Справа № 2а-259/10/1070
Суддя: Виноградова О.І.
Дата ухвалення: 2010-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 березня 2010 року Справа № 2а-259/10/1070

ОСОБА_1

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді

ОСОБА_1, розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2

до Управління Пенсійного фонду України в Тетіївському районі Київської області

про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Тетіївському районі Київської області (далі - відповідач) про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити дії.

Ухвалою судді Тетіївського районного суду Київської області 31 жовтня 2008 р. провадження у даній справі було відкрито (а.с. 3), ухвалою зазначеного суду від 14 листопада 2008 р. справу направлено до Київського окружного адміністративного суду згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 22 КАС України (а.с. 19).

Ухвалою судді Київського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2008 р. дану справу прийнято до провадження (а.с. 22), а згідно з наказом в.о. голови суду від 14 січня 2010 р. передано на розгляд іншого судді названого суду (а.с. 46 ).

Ухвалою судді Київського окружного адміністративного суду від 15 січня 2010 р. дану адміністративну справу прийнято до провадження (а.с. 47).

Позивач і відповідач заявили суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Керуючись ст. 122 КАС України судом прийнято рішення про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Як вбачається із позовної заяви, позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що має право на гарантії і пільги, визначені Законом України «Про соціальний захист дітей війни» від 18 листопада 2004 p. № 2195-IV (в редакції Закону від 20 грудня 2005 р. № 3235-IV) (далі - Закон № 2195-1V). Зокрема, вважає, відповідно до вимог ст. 6 цього Закону з 1 січня 2006 р. йому щомісячно повинно було виплачуватися підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. Проте, у 2006 - 2007 p.p. позивач зазначеного підвищення не отримував, а тому вважає такі дії (бездіяльність) відповідача неправомірними (а.с. 5 - 7).

Від відповідача до суду надійшли заперечення на позов, згідно з якими він позов не визнає, просить відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у тексті заперечень (а.с. 14 - 16). а також доповнення до заперечень, у яких просить відмовити у задоволенні позову керуючись ст.ст. 99 - 100 КАС України (а.с. 35).

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають

юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив таке.

ОСОБА_2 народився 19 липня 1937 р. у с. Бурківці Тетіївського району Київської області, є громадянином України. На час закінчення Другої світової війни

(1945 р.) позивачу було менше 18 років.

Факт належності позивача до категорії осіб - діти війни (на яких поширюються гарантії і пільги, визначені Законом № 2195-IV), відповідачем не заперечується.

Протягом 2006 - 2007 p.p. виплата підвищення до пенсії позивачу, як дитині війнине здійснювалася.

При вирішенні справи судом взято до уваги, що спірні правовідносини охоплюють

період 2006 - 2007 p.p., упродовж якого законодавче регулювання цих відносин зазнали

змін, а окремі його положення Конституційний Суд України оцінював на предмет

відповідності Конституції України.

Зокрема, згідно з вимогами ст. 6 Закону № 2195-IV у редакції, яка діяла у період з

1 січня 2006 р. по 1 січня 2008 p., дітям війни пенсії або щомісячне грошового утримання

чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищувалися на 30 % мінімальної пенсії за віком.

Проте, право осіб, які згідно з законом вважаються дітьми війни, на отримання підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, упродовж 2006 2007 років обмежувалося згідно з законами України про Державний бюджет на відповідний рік.

Так, згідно з вимогами п. 17 ст. 77 Закону України «Про державний бюджет на 2006 рік» від 20 грудня 2005 р. № 3235-IV (далі - Закон України «Про державний бюджет на 2006 рік») на 2006 рік було зупинено дію ст. 6 Закону № 2195-IV.

Законом України Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет на 2006 рік» від 19 січня 2006 р. № 3367 IV із Законом України «Про державний бюджет на 2006 рік» було виключено п. 17 ст. 77. Водночас було доповнено ст. 110 цього Закону нормою, згідно з якою пільги дітям війни, передбачені ст. 6 Закону № 2195-IV, запроваджуються у 2006 році поетапно, за результатами виконання бюджету у першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету.

Проте, нормативного акта, який би визначав порядок запровадження у 2006 р. виплат, передбачених ст. 6 Закону № 2195-IV, Кабінетом Міністрів України прийнято не було.

Наведене свідчить, що у зазначений період законних підстав для виплат позивачу підвищення до пенсії не було. У звязку з цим дії відповідача у цей період неправомірними визнані бути не можуть.

Крім того, згідно з вимогами п. 12 ст. 71 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік» від 19 грудня 2006 р. № 489-V (IV (далі - Закон України «Про державний бюджет на 2007 рік») дію ст. 6 Закону № 2195-IV на 2007 р. було зупинено.

Водночас ст.111 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік» було встановлено, що у 2007 р. підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, яка виплачується замість пенсії, відповідно до ст. 6 Закону № 2195-ІV виплачується особам, які є інвалідами (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у розмірі 50 відсотків від розміру надбавки, встановленої для учасників війни.

У подальшому, рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2007 р.

№ 6-рп/2007 наведені положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Наведене свідчить, що у період з 1 січня по 8 липня 2007 р. розмір надбавки до пенсії, що повинна була виплачуватися дітям війни, був поставлений в залежність від розміру надбавки, встановленої для учасників війни. При цьому, вилата передбаченої законом надбавки до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, могла здійснюватися лише дітям війни, які є інвалідами.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 р. № 3551-XII учасникам війни, нагородженим орденами і медалями колишнього Союзу PCP за самовіддану працю і бездоганну військову службу в тилу в роки Великої Вітчизняної війни, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 15 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, іншим учасникам війни - на 10 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Суму прожиткового мінімуму на 2007 р. на одну особу в розрахунку на місяць було встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2007 рік». Зокрема, для осіб, які втратили працездатність, вона становила: з 1 січня по 31 березня 2007 р. - 380 грн 00 коп., з 1 квітня по 31 вересня 2007 р. - 406 грн 00 коп., з 1 жовтня по 31 грудня 2007 р. - 411 грн 00 коп.

Як убачається зі ст. 58 Конституції України, закони чи інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Отже, законодавчі акти може бути застосовано лише до відносин, які виникли з дня набрання цими актами чинності.

При цьому, Конституцією України не встановлено пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмету правового регулювання.

Проте, конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована декількома однопредметними нормативним актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Системний аналіз чинного законодавства свідчить, що прийняття нового акта, якщо інше не передбачено цим актом, автоматично скасовує однопредметний акт, який діяв до його прийняття.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, суд, під час вирішення спору з приводу цих відносин, має застосовувати положення одного з них з урахуванням дії закону в часі, з урахуванням принципу пріоритету тієї норми, яку було прийнято пізніше.

За наведених обставин суд дійшов висновку, що до спірних відносин, які мали місце у період, коли існувала колізія між двома законодавчими актами, а саме, законом Закону № 2195-1V і законами «Про Державний бюджет на 2006 рік» та «Про Державний бюджет на 2007 рік», застосуванню підлягали останні, оскільки їх норми мали пріоритет над нормами Закону № 2195-IV.

Крім того, судом взято до уваги, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення щодо їх неконституційності. Отже, вони не підлягають застосуванню з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність (рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2000 р. № 15-рп/2000).

Проте, з 9 липня 2007 р. обмеження у застосування ст. 6 Закону № 2195-IV було скасовано рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2007 р. № 6-рп/2007.

Враховуючи, що згідно з вимогами ст. 69 Закону «Про Конституційний Суд України» від 16 жовтня 1996 p. № 422/96-ВР рішення названого суду є обов'язковим до виконання у період після прийняття Конституційним Судом України 9 липня 2007 р. рішення № 6-рп/2007) законодавче врегулювання відносин з виплати підвищення для пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, визначалося ст. 6 Закону № 2195-ІV,

Тобто, у період з 9 липня по 31 грудня 2007 р. обмеження щодо застосування цієї норми було скасовано, а жодних інших обмежень у законодавчому порядку встановлено не було.

Отже позовні вимоги за цей період є обґрунтованими, оскільки позивачу повинно було виплачуватися підвищення в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виконання територіальним органом Пенсійного фонду України вимог законів про державний бюджет при здійсненні соціальних виплат виключає ознаки протиправності в діях цього субєкта владних повноважень. Водночас невиконання вимог Закону № 2195-ІV у період часу, коли законодавчих обмежень для його застосування не було, є підставою для визнання дій субєкта владних повноважень неправомірними.

Відповідно до вимог ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 р. № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-ІV) мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі визначеного законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Розмір прожиткового мінімуму для зазначених осіб визначається кожного року законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

Таким чином, у період з 1 квітня по 30 вересня 2007 р. розмір мінімальної пенсії за віком був встановлений Законом України від 15 березня 2007 р. N 749-V «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» і становив: з 1 січня по 31 березня 2007 р. - 380 грн 00 коп., з 1 квітня по 30 вересня 2007 р. 410 грн 06 коп., з 1 жовтня по 31 грудня 2007 р. - 415 грн 11 коп.

Застереження, яке міститься в ч. З ст. 28 Закону № 1058-ІV, щодо використання мінімального розміру пенсії за віком лише для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, не є перешкодою для застосування цієї величини для обчислення розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, яке виплачується дітям війни відповідно до Закону № 2195-ІV, оскільки мінімальний розмір пенсії за віком у цих правовідносинах використовується як коефіцієнт для визначення розміру щомісячного підвищення до пенсії, передбаченого зазначеним Законом.

Крім того, судом взято до уваги, що реалізація особою права, яке повязано з отриманням бюджетних коштів та випливає з вимог спеціальних та чинних на час існування спірних правовідносин законодавчих актів, не може бути поставлена в залежність від бюджетних асигнувань.

Отже, посилання органів державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань, судом не може бути взято до уваги.

Як убачається з ч. 1 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Згідно з вимогами ч. 2 наведеної статті для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наявні матеріали справи свідчать, що позовну заяву було подано до суду30 жовтня 2008 р. (а.с. 5). Позовні вимоги позивача випливають з права на отримання щомісячного підвищення до пенсії, як різновиду соціальної виплати, а, отже, мають захищатися судом з урахуванням встановлених КАС України правил щодо строків звернення до адміністративного суду.

Доповнення до заперечень на адміністративний позов (а.с. 35) містять посилання відповідача на порушенні позивачем вимог ч. 1 ст. 100 КАС України, згідно з якою пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Дослідивши наявні матеріали справи суд дійшов висновку, що дане клопотання задоволенню не підлягає з таких підстав.

Передбачені ст. 6 Закону № 2195-IV виплати мають періодичний характер і повинні здійснюватися щомісячно. Тож. позивач, отримуючи пенсію помісячно, усвідомлював чи повинен був усвідомлювати про порушення наданого йому законом права на отримання підвищення до пенсії, як дитині війни.

Враховуючи викладеного суд дійшов висновку, що право позивача, яке підлягає захисту судом, обмежується проміжком часу в один рік, що передує дню предявлення позову (30 жовтня 2008 p.).

При цьому судом враховано, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження поважності пропуску строку звернення до адміністративного суду або обґрунтованість відрахування цього строку від іншої дати.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково - за період з 30 жовтня по 31 грудня 2007 р. у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. В іншій частині зазначені вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Враховуючи, що спір вирішено на користь особи, яка згідно з вимогами п. 18 ст.4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» від 21 січня 1993 р. № 7-93 звільнена від сплати судового збору, а доказів понесення нею інших витрат, пов'язаних з розглядом справи, суду не надано, судові витрати у даній справі стягненню не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 99, 100, 122, 159 - 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Дії управління Пенсійного фонду України у Тетіївському районі Київської області щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплати ОСОБА_2 підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому статтею 6 Закону України від 18 листопада 2004 р. № 2195-IV «Про соціальний захист дітей війни», у період з 30 жовтня по 31 грудня 2007 р. визнати неправомірними.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України у Тетіївському районі Київської області здійснити перерахунок і виплати ОСОБА_2 (місце проживання - 09800, Київська область, місто Тетіїв, вул. Метулинського, буд. 11) підвищення до пенсії за період з 30 жовтня по 31 грудня 2007 р. у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, встановленої у відповідному місяці, за вирахуванням раніше виплачених сум.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано. набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її складення в повному обсязі за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя О.І. Виноградова