Справа № 7730/10/1570
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2011-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 7730/10/1570
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2011 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Потоцької Н.В.

судді Харченко Ю.В.

судді Завальнюк І.В.

при секретарі Паровенко І.П.

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1

перекладача ОСОБА_3

представника відповідача не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1 до Державного комітету України у справах національностей та релігії про визнання рішення не чинним та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1 до Державного комітету України у справах національностей та релігії в якому позивач просить визнати рішення Державного комітету України у справах національностей та релігії про відмову ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1 в наданні статусу біженця на підставі ст. 10 Закону України «Про біженців» та зобовязати відповідача надати статус біженець.

В судовому засіданні 29.11.2011 року позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, обґрунтувавши їх безпідставністю оскаржуваного рішення, яке було прийняте без врахування тієї обставини, що позивача в його країні було звинувачено в тому, що він змінив віру мусульманську на християнську, а згідно ісламського закону, перехід із ісламу в іншу віру, карається смертю. У звязку з чим, відповідачем було порушено вимоги ст.3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основних свобод» від 04.11.1950 року при винесені рішення про відмову в наданні статусу біженця ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1.

Відповідач до суду не зявився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином про, що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення за №01082614.

Заслухавши пояснення позивача та дослідивши наявні в справі письмові докази суд доходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з наступних підстав:

Відповідно до статті 7 Закону України «Про біженців» до компетенції органів міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі з окрема належить: прийняття заяв від іноземців та осіб без громадянства про надання їм статусу біженця у порядку, передбаченому цим Законом; прийняття рішень про оформлення документів для вирішення питання щодо надання, втрати або позбавлення статусу біженця; розгляд заяв про надання статусу біженця та підготовка письмового висновку щодо надання або відмови у наданні статусу біженця; видача довідок про подання особою заяви про надання їй статусу біженця, про особу, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання їй статусу біженця, про звернення до суду та вирішення інших питань, віднесених законодавством до їхньої компетенції.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Положеннями статті 9 Закону України «Про біженців» передбачено, що особи, які з наміром набути статус біженця намагалися незаконно перетнути або незаконно перетнули державний кордон України, повинні без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби через уповноваженого цього органу чи посадову особу Державної прикордонної служби України або органу внутрішніх справ із заявами про надання їм статусу біженця, а також надати посадовим особам Державної прикордонної служби України пояснення про причини спроби незаконно перетнути або незаконного перетинання державного кордону України. Якщо у таких осіб відсутні документи, які посвідчують особу, або такі документи є підробленими чи фальшивими, вони мають повідомити про цю обставину у заяві про надання статусу біженця, а також викласти причини зазначених ситуацій. Зазначені особи повинні бути направлені посадовими особами Державної прикордонної служби України до органу міграційної служби. Відповідно до ч.5 ст. 9 Закону України «Про біженців», особи, які з наміром набути статусу біженця намагалися незаконно перетнути або незаконно перетнули державний кордон України і перебувають на території України, звільняються від відповідальності за зазначені дії у разі, якщо вони без зволікань звернулися до органів, зазначених у частині другій цієї статті, із заявою про надання їм статусу біженця.

Судом встановлено, що позивач є громадянином ОСОБА_4. У вересні 2006 році позивач виїхав з ОСОБА_4 до Російської Федерації, а потім потрапив до України. 22.12.2006 року за №103 (а.с.46-48) позивач подав заяву про надання статусу біженця Управлінню міграційної служби в Одеській області. Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій від 23.11.2007 року №1050 (а.с.44) позивачеві було відмовлено у наданні статусу біженця на підставі абз.5 ст.10 Закону України «Про біженців», оскільки відсутні факти переслідування за ознаками відношення до певної соціальної або етнічної групи.

Суд погоджується з рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій про відмову позивачу в наданні статусу біженця від 23.11.2007 року №1050 з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.1,25 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, ст.26 Конституції України, ст.ст.2,3 Закону України «Про біженців» біженцям гарантується захист державою України, забезпечення гарантування відповідних прав нарівні з громадянами України, інших держав та соціальний захист.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, абз.2 ст.1 Закону України «Про біженців»під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

В судовому засіданні встановлено, що громадянин ОСОБА_4 звернувся із заявою про надання йому в України статусу біженця, що підтверджується заявою від 22.12.2006 року № 103.

Згідно анкети, особа, яка звернулася із заявою про надання статусу біженця значиться як ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1, та як зазначено в цій же анкеті прізвища та імені заявник не міняв (а.с.49-53).

В судовому засіданні позивач повідомив, що причиною виїзду з країни стала сутичка з сусідом, колишнім моджахедом, якому не подобалося те, що позивач працевлаштувався на роботу до американської гуманітарної організації. Сусід звинуватив позивача у зміні віри мусульманську на християнську, у звязку з чим переслідував ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1. Побоюючись за своє життя позивач був змушений переїхати до іншого регіону, а потім взагалі виїхати з ОСОБА_4. На територію України позивач потрапив нелегально 08.12.2006 року, кордон перетнув вночі поза пунктом пропуску. Після перетину кордону потрапив до м. Харкова, а потім на автобусі до м. Одеси.

Судом досліджені матеріали справи, (анкета та протокол співбесіди) та виявлені деякі розбіжності у поясненнях позивача, саме: розбіжність в даті народження в анкеті 03.04.1980 року, у протоколі 04.03.1980 року, не співпадають строки подорожі з ОСОБА_4 в України, строки переїзду з Москви в Харків. Також позивач зазначив, що сусід переслідував його через роботу в американській гуманітарній організації, де працював його інший сусід, однак його не переслідували. Документи, які підтверджували працевлаштування позивача в американській гуманітарній організації не надано.

В судовому засіданні позивач зазначив, що не відноситься до певної соціальної групи, у політичних партіях не перебував .

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому суд вважає, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, ОСОБА_5 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту»від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

У звязку з чим, суд не вбачає підстав які загрожують життю позивача в країні проживання.

Згідно п.66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

На думку суду, свідчення особи, яка бажає отримати статус біженця, і докази, що їх підтверджують відносно загрози переслідування, повинні бути правдоподібними, тобто заявник не повинен обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця. Проте наявність суперечностей в наданих позивачем свідченнях, а також не зазначення позивачем відомостей щодо будь-яких загроз переслідувань, суд приходить до висновку, у позивача відсутні умови надання статусу біженця, передбачені абзацом другим статті 1 Закону України «Про біженців».

Згідно з п.1 ч.3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач діяв в межах Закону України «Про біженців», прийняв рішення відповідно до норм, які передбачають виконання зазначеним органом своїх повноважень, з дотриманням процедури прийняття рішень, встановленої Законом. Прийняте рішення Державним комітетом України у справах національностей та релігії обґрунтоване, тобто винесеними з урахуванням усіх обставин у справі ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1

Враховуючи вищевикладене та оцінюючи наявні у матеріалах справи докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись 2, 4, 6, 9, 11, 69 , 86, 94, 160-163, 167, 186, 254 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1 до Державного комітету України у справах національностей та релігії про визнання рішення Державного комітету України у справах національностей та релігії від 23.11.2007 року №1050, та зобовязання надати статус біженця відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення постанови апеляційної скарги, або в порядку ч.2 ст. 186 КАС України.

Повний текст постанови буде виготовлений та підписаний суддею на протязі пяти діб.

Головуюча суддя/підпис/ ОСОБА_6

Судді /підпис/ ОСОБА_7

Судді/підпис/ ОСОБА_8

02 грудня 2011 року