Справа № 2а-1166/10/1070
Суддя: Виноградова О.І.
Дата ухвалення: 2010-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2010 року Справа № 2а-1166/10/1070

Київський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді ? ОСОБА_1,

при секретарі ? ОСОБА_2,

за участю представників:

позивача? ОСОБА_3,
відповідача 1 відповідача 2? ОСОБА_4 ? ОСОБА_5, ОСОБА_6,
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомДержавної податкової інспекції у Вишгородському районі
доСільськогосподарського виробничого кооперативу «Димерський», товариства з обмеженою відповідальністю «Українська будівельно - монтажна компанія»
пропро стягнення майна та коштів, отриманих за нікчемною угодою,
ВСТАНОВИВ:

Державна податкова інспекція у Вишгородському районі Київської області (далі ? позивач) звернулася до суду з позовом до Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Димерський» (далі ? відповідач 1), товариства з обмеженою відповідальністю «Українська будівельно - монтажна компанія» (далі ? відповідач - 2) про стягнення з відповідача 1 на користь держави 30 000 грн 00 коп., отриманих за договором про дольову участь в будівництві житлового будинку від 19 грудня 2003 р. № 127 (далі ? договір № 127), а саме: житлового будинку за адресою: Київська область, Вишгородський район, смт. Димер, вул. Бударіна, 6 (далі ? житловий будинок); з відповідача 2 ? майно (житловий будинок), отримане за договором № 127 (т. 1 а.с. 2 - 7).

19 жовтня позивачем було подано до суду уточнення до адміністративного позову, згідно з яким було змінено позовні вимоги, а саме: позивач просив суд стягнути з відповідача 1 на користь держави 10 000 грн 00 коп., отриманих за договором № 127, з відповідача 2 ? майно (житловий будинок), отримане за цим договором (т. 1 а.с. 131 - 135).

10 червня 2010 р. позивачем було подано заяву про зміну позовних вимог, згідно з якою позивач просив суд стягнути з відповідача 1 на користь держави 10 000 грн 00 коп., отриманих за договором № 127, з відповідача 2 ? майно, отримане за цим договором, а саме: 12 квартир в житловому будинку (т. 2 а.с. 136 - 139).

Відповідачем 2 до суду було подано письмові заперечення, згідно з якими він просив у задоволенні позову відмовити у звязку з тим, що договір № 127 є законним (т. 1 а.с. 90 - 91).

У судове засідання 10 червня зявилися представники сторін.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, письмовому уточненні позовних вимог та заяві про зміну позовних вимог.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні при вирішенні даного спору покладається на розсуд суду. При цьому пояснив, що про дату повідомлення відповідача 1 про внесення його майна до податкової застави йому нічого не відомо, оскільки відповідні документи до відповідача не надходили.

Представники відповідача 2 у судовому засіданні позов не визнали, просили у його задоволенні відмовити з підстав, викладених у запереченнях проти позову.

Суд у судовому засіданні, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив таке.

12 грудня 2003 р. між відповідачами у справі було укладено договір № 127 (т. 1 а.с. 8 - 9), 21 липня 2004 р. додаток № 1 до нього, 20 грудня 2006 р. ? додаток № 2 (т. 1 а.с. 10, 181).

Зокрема, згідно з додатком № 1 до названого договору відповідачем 1 було продано відповідачу 2 дольову частку у будівництві житлового будинку за 30 000 грн 00 коп. (т. 1 а.с. 10).

Згідно з додатком № 2 до договору № 127 після сплати частки відповідача 1 та прийняття в експлуатацію житлового будинку відповідач 2 набуває право власності на 12 квартир у житловому будинку; відповідач 2 проводить формування та реєстрацію права власності в БТІ за власні кошти, житловий будинок залишається на балансі відповідача 1 для подальшої експлуатації (т. 1 а.с. 181).

Крім того, 25 червня 2004 р. згідно з актом прийому - передачі відповідачем 1 було передано до відповідача 2 12 квартир у гуртожитку загальною площею 813, 2 кв м. (т. 1 а.с. 9).

Загально - будівельні роботи (реконструкція та перепрофілювання будинку) було виконано відповідачем 2 (генеральний підрядник) за власні кошти (т. 1 а.с. 27 - 29).

Після прийняття державною приймальною комісією в експлуатацію об`єкту закінченого будівництва житлового будинку (колишнього гуртожитку), зазначений будинок було передано на баланс відповідача 1 (т. 2 а.с. 163 - 164), а право власності на 12 квартир, які в ньому знаходяться, оформлено на відповідача 2 (т. 1 а.с. 184 - 185) згідно з умовами договору № 127 та додатків № 1 і № 2 до нього.

У подальшому частину квартир відповідачем 2 було продано різним громадянам, які станом на дату розгляду справи у суді є власниками цих квартир.

Жодне із свідоцтв на право власності на зазначені 12 квартир у судовому порядку скасовано не було.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 72 КАС України обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Зокрема, у судовому засіданні представники сторін визнали такі обставини:

1. Відповідач 1 є правонаступником Державного сільськогосподарського підприємства «Димерський», який було зареєстровано Вишгородською районною державною адміністрацією 28 квітня 2000 р. за № 0250;

2. 19 грудня 2003 р. між відповідачами у даній справі було укладено договір № 127 (т. 1 а.с. 8 - 9), на виконання якого:

- 25 червня 2004 р. згідно з актом прийому - передачі відповідачем 1 було передано відповідачу 2 12 квартир загальною площею 813 кв м у гуртожитку за адресою: смт Димер, вул. Бударіна № 6 (т. 1 а.с. 9).

- на рахунки відповідача 1 було перераховано 30 000 грн 00 коп., зокрема, 29 серпня 2003 р. товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма Мікон» 10 000 грн 00 коп., 1 грудня 2005 р. та 19 травня 2006 р. відвідачем 2 ? по 5000 грн 00 коп. (т. 1 а.с. 13 - 17, 37).

3. Станом на дату розгляду даної адміністративної справи житловий будинок знаходиться на балансі відповідача 1 (т. 2 а.с. 164).

4. 10 січня 2008 р. Виконавчим комітетом Димерської селищної ради було винесено рішення № 1 щодо оформлення права власності на квартири № 1-12 в будинку за адресою: смт. Димер, вул. Бударіна, 6 за відповідачем 2.

5. 19 березня 2009 р. рішенням Димерської селищної ради № 17 право власності на 12 квартир було оформлено на відповідача 2.

6. У подальшому, частину з цих 12 квартир відповідачем 2 було продано різним особам, які на даний час є їх власниками.

7. У межах даної адміністративної справи позивачем оскаржується законність лише договору № 127.

Зазначені обставини сторонами у справі не оспорюються, а у суду не виникло сумніву щодо їх достовірності та добровільності визнання.

З урахуванням викладеного суд вважає зазначені обставини доведеними.

При вирішенні справи судом взято до уваги, що позовні вимоги обґрунтовані тим, що на момент укладення відповідачем 1 договору № 127 всі його активи перебували у податковій заставі, а, отже, у відповідача 1 не було права розпорядження ними (т. 1 а.с. 2 - 7, 131 - 133, т. 2 136 - 139).

Проте, позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження своєчасного повідомлення відповідача 1 про знаходження його активів у податковій заставі.

Наявна у матеріалах копія листа застереження від 21 січня 2002 р. містить посилання на податкові вимоги від 8 жовтня 2001 р. № 1/57 та від 13 листопада 2001 р. № 2/199 (т. 1 а.с. 36). Однак жодного доказу на підтвердження направлення зазначених вимог на адресу відповідача або на підтвердження отримання цих вимог відповідачем 1 позивачем суду надано не було.

До того ж і в самому листі застереженні не зазначено дати його вручення представнику відповідача 1 (т. 1 а.с. 36).

Звернення відповідача 1 до позивача з проханням зняти податкову заставу датовані відповідно 13 та 25 березня, 28 травня, 19 червня 2008 р. (т. 1 а.с. 146, 147, 149, 151, 153).

Наведене свідчить, що позивачем не було надано суду жодного доказу на підтвердження обізнаності відповідача 1 станом на дату укладення договору № 127 ? 19 грудня 2003 р. щодо внесення будівлі гуртожитку до податкової застави.

Водночас судом не може бути взято до уваги посилання позивача на наявність у Державному реєстрі застав рухового майна запису від 23 липня 2002 р. про виникнення податкової застави на все рухоме майно відповідача 1 (т. 1 а.с. 35) та від 26 травня 2003 р. зміни до запису про заставу, зокрема, щодо застави на все нерухоме майно відповідача (т. 1 а.с. 35), оскільки позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження своєчасно повідомлення відповідача про їх існування.

Крім того, судом встановлено, що активи відповідача 1 було включено до податкової застави до постановлення 24 березня 2005 р. Конституційним Судом України рішення № 2-рп/2005 р., згідно з яким було визнано неконституційним п. 8.2.2 п. 8.2 ст. 8 Закону України «Про порядок погашення зобовязання платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» вів 21 грудня 2001 р. № 2181-III (далі ? Закон № 2181-III) в частині поширення податкової застави на будь-які види активів платника податків без урахування суми його податкового боргу.

Проте, судом було досліджено питання розмірності і розміру податкової застави на активи відповідача 1 та встановлено таке.

Вартість усіх активів КСП «Димерській», згідно з актом прийому - передачі державного майна від 11 грудня 1997 р., складала 14 472 584 грн. (а.с. 22).

Балансова вартість гуртожитку станом на 22 лютого 2000 р. (остання балансова вартість до реконструкцій та перепрофілювання будинку), згідно з даними акту прийому - передачі приватизованого державного майна КСП «Димерський» від 22 лютого 2000 р., складала 13 940 грн 59 коп (а.с. 25).

Як убачається з листа застереження позивача від 21 січня 2002 р. № 533, станом на 18 січня 2002 р. податковий борг відповідача 1 становив 35 380 грн 00 коп. (а.с. 36 - 37).

Згідно з актом про проведення перевірки стану збереження активів платника податків, які перебувають у податковій заставі, від 9 серпня 2008 р. № 604/24-040/134, майно відповідача 1 знаходилося в податковій заставі на підставі вимог від 9 жовтня 2001 р. № 1/57 на загальну суму 3336 грн 30 коп. та від 13 листопада 2001 р. № 2/199 на загальну суму 19 524 грн 69 коп. (т. 1 а.с. 37 - 38).

Проте, копій зазначених вимог позивачем суду надано не було, як і будь-яких інших документів на підтвердження конкретної суми існуючої у позивача податкової застави на дату укладення договору № 127.

Наведене свідчить, що станом на 18 січня 2002 р. податковий борг відповідача 1 дорівнював 35 380 грн 00 коп., що становило 0,24 % від балансової вартості всіх його активів.

Згідно з вимогою позивача від 13 листопада 2001 р. майно відповідача 1 знаходилося в податковій заставі на загальну суму 19 524 грн 69 коп., що становило менше ніж 0,1% від балансової вартості всіх його активів.

Отже, на момент укладення договору № 127 розмір податкової застави на всі активи відповідача 1, які було оцінено у сумі 14 472 584 грн., суттєво перевищував існуючий у відповідача 1 податковий борг, який за даними позивача станом на 18 січня 2002 р. складав 35 380 грн 00 коп., а також, що у період з 8 жовтня 2001 р. по дату розгляду даної справи судом відповідач 1 жодним іншим майном, крім гуртожитку, без дозволу позивача не розпорядився.

Відповідачем 2 було подано до суду заяву про застосування до даного позову строків, передбачених ст. 250 ГК України (т. 2 а.с. 140).

Під час вирішення зазначеного питання судом встановлено наступне.

Про існування договору № 127 позивачу було відомо ще у 2008 р., про що свідчать копії листів позивача від 13 та 25 березня, 10 та 26 червня 2008 р. (т. 1 а.с. 147, 150, 152, 154), а також копія акта про проведення перевірки стану збереження активів платника податків, які перебувають у податковій заставі від 9 вересня 2008 р. № 604/24-040/134 (т. 1 а.с. 37).

Згідно з названим актом 2 червня 2003 р. відповідачем 1 було укладено договір про дольову участь у будівництві житлових будинків з товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма Мікон» № 07-03-03, який 19 грудня 2003 р., на підставі листа останнього від 10 грудня 2003 р. № 1012, був перезаключений з відповідачем 2 (договір № 127) (т. 1 а.с. 37 - 38).

Даний адміністративний позов заявлено до суду 30 липня 2009 р. (т. 1 а.с. 2).

Позовні вимоги заявлено з посиланням на ст.ст. 207 - 208 Господарського кодексу України (далі ? ГК України) (т. 1 а.с. 4 - 5).

Відповідно до вимог ч. 1 ст 207 ГК України господарське зобовязання, яке укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції на вимогу відповідного органу державної влади може бути визнано судом недійсним частково або в частині.

Передбачені ч. 1 ст. 208 ГК України наслідки відповідно до вимог ст.ст. 238 - 239 ГК України є різновидом адміністративно - господарських санкцій, а тому їх може бути застосовано лише з дотриманням строків, передбачених ст. 250 ГК України, зокрема, протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніше ніж через один рік з дня порушення субєктом установлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.

Наведене свідчить, що на порушення вимог ст. 250 ГК України даний адміністративний позов було подано більш ніж через пять з половиною років після укладення договору № 127 та майже через півтора року з дати виявлення позивачем факту його укладення (т. 1 а.с. 37, 147, 150, 152, 154).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

У даній справі позивачем цього зроблено не було.

З урахуванням викладено суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, а, отже, задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову Державної податкової інспекції у Вишгородському районі Київської області до Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Димерський», товариства з обмеженою відповідальністю «Українська будівельно - монтажна компанія» про стягнення майна та коштів, отриманих за нікчемною угодою, відмовити.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 КАС України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її складення в повному обсязі за правилами, встановленими ст.ст. 185 - 187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя О.І. Виноградова

Постанову складено у повному обсязі та підписано 14 червня 2010 року.