ст. 1 цього Закону, для набуття статусу біженця. Позивач вважає зазначене рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій № 23-10 від 02.08.2010 року необґрунтованим та незаконним за наступних підстав.
Позивач зазначає, що країною громадянської належності позивача є республіка Гвінея, однак позивач не може та не бажає користуватися захистом цієї країни внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками своєї політичної приналежності, оскільки є членом опозиційної до діючого уряду країни політичної партії «Партія єдності та прогресу», що підтверджується наявним у позивача членського квитка № 104 від 2003 року. Також позивач зазначає, що факт його переслідування в республіці Гвінея підтверджується наявністю наказу про арешт позивача, виданим суддею від 28.01.2009 року. У зв`язку з викладеним, позивач зазначає, що відповідач приймаючи оскаржуване рішення, не надав належної оцінки вищезазначеним обставинам, у зв`язку з чим просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій № 23-10 від 02.08.2010 року.
Позивач до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином та своєчасно. Надав до суду заяву, в якій зазначив, що позов підтримує в повному обсязі та просить суд розглянути справу без його присутності.
Відповідач та третя особа до судового засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином та своєчасно, про причини неявки суду не повідомили. Надали до суду заяви, в яких зазначили, що позовні вимоги не визнають та просять суд розглянути справу без їх участі.
Згідно ч. 6 ст. 128 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, суд встановив наступне.
Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948р., кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.
Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.
Правовий статус біженця в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення статусу біженця, державні гарантії захисту біженців регулюються Конституцією України, Законом України від 21.06.2001 р. N 2557-III «Про біженців»(який діяв на момент винесення оскаржуваного рішення та виникнення спірних правовідносин), іншими нормативно-правовими актами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Зокрема до міжнародних норм права відносяться Конвенція про статус біженців, 1951 року та Протокол про статус біженців, 1967 року (ратифіковані Законом України від 10.01.2002 р. N 2942-III), якими визначено загальні принципи щодо захисту біженців.
Відповідно до ст. 1 Закону України від 21.06.2001 р. N 2557-III «Про біженців`біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Статтею 6 Закону України від 21.06.2001 р. N 2557-III «Про біженців`встановлено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах міграції, зокрема прийняття рішень про надання, втрату і позбавлення статусу біженця; координація взаємодії інших органів виконавчої влади з питань, що стосуються біженців; збір та аналіз інформації щодо наявності у країнах походження біженців умов, зазначених у абзаці другому статті 1 цього Закону.
Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про біженців», оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця проводиться на підставі особистої заяви іноземця чи особи без громадянства або її законного представника, поданої до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.
Частиною 2 статті 11 Закону України «Про біженців`передбачено, що заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву та заповнює анкету, де викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.
Згідно до матеріалів особової справи № 09/66 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Гвінеї (Конакрі), уродженець м. Кекеду (Гвінея), до 2000 року проживав у місті Гуєкеду, з 2000 року по 10.01.2009 року проживав у АДРЕСА_1 , за національністю маленкі, за віросповіданням мусульманин. 10 січня 2009 року позивач виїхав з Конакрі рейсовим автобусом до м. Керуане та перебував там до 22.01.2009 року; 23 січня 2009 року позивач виїхав до м. Конакрі на маршрутному таксі та 25 січня 2009 року сів на морське судно, яким нелегально та без транспортних документів 05 березня 2009 року прибув до морського порту України ( а.с. 62-112).
23 березня 2009 року позивач звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області з заявою № 09/66 62 про надання статусу біженця, в якій зазначив, що він був представником політичної партії .U.P (Parti de let de Progres) в м. Канкан, керівником молодіжного руху по питанням культури. Також у заяві зазначено, що після смерті президента країни 22.12.2008 року та після призначення ОСОБА_2 партія почала організовувати мітинги, найголовніший відбувся 05 січня 2009 року, під час якого були заарештовані представники партії позивача та дядько позивача, у зв`язку з чим позивач вважав, що його також можуть заарештувати і тому виїхав за кордон (а.с. 65).
24 березня 2009 року начальником Управління міграційної служби в Одеській області було видано наказ № 22 про дозвіл у прийнятті заяви про надання статусу біженця громадянина Гвінеї ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 76).
17 квітня 2009 року начальником Управління міграційної служби в Одеській області було видано наказ № 29 про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину Гвінеї ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 86).
За результатами проведення інтерв`ю та вивчення матеріалів справи ОСОБА_1 17 липня 2009 року Управлінням міграційної служби в Одеській області було зроблено висновок щодо відмови в наданні статусу біженця громадянину Гвінеї ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 105-108).
Зазначений висновок від 17 липня 2009 року Управління міграційної служби в Одеській області обґрунтувало тим, що розглянувши особову справу громадянина Гвінеї ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , можливо дійти висновку, що заявник покинув країну постійного проживання через нестабільну соціально-політичну ситуацію, яка вже протягом трьох років знаходиться в стані постійних страйків та масових акцій протесту, в яких беруть участь в основному молодь та студенти, а тому заявник, скориставшись зазначеною ситуацією, вирішив покинути країну та виїхати до розвинених країн Європи, оскільки сам заявник цього не приховує. У зв`язку з чим зроблено висновок, що доцільно відмовити в наданні статусу біженця громадянину ОСОБА_4 .
02 серпня 2010 року Державним комітетом України у справах національностей та релігій за результатами розгляду особової справи № 09/66 ОСОБА_1 , громадянина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , було прийнято рішення № 232-10, яким було вирішено підтримати висновок Управління міграційної служби в Одеській області та відмовити у наданні статусу біженця (а.с. 112).
Згідно п. п. 1, 2 наказу Управління міграційної служби в Одеській області № 60 від 10 серпня 2010 року про прийняття остаточного рішення Державним комітетом України у справах національностей та релігій, у зв`язку з прийняттям Державним комітетом України у справах національностей та релігій остаточного рішення про відмову в наданні статусу біженця за справою № 09/66 ОСОБА_1 , громадянина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , (рішення Держкомнацрелігій № 232-10 від 02.08.2010 р.) відповідно до Закону України «Про біженців» зобов`язано ознайомити заявника з прийнятим рішенням, по справі видати повідомлення про відмову в наданні статусу біженця, 17 серпня 2010 року позивач отримав повідомлення про відмову в наданні статусу біженця № 17-9-1079 від 10.08.2010 року (а.с. 8).
Виходячи із змісту частини п`ятої статті 14 Закону України «Про біженців`спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про надання статусу біженця або про відмову у наданні статусу біженця на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця.
Законом України від 21.10.99 р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції, 1951 року та Протоколу, 1967 року (Женева, 1992 рік).
Відповідно до зазначеного Керівництва встановлені критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.
У відповідності до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Відповідно до положень Закону України Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу вiд 18.03.2004 № 1629-IV з метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.
Згідно директив Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Згідно до анкети особи, яка звернулася із заявою про надання статусу біженця, від 23 березня 2009 року та протоколу співбесіди від 21 липня 2009 року ОСОБА_1 10 січня 2009 року виїхав рейсовим автобусом до м. Керуане, до свого двоюрідного брата, де перебував до 22 січня 2009 року, 23 січня 2009 року позивач маршрутним таксі прибув до м. Конакрі, а 25 січня 2009 року ОСОБА_1 провели на судно, за яке домовився його дядько по лінії матері Сулейман Конде, та прибув на ньому до України 05 березня 2009 року, та на таксі потрапив до УМС в Одеській області.
Згідно до матеріалів особової справи позивача із заявою про надання статусу біженця ОСОБА_1 звернувся до УМС в Одеській області 23 березня 2009 року, хоча під час співбесіди зазначив, що одразу ж по прибуттю до України приїхав до УМС в Одеській області, будь-яких причин звернення із заявою до УМС в Одеській області через 17 днів після прибуття до України позивач не зазначив.
Крім того, як зазначив позивач під час співбесіди, 10 січня 2009 року, наступного дня після мітингу, який за словами позивача відбувся 09.01.2009 року, він виїхав рейсовим автобусом з міста постійного проживання до свого двоюрідного брата в м. Керуане, де проживав з 10 січня 2009 року по 23 січня 2009 року, а 23 січня 2009 року маршрутним таксі виїхав до Конакрі. Зазначене свідчить про те, що позивач вільно пересувався по країні, не зазнаючи жодних переслідувань та не був заарештований.
Також, у судовому засіданні встановлено, що позивач не звертався за наданням притулку або за наданням статусу біженця в інших країнах, оскільки, як зазначив в анкеті позивач, до України він потрапив випадково, адже вважав, що судно прямує до країн Європейського Союзу.
Крім того, в матеріалах особової справи, а саме в анкеті особи, що звернулася з заявою про надання статусу біженця, позивач зазначив, що він не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, тощо; адміністративні заходи у вигляді затримання чи арешту до нього не застосовувалися; погрози пов`язані з расою, національністю, громадянством, етнічною або релігійною приналежністю на адресу позивача не надходили (а.с. 66-71).
Також, про неправдивість свідчень позивача свідчить те, що в анкеті особи, яка звернулась із заявою про надання статусу біженця, позивач зазначив причиною того, що він не продовжив далі навчатися, відсутність грошей, а під час співбесіди вже вказав на те, що після закінчення п`ятого курсу позивач не зміг написати дисертацію, щоб отримати диплом, через політичні проблеми, які стосувались його партії.
Крім того, під час співбесіди позивач зазначив, що в Університеті Джюлюс Ниерре м. Канкан він навчався з 2003 року по 2007 рік, а політичні проблеми, як зазначив позивач в анкеті, розпочалися після мітингу 09.01.2009 року, що також свідчить про відсутність причин-наслідкового зв`язку політичних проблем, що виникли в країні, з неможливістю закінчення позивачем Університету та отримання диплому.
Вищевикладене свідчить про відсутність політичних мотивів приїзду позивача до України, а його намір потрапити до країн Європейського Союзу свідчить про соціально-економічні причини виїзду з країни постійного проживання в пошуках кращого життя.
Суд не приймає до уваги посилання позивача в обґрунтування позовних вимог на те, що факт його переслідування в республіці Гвінея підтверджується наявністю наказу про арешт позивача, виданим суддею від 28.01.2009 року, оскільки у анкеті особи, яка звернулася із заявою про надання статусу біженця, позивач зазначив, що жодних документів, що підтверджують факти переслідувань або загрози переслідувань щодо заявника, немає; що заходи адміністративного впливу до позивача не застосовувались, та він не притягався до кримінальної відповідальності.
Позивач не навів будь-якої аргументації своїм побоюванням у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідають вимогам абзацу другого статті 1 Закону України «Про біженців».
З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов до висновку, що заява позивача про надання статусу біженця в Україні розглянута з дотриманням вимог національного законодавства, актів міжнародного права у справах захисту прав та свобод людини, а оскаржуваним рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій обґрунтовано відмовлено позивачу в наданні статусу біженця, оскільки позивач не навів цілком обґрунтованих побоювань особистої небезпеки та переслідувань на батьківщині.
Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.
З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд дійшов до висновку, що відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, ч. 6 ст. 128, ст. ст. 159 - 163, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державного комітету України у справах національностей та релігій, третя особа Управління міграційної служби в Одеській області, про визнання неправомірним та скасування рішення № 23-10 від 02.08.2010 року, відмовити у повному обсязі.
Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання в десятиденний строк з дня її проголошення апеляційної скарги. У разі застосування судом частини третьої ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб`єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя О.А. Левчук

Судді К.О. Танцюра

М.Г. Цховребова