Справа № 2а/1570/779/2011
Суддя: Аракелян М. М.
Дата ухвалення: 2011-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а/1570/779/2011
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2011 року м.Одеса

12год.39хв.

Зала судових засідань №19

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого - судді Аракелян М.М.

судді - Бжассо Н.В.

судді - Федусик А.Г.

При секретарі - Жаворонковій М.О.

За участю сторін:

Від позивача: Нджаянг ОСОБА_1 ОСОБА_2

За участю перекладача: ОСОБА_3

Від відповідача: не зявився.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Нджаянг ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання рішення нечинним та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов адміністративний позов Нджаянг ОСОБА_1 ОСОБА_2, в якому позивач просить суд визнати нечинним з моменту прийняття рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 19.11.2010р. №568-10, яким позивачу відмовлено у наданні статусу біженця в Україні, та зобовязати відповідача надати позивачу статус біженця в Україні.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що зазначене рішення відповідача є необґрунтованим та незаконним, не містить жодних обґрунтованих пояснень відмови, прийнято без врахування та дослідження всіх обставин, які мають значення. Позивач зазначає, що він є громадянином ОСОБА_4, але не може та не бажає користуватися захистом цієї країни внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками належності до певної релігії та соціальної групи. Позивач став членом опозиційної руху за Свободу народу ОСОБА_4. В 2009 року партією позивача було організовано низку маршів-протестів проти дискримінаційних реформ, які повинні були бути запроваджені президентом; після цього в бік позивача почали поступати погрози зі сторони представників влади, у звязку з чим позивач вимушений був покинути територію ОСОБА_4.

Відповідач заперечення на позов не надав, у судові засідання не з'явився, незважаючи на те, що про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення позивача, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що Нджаянг ОСОБА_1 ОСОБА_2, 05.04.1981р.н., є громадянином ОСОБА_4. Позивач за національністю камерунець; за віросповіданням християнин-протестанець.

21.07.2009р. Нджаянг ОСОБА_1 ОСОБА_2 подано заяву до Управління міграційної служби в Одеській області з проханням надати статус біженця. В зазначеній заяві вказано, що позивач займав посаду головного секретаря мікрорайону Дейдо (Deido) партії SDF. 06.04.2008 року позивач з іншими особами їхали на телебачення, де повинні були дати інтерв'ю стосовно змін до Конституції. Під час маршруту до телебачення їх зупинили представники поліції та затримали. В поліцейській дільниці їх тримали на протязі тижня, де били та погрожували. Після визволення партія не припинила діяльності, а навпаки продовжила агітаційну діяльність, велись передачі на радіо. Після, до будинку позивача прийшли представники поліції, у звязку з чим, позивач виїхав до іншого міста, в якому він перебував на протязі 14 місяців, де його ніхто не переслідував. Виїхати вирішив через те, що його розшукували та рано чи пізно могли би спіймати. Фотографію позивача опублікували в газеті для розшуку.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи анкети позивача, яка заповнювалась при зверненні з заявою про надання статусу біженця, він 01.06.2009 року легально виїхав з країни за власним паспортом літаком рейсом Дуала - Каїр (Єгипет) - ОСОБА_3 (Україна); у нього була оформлена туристична віза до України. Віза була оформлена у Парижі (Франція), де йому допомагав оформлювати документи керівник його партії ОСОБА_5 Фру НДІ (Ni John Fru Ndi).

Згідно наказу №62 від 14.08.2009р. Управлінням міграційної служби в Одеській області вирішено здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання Нджаянг ОСОБА_1 ОСОБА_2 статусу біженця.

28.10.2009р. Управлінням міграційної служби в Одеській області складено висновок органу міграційної служби щодо відмови в наданні статусу біженця, в якому наголошується на наступному. Заявник не надав жодного документу, який би підтверджував його членство в політичній партії або участь в зазначених мітингах. За словами заявника, мітинги, через участь в яких був заарештований заявник, проходили в квітні 2008 року, але згідно інформації Інтернет вказані мітинги проходили у лютому місяці. Неточність у названих заявником датах проведення мітингів наводить на сумнів щодо участі в них самого заявника. Заявник особисто вказує, що 14 місяців проживав у селі Конджо, ніяких переслідувань там не зазнавав; погрози пов'язані з расою, національністю, та віросповіданням в країні проживання на адресу заявника не надходили. Заявник плутається в своїх відповідях, надає невірну та вигадану інформацію.

19.11.2010р. Державним комітетом України у справах національностей та релігій прийнято рішення №568-10 про відмову Нджаянг ОСОБА_1 ОСОБА_2 в наданні статусу біженця в Україні, про що позивачу направлено повідомлення №17-9-2154 від 27.12.2010р. Цим рішенням підтримано висновок Управління міграційної служби в Одеській області та обґрунтовано відмову у наданні статусу біженця посиланням на абз.5 ст.10 Закону України «Про біженців».

На думку суду, така відмова є обґрунтованою та ґрунтується на законі з огляду наступного.

Згідно абз.2 ст.1 Закону України «Про біженців»біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців», поняття «біженець»включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст.10 Закону України «Про біженців»статус біженця не надається особі стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно абз.1 ст.11 Закону України «Про біженців»оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця проводиться на підставі особистої заяви іноземця чи особи без громадянства або її законного представника, поданої до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

Абзацом 2 статті 11 Закону України «Про біженців»передбачено, що заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву та заповнює анкету, де викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Відповідно до абз.7 ст. 11 Закону України «Про біженців»до заяви про надання статусу біженця додаються документи, які посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття ним статусу біженця.

Позицією ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців»факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно п.66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти переслідування на батьківщині, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду з ОСОБА_4, позивач не надав, та заслуговуючих на увагу пояснень не навів.

Згідно з приписами статті 11 Закону України «Про біженців»орган міграційної служби: реєструє заяву та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їхній власний підпис з порядком прийняття рішення за їхніми заявами, правами і обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця; проводить дактилоскопію особи, стосовно якої порушено клопотання про надання статусу біженця; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про надання їй статусу біженця, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену з батьками, щодо якої заяву про надання їй статусу біженця подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Відповідно до абз.1 ст. 12 Закону України «Про біженців»орган міграційної служби, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про надання їй статусу біженця, видає заявникові довідку про подання такої заяви, яка є підставою для реєстрації в органі спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань громадянства та реєстрації фізичних осіб. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в анкеті, та інші документи, вимагає додаткові відомості і приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Абзацом 3 статті 12 Закону України «Про біженців»передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Відповідно до абз.1 ст. 13 Закону України «Про біженців»розгляд заяви про надання статусу біженця здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця. У разі потреби строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більше ніж до трьох місяців.

Згідно з абз.4 ст. 13 Закону України «Про біженців»орган міграційної служби разом з органами внутрішніх справ, служби безпеки здійснює перевірку наявності обставин, за якими статус біженця не надається відповідно до абзаців другого, третього і четвертого статті 10 цього Закону.

Згідно з ч. 9 ст. 13 Закону України «Про біженців»після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про надання їй статусу біженця, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо надання або відмови у наданні статусу біженця.

Абзац 1 статті 14 Закону України «Про біженців»передбачає, що рішення за заявою про надання статусу біженця приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. У разі потреби строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах міграції, але не більше ніж до трьох місяців.

Згідно абзацу 5 статті 14 Закону України «Про біженців»на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про надання статусу біженця або про відмову у наданні статусу біженця.

Відповідно до абз.17 ст.14 Закону України «Про біженців»якщо спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції прийняв рішення про відмову у наданні статусу біженця, орган міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято це рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців», поняття «біженець»включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, ОСОБА_6 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту»від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме ним наводилися суперечливі факти та не доведена їх відповідність дійсності, не доведено його членство в партії та участь у мітингах.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по видачі національного паспорту, продовженні терміну його дії, відмовлено в наданні дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Як встановлено судом, позивачем не було надано до Управління міграційної служби в Одеській області доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань. Крім того, під час розгляду справи судом позивачем також не повідомлено фактів та не надано доказів в обґрунтування наявних побоювань переслідувань або дискримінації. Також, слід зазначити, що позивач мав паспорт громадянина ОСОБА_4 та покинув цю країну легально, без будь-яких перешкод з боку як державних органів, так і недержавних угрупувань.

Вивчивши подані відповідачем докази, зокрема, матеріали особової справи №09/177 з висновком від 28.10.2009р. Управління міграційної служби в Одеській області та заслухавши пояснення позивача, суд не встановив необґрунтованості відмови позивачу у наданні статусу біженця.

Суд критично ставиться до наданих позивачем фотокарток в підтвердження наслідків насильства над ним з боку камерунської влади, з огляду на те, що відсутні докази, що вони були зроблені під час перебування позивача на батьківщині; такі сумніви також викликає фіксування на них продовольчого товару українського виробника (соняшникове масло «Олейна»).

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Виконавши імперативні приписи ч.3 ст.2 КАС України, суд не встановив протиправності оскаржуваного рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 19.11.2010р. №568-10, яким на підставі повного та обєктивного висновку Управління міграційної служби в Одеській області правомірно відмовлено Нджаянг ОСОБА_1 ОСОБА_2 у наданні статусу біженця на підставі абз. 5 ст.10 Закону України «Про біженців», у звязку з відсутністю ознак переслідування позивача за ознакою його політичних переконань, на яку він послався при зверненні до Управління з питання надання статусу біженця.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Нджаянг ОСОБА_1 ОСОБА_2 задоволенню не підлягають за їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст.158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову Нджаянг ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання рішення нечинним та зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції в порядку передбаченому ст.186 КАС України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, або в порядку ч.3 ст.254 КАС України.

Повний текст постанови складено та підписано 19.12.2011р.

Головуючий суддя М.М. Аракелян

суддя Н.В. Бжассо

суддя А.Г. Федусик

19 грудня 2011 року