Справа № 138/1124/15-а
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2015-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 138/1124/15-а

Головуючий у 1-й інстанції: Тучинська Н.В.

Суддя-доповідач: Залімський І. Г.

22 вересня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Смілянця Е. С. Сушка О.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління пенсійного фонду України в м.Могилеві-Подільському та Могилів-Подільському районі Вінницької області на постанову Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 22 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в м.Могилеві-Подільському та Могилів-Подільському районі Вінницької області про визнання неправомірними та призначення щомісячного довічного грошового утримання,

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області із позовом до управління Пенсійного фонду України в м.Могилеві-Подільському та Могилів-Подільському районі Вінницької області про визнання неправомірними та призначення щомісячного довічного грошового утримання.

Постановою Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 22 червня 2015 року позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 22 червня 2015 року скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з'ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованої постанови.

Оскільки рішення суду першої інстанції, у відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС України, прийняте у порядку скороченого провадження, то за правилами п. 3 ч. 1 ст. 197 КАС України апеляційний розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 з 07 квітня 2000 року працював на посаді судді Могилів-Подільського міського суду та Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області. 20 грудня 2013 року позивач подав до Вищої ради юстиції та Верховної Ради України заяви про звільнення його у відставку з посади судді Могилів-Подільського міськрайсуду.

Постановою Верховної Ради України від 25 грудня 2014 року позивача звільнено у відставку, а 31 грудня 2014 року він виведений із штату суддів Могилів-Подільського міськрайсуду на підставі відповідного наказу голови суду № 108.

05 січня 2015 року позивач подав заяву та необхідні документи до УПФ України в м. Могилеві-Подільському та Могилів-Подільському районі про призначення йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. На підставі поданих документів йому було призначено щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 60 відсотків від грошового утримання судді на відповідній посаді та з урахуванням обмеження щодо максимального розміру утримання на рівні не вищому, ніж 10 мінімальних пенсій за віком, в сумі 10962 гривні.

Позивач не погоджується із вказаними діями відповідача адже вважає, що при призначенні йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці підлягає застосуванню Закон, який діяв на момент його звільнення, тобто 25 грудня 2014 року, а тому УПФУ неправомірно застосована ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка набрала чинності з 01 січня 2015 року, а також не було враховано положення ч.1 ст.58 Конституції України та рішення Конституційного Суду України за № 3-рп/2013 від 03.06.2013 року. У зв'язку із викладеним позивач звернувся до суду.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при призначенні довічного грошового утримання позивача не дотримався вимог законодавства, що регулює дані правовідносини.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та зважає на таке.

Частиною першою статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України. Відповідно до пункту 8 частини четвертої ст. 47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07 липня 2010 року (далі Закон № 2453-VI) незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді (частина шоста статті 47).

Визначені Конституцією України та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Таким чином, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя (рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2013 від 03 червня 2013 року).

Відповідно до ч. 4 ст. 126 Конституції України та ст. 100 Закону № 2453-VI, суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив на посаду, в тому числі у разі подання суддею заяви про відставку. Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення (ч. 4 ст. 109 Закону № 2453-VI).

Судді, який вийшов у відставку, при досягненні пенсійного віку виплачується пенсія на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу» або, за його вибором, щомісячне довічне грошове утримання (ч. 1 ст. 138 Закону № 2453-VI).

Колегія суддів не погоджується із доводами відповідача про те, що право на призначення щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці виникло у позивача наступного дня після виведення позивача зі штату суддів Могилів-Подільського міськрайонного суду (01 січня 2015 року).

Постановою Верховної Ради України № 59-VIII від 25 грудня 2014 року про звільнення суддів (а.с. 5-7) позивача звільнено з посади судді Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Таким чином, позивач 25 грудня 2014 року отримав статус судді у відставці, а також право на конституційні гарантії матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень.

Частиною 1 статті 58 Конституції України закріплено загальний принцип права неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Закріплений в Конституції України принцип неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів узгоджується з міжнародно-правовими актами, зокрема Міжнародним пактом про громадянські та політичні права (стаття 15) та Конвенцією про захист прав і основних свобод людини (стаття 7).

Станом на момент отримання позивачем статусу судді у відставці (25 грудня 2014 року) діяла частина 3 статті 138 Закону № 2453-VI в такій редакції: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 70 відсотків грошового утримання судді з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді».

Таким чином, розпорядження начальника управління № 142348 від 22 квітня 2015 року (а.с. 39), яким позивачеві призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у розмірі 60% від грошового утримання судді в сумі 10962 гривні є незаконним.

Крім того, є неправомірним, дії управління Пенсійного фонду України в м. Могилеві-Подільському та Могилів-Подільському районі в частині обмеження максимального розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці десятьма прожитковими мінімумами, встановленими для осіб, які втратили працездатність.

Так, відповідач керувався частиною 5 статті 138 Закону № 2453-VI у редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року № 3668-VI. Про цей факт свідчать інформація відповідача № 1715/06-74/02-10 від 12.05.2015 року (а.с. 29) та текст заперечень (а.с. 37-38).

Однак, рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/2013 від 3 червня 2013 року у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті другої, абзацу другого пункту 2 розділу другого «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) частину третю, перше, друге, третє речення частини п'ятої статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року у редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Відповідно до ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, застосуванню підлягає редакція ч. 5 ст. 138 Закону 2453-VI до внесення Законом № 3668-VIзмін: «Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), одержуваного суддею після виходу у відставку. Довічне грошове утримання суддям загальної юрисдикції виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів державного бюджету, за винятком суддів Конституційного Суду України, Верховного Суду України та вищих спеціалізованих судів, яким грошове утримання виплачується цими судами».

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення, зокрема, у рішеннях від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів); рішення № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 198 та статті 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу управління пенсійного фонду України в м.Могилеві-Подільському та Могилів-Подільському районі Вінницької області залишити без задоволення, а постанову Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 22 червня 2015 року - без змін.

Відповідно до ч. 10 ст. 183-2 КАС України у разі оскарження в апеляційному порядку постанови, прийнятої у скороченому провадженні, судове рішення апеляційної інстанції є остаточним та оскарженню не підлягає.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Смілянець Е. С.

Сушко О.О.