Справа № 727/9145/14-а
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2015-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 727/9145/14-а

Головуючий у 1-й інстанції: Дудаков С.Є.

Суддя-доповідач: Гонтарук В. М.

22 вересня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Білої Л.М. Матохнюка Д.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Карапчівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області на постанову Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Карапчівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області про визнання бездіяльності незаконною та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до Карапчівської сільської ради про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень незаконною та зобов'язання вчинити дії.

Постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 липня 2015 року позов задоволено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду І інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Сторони в судове засідання не з'явились. Про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чинном.Причини неявки суду не відомі.

Відповідно до ч.4 ст.196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

За таких обставин, а також враховуючи, що судом участь сторін в судовому засіданні не визнавалась обов'язковою, колегія суддів прийшла до висновку щодо можливості апеляційного розгляду справи в порядку письмового провадження у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги за наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково із наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 є власником земельних ділянок площею 0,25 га кадастровий номер НОМЕР_3 (цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спорд) та 0,26 га кадастровий номер НОМЕР_2 (цільове призначення для ведення особистого селянського господарства) розташованих по АДРЕСА_1.

Враховуючи, що до вказаних земельних ділянок є прилегла земельна ділянка 0,49 га, яка належить до земель запасу сільської ради по АДРЕСА_1 в межах цього ж населеного пункту позивач 11.11.2013 року звернулась з заявою до голови Карапчівської сільської ради про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо надання дозволу на користування земельною ділянкою 0,49 га для ведення особистого селянського господарства в оренду на 49 років.

Рішенням №13 Карапчівської сільської ради від 25 грудня 2013 року ОСОБА_2 було надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,49 га, яка розташована в АДРЕСА_1 з земель запасу сільської ради в межах населеного пункту сільськогосподарського призначення (рілля) на умовах надання їй в довгострокову оренду терміном на 49 років.

Після розробки проекту Рішенням №12 37 сесії VI скликання № 12 від 21.03.2014 року "Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у довгострокову оренду терміном на 49 років " відкладено затвердження проекту землеустрою щодо складання договору довгострокової оренди терміном на 49 років на земельну ділянку, для ведення особистого селянського господарства, оскільки при розробленні проекту відведене місцерозташування земельної ділянки не було погоджено з державними виконавчими органами та згідно протоколу земельної комісії від 15 травня 2014 року ОСОБА_2 було зобов'язано переробити даний проект.

На виконання вищезазначених вимог позивачем 19.06.2014 року до сільської ради було надано змінений проект щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 площею 0,20 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої по вул. Погорільській, с. Карапчів Вижницького району, Чернівецької області.

Однак згідно витягу з протоколу засідання 39 сесії 6 скликання Карапчівської сільської ради від 14 серпня 2014 року № 98 "Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у довгострокову оренду терміном на 49 років" рішення не прийнято.

19.09.2014 ОСОБА_2 звернулась з заявою до судового експерта з проханням проведення експертного дослідження щодо земельної ділянки площею 0,20 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої по АДРЕСА_1.

Зі змісту експертного земельно - технічного дослідження № 141048 від 24.09.2014 року вбачається відповідність поданого позивачем відповідачу 19.06.2014 року проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0.20 га,кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої по АДРЕСА_1, в довгострокову оренду - вимогам земельного законодавства України та про незаконність вимог сільської ради щодо влаштування дороги шириною 6 метрів прилеглої до проектованої земельної ділянки за її рахунок.

15.10.2014 рішенням Карапчівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області №13 "Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду на 49 років" було відмінено рішення № 13 33 сесії 6 скликання від 25.12.2013 року про надання дозволу ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду на 49 років .

Вважаючи вказане рішення відповідача від 15 жовтня 2014 року №13 таким, що прийняте з порушенням норм чинного законодавства, позивач звернулась до суду за захистом порушених прав.

Суд І інстанції, задовольняючи адміністративний позов в частині визнання бездіяльності з приводу неприйняття рішення Карапчівською сільською радою Вижницького району Чернівецької області щодо затвердження поданого 19 червня 2014 року проекту відведення земельної ділянки площею 0,20 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої по АДРЕСА_1 у довгострокову оренду ОСОБА_2 та з приводу надання їй вказаної земельної ділянки в довгострокову оренду незаконною; скасування рішення Карапчівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області №13 від 15 жовтня 2014 року про відміну рішення №13 від 25 грудня 2013 року про надання дозволу ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду на 49 років виходив з того, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про визнання бездіяльності незаконною та скасування рішення Карапчівської сільської ради, Вижницького району, Чернівецької області № 13 від 15 жовтня 2014 року з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 124, 134 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів, для сінокосіння і випасання худоби, для городництва тощо. Передача в оренду зазначених земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 Земельного кодексу України.

Зокрема вказаний порядок з врахуванням повноважень визначених ч. 1 ст. 122 ЗК України передбачає, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в межах населених пунктів здійснюється відповідними органами місцевого самоврядування.

У відповідності до вимог ст. 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідний орган місцевого самоврядування в межах своїх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Після подання розробленого проекту до органу місцевого самоврядування останній у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про надання земельної ділянки у користування. Таким рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюється затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання. Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Згідно із ч. 10 ст. 123 ЗК України, рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються:

затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності);

надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

Також ч. 13 цієї ж статті Кодексу закріплено, що підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Земельним кодексом України закріплені гарантії прав на землю. Так, ст. 152 ЗК України визначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Як встановлено з матеріалів справи та зі змісту експертного земельно-технічного дослідження від 24.09.2014 року за №141048 вбачається відповідність поданого відповідачу 19.06.2014 року проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0.20 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої по АДРЕСА_1, в довгострокову оренду, - вимогам земельного законодавства України, та незаконність вимог щодо влаштування дороги шириною 6 метрів прилеглої до проект.

З аналізу вищезазначеного, колегія суддів дійшла до твердження, що вказаний висновок експерта узгоджується з нормами права, відносно вказаних правовідносин.

Щодо повноважень сільської ради у прийнятті рішення № 13 від 15.10.2014 року суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зокрема, в абзаці 5 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України зазначено, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свої дії. Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону).

Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

В даному випадку, рішення 33 сесії 6 скликання №13 від 25 грудня 2013 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду на 49 років», яким позивачу надано дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0.49 га в довгострокову оренду терміном на 49 років, є актом одноразового застосування та вичерпало свою дію фактом його виконання (щодо позивача), а тому не може бути скасоване чи змінене органом місцевого самоврядування після його виконання.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що згідно з Конституцією України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Організація та діяльність органів місцевого самоврядування регулюється Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні". Таким чином, ненормативні правові акти органів місцевого самоврядування правозастосовного та юрисдикційного змісту приймаються на основі Конституції і законів України, а самі ці органи як носії публічної влади є відповідальними за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами (частина перша статті 74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи, що індивідуально-правові акти, зокрема, місцевих рад є юридичними фактами, на підставі яких у фізичних осіб та юридичних осіб приватного права виникають, змінюються або припиняються конкретні права та обов'язки, одностороннє скасування радами цих актів порушує право зазначених осіб на розгляд їх справ відповідно до встановленої Конституцією і законами України процедури.

В призмі наведених правових норм колегія суддів дійшла до твердження, що чинним законодавством передбачено вичерпний перелік підстав щодо відмови органом виконавчої влади у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки і розширеному тлумаченню не підлягають.

За наведених обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку щодо протиправності рішення Карапчівської сільської ради №13 від 15.10.2014 року «Про відміну рішення» №13 від 25.12.2013 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду на 49 років», отже рішення суду І інстанції в частині визнання протиправним рішення Карапчівської сільської ради №13 від 15 жовтня 2014 року щодо скасування свого ж рішення №13 від 25 грудня 2013 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду на 49 років».

Однак, колегія суддів не погоджується з рішенням суду I інстанції в частині зобов'язання відповідача прийняти рішення щодо затвердження проекту відведення земельної ділянки площею 0,20 га кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої по АДРЕСА_1 в довгострокову оренду ОСОБА_2 поданого нею 19 червня 2014 до Карапчівської сільсьої ради та надання їй вказаної земельної ділянки у довгострокову оренду, та вважає що суд I інстанції безпідставно вийшов за межі позовних вимог та за межі своїх повноважень, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 3, 12, 118 Земельного кодексу України, п. 34 ч. 1 ст. 26, ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення земельних питань щодо земельних ділянок комунальної власності належить до виключної компетенції відповідної місцевої ради і дане питання вирішується виключно на пленарних засіданнях цієї ради.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11.05.1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Крім того, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може ухвалити постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

При цьому слід зазначити, що у випадку, коли закон встановлює повноваження суб'єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, суд може зобов'язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити дію.

А у випадку, коли суб'єкт владних повноважень наділений дискреційними повноваженнями, на думку колегії суддів, суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні певної дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що суд не має повноважень зобов'язувати сільську раду приймати конкретне рішення, оскільки до компетенції суду не входить зобов'язання відповідача приймати на сесії будь-яке рішення, оскільки відповідно до чинного законодавства України суд не має права перебирати на себе повноваження, віднесені до компетенції органів місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду всім обставинам справи призвели до помилкового висновку, у зв'язку з чим, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Карапчівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області задовольнити частково.

Постанову Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Карапчівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області про визнання бездіяльності незаконною та зобов'язання вчинити дії - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов задоволити частково.

Визнати бездіяльність з приводу неприйняття рішення Карапчівською сільською радою Вижницького району Чернівецької області щодо затвердження поданого 19 червня 2014 року проекту відведення земельної ділянки площею 0,20 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої по АДРЕСА_1 у довгострокову оренду ОСОБА_2 та з приводу надання їй вказаної земельної ділянки в довгострокову оренду незаконною.

Скасувати рішення Карапчівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області №13 від 15 жовтня 2014 року про відміну рішення №13 від 25 грудня 2013 року про надання дозволу ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду на 49 років.

В решті адміністративний позов ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі протягом трьох днів з дня закінчення розгляду справи.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Біла Л.М.

Матохнюк Д.Б.