Справа № 812/10/1570
Суддя: Корой С. М.
Дата ухвалення: 2011-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 812/10/1570
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2011 року 11 год. 27 хв. м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у скаді:

головуючого судді Корой С.М.

секретар судого засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 ОСОБА_3 до управління міграційної служби в Одеській області про визнання рішення неправомірним, його скасування та зобовязання вчинити певні дії, суд, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_2 ОСОБА_3 до управління міграційної служби в Одеській області в якому позивач просить визнати рішення управління міграційної служби в Одеській області про відмову ОСОБА_2 ОСОБА_3 в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця неправомірним і скасувати його; зобовязати управління міграційної служби в ''чеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.12 Закону України «Про біженців», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо падання статусу біженця.

02.07.2010 року за вхідним №21755 до суду надійшла заява про зміну позовних вимог, яка прийнята судом та в якій позивач просить визнати рішення управління міграційної служби в Одеській області про відмову ОСОБА_2 ОСОБА_3 в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця неправомірним, його скасувати та зобовязати управління міграційної служби в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 ОСОБА_3 для прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця (а.с.55)

В обґрунтування позовних вимог у заявленому адміністративному позові зазначено, що позивач в 2009 році звернувся до Управління міграційної служби Одеської області із заявою про надання статусу біженця. Відповідно до наказу начальника Управління міграційної служби в Одеській області від 19.01.2010 року за №3 відповідно до абзацу шостого ст. 12 Закону України «Про біженців», позивачеві відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця. Позивач, не погоджується із прийнятим рішенням Управління міграційної служби в Одеській області та вважає, що воно підлягає скасуванню, оскільки є необгрунтованим та незаконним, та прийнято всупереч чинному законодавству, без врахування наявності у позивача цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками належності до певної соціально групи.

Сторони у судове засідання не зявилися, попередньо звернувшись з клопотаннями про розгляд справи за їх відсутності (а.с.87,89), у звязку з чим справу розглянуто без участі сторін.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, якуправову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач по справі - ОСОБА_2 ОСОБА_3 є іноземним громадянином.

Правовим підґрунтям для звернення до суду цих осіб є частина перша статті 55 Конституції України, відповідно до якої кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Частина 6 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи користуються в Україні таким самим правом на судовий захист, що і громадяни та юридичні особи України.

Відповідно до ч.1 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисцикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Відповідачем у справі є територіальним, підпорядкованим, підконтрольним та підзвітним Державному комітету України у справах національностей та релігій орган міграційної служби - Управління міграційної служби в Одеській області відповідно до Положення про управління (відділ, сектор) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Судом встановлено, 22 грудня 2009 року громадянин ОСОБА_2 ОСОБА_3, за національністю - пуштун, за віросповіданням - мусульманин-суніт звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області з проханням надати статус біженця. В обгрунтування зазначеної заяви позивач вказав, що його батька переслідували представники угрупування «Талібан» з метою вербування для участі в бойових діях та після чергового візиту батька позивача забрали з дому, а через деяких час його було знайдено мертвим.

Відповідно до заповненої позивачем анкети. ОСОБА_4 ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження ОСОБА_2, пр. Баглан, район ОСОБА_5.

Відповідно до наказу Управління міграційної служби в Одеські області від 25.12.2009 року №100, заяву громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 прийнято до розгляду.

18.01.2009 року провідним спеціалістом відділу у справах міграції Управління міграційної служби в Одеській області ОСОБА_6 було проведено з заявником співбесіду та складено відповідний протокол. Під час співбесіди ОСОБА_2 ОСОБА_3 повідомив, що його та його батька переслідували члени угрупування «Талібан». Батька позивача було вбито та його тіло підкинуто до місця проживання сімї позивача. Після зазначених обставин та у звязку з посиленням тиску з боку представників угрупування «Талібан», позивач був вимушений покинути країни своєї громадянської належності шукати захисту.

На підставі проведеного інтерв'ю та вивчення матеріалів справи громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 18.01.2010 року, відповідно до абзацу шостого ст. 12 Закону України «Про біженців», провідним спеціалістом відділу у справах міграції Управління міграційної служби в Одеській області ОСОБА_6 складено письмовий висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця. В обґрунтуванні зазначеного висновку вказано, що повідомлена інформація ОСОБА_2 ОСОБА_3 є недостовірною та не переконливою, а отже виходячи з інформації отриманою під час співбесіди з ОСОБА_2 ОСОБА_3 можна дійти висновку про відсутність обставин передбачених абзацом 2 статті 1 Закону України «Про біженців».

Приймаючи до уваги висновок провідного спеціаліста відділу у справах міграції Управління міграційної служби в Одеській області ОСОБА_6 стосовно матеріалів справи громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3, відповідно до абзацу шостого статті 12 Закону України «Про біженців», начальником Управління міграційної служби в Одеській області прийняте рішення про відмову в оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_3.

Суд не погоджується зі вказаним рішенням Управління міграційної служби в Одеській області, виходячи з наступного.

Згідно вимог ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Управління міграційної служби в Одеській області у своїй діяльності керується Конституцією, законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Державному комітету України у справах національностей та релігій, а також Положенням про управління (відділ, сектор) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі. Серед основних завдань якого є участь у формуванні та забезпеченні реалізації державної політики у сфері ^національних відносин, забезпечення захисту прав національних меншин України; у сфері міграції, біженців та інших категорій мігрантів.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про біженців» до компетенції органів міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі належить: прийняття заяв від іноземців та осіб без громадянства про надання їм статусу біженця у порядку, передбаченому цим Законом; сприяння у влаштуванні у відповідні дитячі заклади чи сім'ї дітей, розлучених з сім'єю; сприяння дітям, розлученим з сім'єю, у розшуку батьків або інших законних представників неповнолітньої особи; прийняття рішень про оформлення документів для вирішення питання щодо надання, втрати або позбавлення статусу біженця; розгляд заяв про надання статусу біженця та підготовка письмового висновку щодо надання або відмови у наданні статусу біженця; видача довідок про подання особою заяви про надання їй статусу біженця; про особу, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання їй статусу біженця; про звернення до суду; видача посвідчень та проїзних документів для виїзду за кордон особам, яким надано статус біженця; перереєстрація осіб, яким надано статус біженця; визначення місць для тимчасового проживання осіб, які подали заяви про надання статусу біженця, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання їм статусу біженця, та направлення їх у пункти тимчасового розміщення біженців; прийняття рішення про надання грошової допомоги особам, яким надано статус біженця; сприяння у працевлаштуванні особам, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця та яким надано такий статус; сприяння в отриманні особами, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання їм статусу біженця та яким надано статус біженця, соціально-побутових і медичних послуг; ведення обліку та особових справ осіб, які звернулися із заявами про надання їм статусу біженця, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця та яким надано статус біженця; вирішення інших питань, віднесених законодавством до їхньої компетенції.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Положеннями статті 9 Закону України «Про біженців» передбачено, що особи, які з наміром набути статус біженця намагалися незаконно перетнути або незаконно перетнули державний кордон України, повинні без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби через уповноваженого цього органу чи посадову особу Державної прикордонної служби України або органу внутрішніх справ із заявами про надання їм статусу біженця, а також надати посадовим особам Державної прикордонної служби України пояснення про причини спроби незаконно перетнути або незаконного перетинання державного кордону України. Якщо у таких осіб відсутні документи, які посвідчують особу, або такі документи є підробленими чи фальшивими, вони мають повідомити про цю обставину у заяві про надання статусу біженця, а також викласти причини зазначених ситуацій. Зазначені особи повинні бути направлені посадовими особами Державної прикордонної служби України до органу міграційної служби.

Відповідно до ч. ст.9 Закону України «Про біженців», особи, які з наміром набути статусу біженця намагалися незаконно перетнути або незаконно перетнули державний кордон України і перебувають на території України, звільняються від відповідальності за зазначені дії у разі, якщо вони без зволікань звернулися до органів, зазначених у частині другій цієї статті, із заявою про надання їм статусу біженця.

Частина 8 статті 9 Закону України «Про біженців» передбачає, що орган міграційної служби може прийняти рішення про відмову у прийнятті заяви про надання статусу біженця в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено в наданні статусу біженця за відсутності умов, передбачених абзацом другим статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. Рішення про відмову у прийнятті заяви про надання статусу біженця може бути прийнято також у разі, якщо особі раніше було відмовлено у прийнятті заяви про надання статусу біженця або оформленні документів для вирішення питання щодо надання такого статусу через зловживання процедурою надання, крім випадків, коли заявник повідомив достовірні відомості про свою особу. Про прийняття такого рішення орган міграційної служби повідомляє особу письмово із зазначенням причин відмови.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про біженців» оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця проводиться на підставі особистої заяви іноземця чи особи без громадянства або її законного представника, поданої до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 2 статті 11 Закону України «Про біженців» передбачено, що заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву та заповнює анкету, де викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Відповідно до ч. 7 ст. 11 Закону України «Про біженців» до заяви про надання статусу біженця додаються документи, які посвідчують особу заявника, а також, документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття ним статусу біженця.

Позицією ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з приписами статті 11 Закону України «Про біженців» орган міграційної служби: реєструє заяву та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їхній власний підпис з порядком прийняття рішення за їхніми заявами, правами і обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця; проводить дактилоскопію особи, стосовно якої порушено клопотання про надання статусу біженця; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про надання їй статусу біженця, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену з батьками, щодо якої заяву про надання їй статусу біженця подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про біженців» орган міграційної служби, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про надання їй статусу біженця, видає заявникові довідку про подання такої заяви, яка є підставою для реєстрації в органі спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади, питань громадянства та реєстрації фізичних осіб. Протягом п'ятнадцяти робочих днів, дня реєстрації заяви орган міграційної служби проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в анкеті, та інші документи, вимагає додаткові відомості і приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частиною 3 статті 12 Закону України «Про біженців» передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Згідно з ч. 6 статті 12 Закону України «Про біженців», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, які є очевидно необгрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, а також коли заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов, передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частина сьома статті 12 Закону України «Про біженців» передбачає, що у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця орган міграційної служби протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає інформацію про прийняте рішення до відповідного органу внутрішніх справ та до спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах міграції, а також видає заявникові або його законному представникові письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Статтею 12 Закону України «Про біженців» передбачає виключний перелік підстав за наявності яких приймається рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця:

- у разі, якщо заяви є очевидно необгрунтованими (у заявника відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 Закону України «Про біженців»);

- коли заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає себе за іншу особу;

-якщо заяви, подані особами, яким було відмовлено у наданні статусу біженця у звязку з відсутністю умов, передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 Закону України «Про біженців», якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до абз.2 ст. 1 Закону України «Про біженців», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань,перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому суд вважає, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. ОСОБА_3 під впливом цієї субєктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обгрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, ОСОБА_7 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обгрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Як встановлено судом, рішення про відмову в оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця відповідачем прийнято з урахуванням очевидної необгрунтованості заяви позивача та відсутності доказів, що підтверджують відомості зазначені в заяві позивача щодо надання статусу біженця, тобто відповідач встановив відсутність умов, передбачених абзацом другим статті 1 Закону України «Про біженців». Дана позиція відповідача викладена у висновку провідного спеціаліста відділу у справах міграції Управління міграційної служби в Одеській області ОСОБА_6 та в прийнятому рішенні про відмову в оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_3.

На думку суду свідчення особи, яка бажає отримати статус біженця, і докази, що їх

підтверджують відносно загрози переслідування, повинні бути правдоподібними, тобто заявник не повинен обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця.

Що стосується підтверджуючих доказів, то суд вважає, що їх наявність підсилює вірогідність зроблених заявником тверджень, але не може бути обов'язковим елементом його доказової бази. Так, приймаючи до уваги особливе положення осіб, які шукають статусу біженця, їм немає потреби надавати усі необхідні докази, оскільки досить часто особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не перешкоджає в прийнятті заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Крім, того, як вбачається з наданих позивачем до суду додаткових доказів, а саме з копії листа Міністерства внутрішніх справ ОСОБА_2 (з належним чином засвідченим перекладом с афганської мови на російську мову) батько позивача ОСОБА_4 ОСОБА_7 був вбитий Талібами та на даний момент кримінальна справа щодо зазначених обставин знаходить в прокуратурі району Пули - ОСОБА_5 на стадії досудового розгляду.

На думку суду свідчення ОСОБА_2 ОСОБА_3, який бажає отримати статус біженця, і докази, що їх підтверджують відносно загрози переслідування, є обґрунтованими та достатніми.

Згідно з п.1 ч.З ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Під час розгляду справи судом встановлено, що орган міграційної служби діяв в межах повноважень Закону України «Про біженців», проте розгляд справи позивача та прийняття рішення про відмову в оформлення документів для вирішення питання щодо падання статусу біженця здійснено без врахування наявності у позивача цілком обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками належності до певної соціально групи.

Враховуючи вищевикладене та оцінюючи наявні у матеріалах справи докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 ОСОБА_3 підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 6, 9, 69 -71, 86, 160-163, 167, 186, 254 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 ОСОБА_3 до управління міграційної служби в Одеській області про визнання рішення управління міграційної служби в Одеській області про відмову ОСОБА_2 ОСОБА_3 в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця неправомірним, його скасування та зобовязання управління міграційної служби в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 ОСОБА_3 для прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця - задовольнити повністю.

Визнати неправомірним та скасувати наказ №3 від 19.01.2010 року начальника управління міграційної служби в Одеській області в частині відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Зобовязати управління міграційної служби в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 ОСОБА_3 для прийняти рішення про оформлення (або відмови в оформленні) документів для вирішення питання щодо надання (або відмови в наданні) статусу біженця громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний суддею 02.02.2011 року.

Суддя Корой С.М.

.