Справа № 826/7024/15
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2015-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

24 вересня 2015 року 08:40 справа №826/7024/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кузьменка В.А., суддів Арсірія Р.О., Гарника К.Ю., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_2
до1. Міністерства юстиції України 2. Головне територіальне управління юстиції у Харківській області
третя особаНачальник Головного територіального управління юстиції у Харківській області Георгієвський Юрій Валентинович
провизнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_2) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України (далі по тексту - відповідач), в якому просить: 1) визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 22 вересня 2014 року №2083-к "Про припинення державної служби ОСОБА_2"; 2) поновити позивача ОСОБА_2 на посаді начальника Головного управління юстиції у Харківській області (Головного територіального управління юстиції у Харківській області) з 22 вересня 2014 року; 3) стягнути з відповідача середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу; 4) допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 квітня 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/7024/15; залучено до участі у справі Начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області Георгієвського Юрія Валентиновича, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача (далі по тексту - третя особа); закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 червня 2015 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Головне територіальне управління юстиції у Харківській області (далі по тексту - відповідач 2).

В судовому засіданні 26 серпня 2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представники відповідачів проти задоволення позову заперечили, третя особа свого представника до суду не направила, хоча і була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду, у зв'язку із чим на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив розглядати справу у письмовому провадженні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 вересня 2015 року визнано поважними причини пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду .

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 22 вересня 2014 року №2083-к "Про припинення державної служби ОСОБА_2" припинено державну службу ОСОБА_2, начальника Головного управління юстиції у Харківській області, та звільнено його із займаної посади за порушення Присяги державного службовця на підставі пункту 6 частини першої статті 30 Закону України "Про державну службу".

Позивач вважає своє звільнення з посади незаконним, оскільки його звільнено в період перебування на лікарняному, а підстави припинення державної служби зазначені в наказі про припинення державної служби не підтверджені належними доказами, службове розслідування та видача наказу про припинення державної служби проведені з порушенням норм чинного законодавства.

Відповідачі у письмових запереченнях проти адміністративного позову зазначили про відповідність оскаржуваного наказу вимогам законодавства.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред'явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

ОСОБА_2 призначений на посаду начальника Головного управління юстиції у Харківській області наказом Міністерства юстиції України від 21 червня 2010 року №795/к.

Присягу державного службовця позивач прийняв 21 червня 2010 року, що визнається сторонами

11 вересня 2014 року Міністерство юстиції України видало наказ "Про проведення службового розслідування стосовно ОСОБА_2" №1977/к.

У період з 15 по 17 вересня 2014 року комісією Міністерства юстиції України проведено службове розслідування стосовно начальника Головного управління юстиції у Харківській області ОСОБА_2

За результатами розслідування комісією Міністерства юстиції України складено акт службового розслідування від 17 вересня 2014 року.

На підставі викладених в акті обставин комісія дійшла висновків, що начальником Головного управління юстиції ОСОБА_2: здійснювався недостатній контроль за порядком проведення перевірки Харківського міського управління юстиції з питань стану організації правової роботи, правової освіти, систематизації законодавства, стану ведення діловодства, дотримання вимог законодавства стосовно звернень громадян та доступу до публічної інформації та підготовкою матеріалів за результатами її проведення, чим порушується пункт 2 Положення щодо здійснення контролю та координації діяльності начальників районних, районних у містах, міських, міст обласного значення (міськрайонних), міжрайонних управлінь юстиції; не вживаються заходи щодо забезпечення виконання пункту 5.3 Положення щодо організації кадрової роботи, про що свідчить виникнення та наявність довготривалих вакансій, високий відсоток плинності кадрів та вакантних посад у структурних підрозділах, що забезпечують реалізацію повноважень Укрдержреєстру та ДВС, формальний підхід до вирішення питання формування кадрового резерву; здійснюється неналежний внутрішній контроль та координація діяльності Управління фінансово-господарської діяльності та матеріально-технічного забезпечення, що в свою чергу впливає на стан збереження товарно-матеріальних цінностей (бензину), здійснення фінансово-господарських операцій.

Актом службового розслідування від 17 вересня 2014 року також встановлено, що робота Головного управління юстиції та підвідомчих йому органів щодо здійснення заходів у сфері запобігання та протидії корупції здійснюється відповідно до плану заходів щодо попередження та профілактики корупційних правопорушень, але з окремими порушеннями вимог щодо обов'язковості проведення службових розслідувань.

Відповідно до акта службового розслідування від 17 вересня 2014 року комісія запропонувала: Міністру юстиції України розглянути питання щодо можливості подальшого перебування начальника Головного управління юстиції у Харківській області ОСОБА_2 на займаній посаді; начальнику Головного управління юстиції ОСОБА_2 посилити контроль за порядком проведення перевірок діяльності територіальних органів юстиції Харківської області; вжити невідкладних заходів щодо забезпечення належного рівня організації кадрової роботи, заповнення вакантних посад в територіальних органах юстиції Харківської області, а також забезпечення дієвого кадрового резерву; забезпечити належний внутрішній контроль та координацію діяльності Управління фінансово-господарської діяльності та матеріально-технічного забезпечення; звернути увагу на додержання загальновизнаних етичних норм поведінки, культури спілкування керівниками і спеціалістами головного управління юстиції у Харківській області та працівниками підпорядкованих територіальних органів юстиції.

Позивач ознайомився з актом службового розслідування 17 вересня 2014 року та власноручно зазначив, що він просить розглядати акт за його участі, а також зазначив, що до акта він додає зауваження на 11 аркушах.

Разом з тим, відповідач проти наявності зауважень до акта від 17 вересня 2014 року не заперечував, однак копії відповідних зауважень ОСОБА_2 до суду не надав.

Відповідно до пункту 8 Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави та місцевого самоврядування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2000 року №950, в редакції, яка діяла на момент проведення службового розслідування відносно позивача (далі по тексту - Порядок), за результатами службового розслідування члени комісії складають акт, у якому зазначаються: факти і суть звинувачень або підозри, які стали підставою для проведення службового розслідування, посада, прізвище, ім'я та по батькові, рік народження, освіта, термін служби у органі державної влади і перебування на займаній посаді особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої проведено службове розслідування, результати щорічної оцінки виконання особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, покладених на неї завдань та обов'язків, види заохочення та дисциплінарного стягнення, а також ступінь участі у виконанні окремих доручень (завдань); заяви, клопотання, пояснення та зауваження особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої проведено службове розслідування, обґрунтована інформація про їх відхилення чи задоволення; висновки службового розслідування, обставини, що пом'якшують або обтяжують відповідальність, причини та умови, що призвели до порушення, вжиті або запропоновані заходи для їх усунення чи обставини, що знімають з особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, безпідставні звинувачення або підозру; обґрунтовані пропозиції щодо усунення виявлених порушень та притягнення у разі необхідності винних осіб до відповідальності згідно із законодавством. У разі прийняття рішення щодо притягнення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, до відповідальності комісія пропонує вид дисциплінарного стягнення, передбаченого законодавством. Під час визначення виду дисциплінарного стягнення члени комісії повинні враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Згідно пункту 10 Порядку на вимогу керівника органу державної влади (посадової особи), якому доручено проведення службового розслідування, голови або членів комісії чи особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої проводилося службове розслідування, акт повинен розглядатися в їх присутності.

Відповідно до абзацу другого пункту 10 Порядку за результатами розгляду керівник органу державної влади (посадова особа), який прийняв рішення щодо проведення службового розслідування, приймає в десятиденний термін з дати надходження акта службового розслідування відповідне рішення, з яким ознайомлюється особа, стосовно якої проводилося службове розслідування.

Докази направлення відповідного виклику позивачу до матеріалів справи не додано.

Як зазначено позивачем та не спростовано відповідачем під час розгляду справи, відповідач в порушення вимог пунктів 8 та 10 Порядку виклик позивачу на розгляд акту службового розслідування від 17 вересня 2014 року не направляв, як наслідок, в порушення норм чинного законодавства акт службового розслідування розглянутий за відсутності особи, відносно якої проведено службове розслідування.

Окрім того, в порушення вимог пункту 8 Порядку в акті службового розслідування від 17 вересня 2014 року не зазначено зауважень позивача, та, як наслідок, обґрунтованої інформація про їх відхилення чи задоволення.

В порушення пункту 10 Порядку позивач не був ознайомлений з рішенням, яке прийнято на підстав розгляду акта службового розслідування від 17 вересня 2014 року.

Доказів такого ознайомлення позивача відповідач до суду не подав.

На підставі акта службового розслідування від 17 вересня 2014 року Міністерством юстиції України видано наказ "Про припинення державної служби ОСОБА_2" від 22 вересня 2014 року №2083/к, яким припинено державну службу ОСОБА_2, начальника Головного управління юстиції у Харківській області, та звільнено його із займаної посади за порушення Присяги державного службовця на підстав пункту 6 частини першої статті 30 Закону України "Про державну службу".

Згідно тексту наказу від 22 вересня 2014 року №2083/к як підстави припинення державної служби позивача відповідач зазначив наступне: "В ході службового розслідування встановлено порушення ОСОБА_2 вимог статей 5, 10 Закону України "Про державну службу", положень Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції", а саме:

Здійснення неналежного контролю та координації діяльності Управління фінансово-господарської діяльності та матеріально-технічного забезпечення, негативно впливає на стан збереження товарно-матеріальних цінностей (бензину) та здійснення фінансово-господарських операцій;

Не дотримано вимогу пункту 5.2 Положення про Головні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній республіці Крим, в областях , містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства юстиції 23 червня 2011 року №1707/5 (далі - Положення) та доручення Міністерства юстиції від 10 грудня 2013 року №6.2-32/3162, щодо здійснення контролю та координації діяльності начальників територіальних управлінь юстиції;

Не вжиття заходів щодо забезпечення виконання пункту 5.3 Положення щодо організації кадрової роботи, послаблення контролю за добором кадрів в органи ДВС, свідчить про невиконання умов, вказаних під час проходження атестації.

Встановлено неналежний контроль за виконанням антикорупційного законодавства, зокрема вимог Плану заходів щодо попередження та профілактики корупційних правопорушень в апараті Міністерства юстиції та територіальних органах юстиції на 2014 рік, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 12 лютого 2014 року №32/7, в частині проведення службових розслідувань щодо кожного факту вчинення державними службовцями корупційних правопорушень.

На неналежному рівні знаходиться взаємодія ОСОБА_2 з керівниками та спеціалістами територіальних управлінь юстиції Харківської області. Мають місце його небажання спілкуватись. Відсутність порозуміння в питаннях діяльності Харківського міського та Головного управлінь юстиції, призводить до виникнення конфліктних ситуацій та негативно впливає на ефективність їх роботи, про що зазначено в акті службового розслідування.

Викладене свідчить про невиконання, свідоме невиконання та грубе порушення начальником Головного управління юстиції ОСОБА_2 невиконання як своїх посадових обов'язків, так і вимог, пов'язаних з проходженням державної служби, відповідно до яких державний службовець зобов'язаний додержуватися Конституції України та інших актів законодавства України, забезпечувати ефективну роботу та виконання завдань державних органів відповідно до їх компетенції; сумлінно виконувати свої службові обов'язки; шанобливо ставитися до керівників і співробітників, дотримуватися високої культури спілкування; не допускати дій і вчинків, які можуть зашкодити інтересам державної служби чи негативно вплинути на репутацію державного службовця, а також вимог статей 6, 11 Закону України "Про правила етичної поведінки" щодо неухильного додержання загальновизнаних етичних норм поведінки; сумлінного, компетентного, вчасного, результативного і відповідального виконання службових повноважень, не допускати зловживань.

Згідно з текстом присяги, закріпленим у статті 17 Закону України "Про державну службу", в основу поведінки державного службовця закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми, недодержання яких утворює факт порушення присяги. Тому, складаючи присягу, державний службовець покладає на себе не тільки певні службові зобов'язання, але й моральну відповідальність за їх виконання. У зв'язку з цим як порушення присяги слід розуміти скоєння державним службовцем дій, або допущення бездіяльності, направлених проти інтересів служби, які суперечать покладеним на нього обов'язкам, підривають довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Таким чином, начальником Головного управління юстиції ОСОБА_2 порушено обов'язки державного службовця, визначені статтями 5,10 Закону України "Про державну службу", а також вчинено дії, які порочать його як державного службовця, підривають довіру та дискредитують систему органів юстиції, що свідчить про порушення ним Присяги державного службовця."

Відповідно до статті 10 Закону України "Про державну службу" основними обов'язками державних службовців є, у тому числі, додержання Конституції України та інших актів законодавства України; забезпечення ефективної роботи та виконання завдань державних органів відповідно до їх компетенції; недопущення порушень прав і свобод людини та громадянина; сумлінне виконання своїх службових обов'язків, ініціатива і творчість в роботі. Державний службовець повинен діяти в межах своїх повноважень.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про державну службу" державний службовець повинен сумлінно виконувати свої службові обов'язки, шанобливо ставитися до громадян, керівників і співробітників, дотримуватися високої культури спілкування; не допускати дій і вчинків, які можуть зашкодити інтересам державної служби чи негативно вплинути на репутацію державного службовця.

Статтею 10 Закону України "Про державну службу" визначено, що державний службовець зобов'язаний дотримуватися Конституції України та інших актів законодавства України, забезпечувати ефективну роботу та виконувати завдання державних органів відповідно до їх компетенції, не допускати порушень прав і свобод людини та громадянина, виконувати покладені на нього службові обов'язки, своєчасно і точно виконувати рішення державних органів чи посадових осіб, розпорядження і вказівки своїх керівників тощо. Державний службовець повинен діяти в межах своїх повноважень.

Згідно частини другої статті 11 Закону України "Про державну службу" конкретні обов'язки та права державних службовців визначаються на основі типових кваліфікаційних характеристик і відображаються у посадових положеннях та інструкціях, що затверджуються керівниками відповідних державних органів у межах закону та їх компетенції.

Підстави припинення державної служби визначені статтею 30 Закону України "Про державну службу", якою передбачено, що державна служба може бути припинена на загальних підставах, передбачених Кодексом законів про працю України.

Окружним адміністративним судом міста Києва встановлено, що позивача звільнено з займаної посади державного службовця на підставі пункту 6 частини першої статті 30 Закону України "Про державну службу".

Пунктом 6 частини першої статті 30 Закону України "Про державну службу" передбачено, що державна служба припиняється у разі відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої у статті 17 Закону України "Про державну службу".

Текст Присяги наведено у частині другій статті 17 Закону України "Про державну службу", а саме: "Повністю усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю, що буду вірно служити народові України, суворо дотримувати Конституції та законів України, сприяти втіленню їх у життя, зміцнювати їх авторитет, охороняти права, свободи і законні інтереси громадян, з гідністю нести високе звання державного службовця, сумлінно виконувати свої обов'язки".

Аналізуючи текст Присяги, можна дійти висновку, що в основі поведінки державного службовця закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи Присягу, державний службовець покладає на себе не тільки певні службові зобов'язання, але й моральну відповідальність за їх виконання. У зв'язку з цим як порушення Присяги слід розуміти скоєння державним службовцем проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України "Про державну службу" за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, порушення обмежень, пов'язаних з проходженням державної служби, а також за вчинок, який порочить його як державного службовця або дискредитує державний орган, в якому він працює, до державного службовця застосовуються дисциплінарні стягнення.

Частиною другою статті 14 Закону України "Про державну службу" передбачено, що до службовців, крім дисциплінарних стягнень, передбачених чинним законодавством про працю України, можуть застосовуватися такі заходи дисциплінарного впливу, як попередження про неповну службову відповідність і затримка до одного року у присвоєнні чергового рангу або у призначенні на вищу посаду.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що підставами для припинення державної служби є невиконання (неналежне виконання) посадових обов'язків та неможливість застосування за таке порушення заходів дисциплінарного впливу або дисциплінарних стягнень, передбачених Кодексом законів про працю України, включаючи звільнення.

Відповідач повинен мотивувати таке звільнення.

Обов'язковість такого мотивування обумовлена тим, що процедура притягнення особи до дисциплінарної відповідальності чітко врегульована, завдяки чому забезпечується належний захист прав та інтересів працівника.

Зокрема, дисциплінарне стягнення має відповідати тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку та ступеню вини особи, при визначенні виду стягнення має бути врахований характер правопорушення, обставини, за яких воно вчинене, попередня поведінка особи, її ставлення до служби тощо.

Пунктом 1 Порядку передбачено, що відповідно до цього Порядку стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може бути проведено службове розслідування: у разі невиконання або неналежного виконання ними службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або заподіяло значну матеріальну чи моральну шкоду громадянинові, державі, підприємству, установі, організації чи об'єднанню громадян.

Відповідно до абзацу четвертого пункту 10 Порядку за матеріалами службового розслідування особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може бути притягнута до відповідальності згідно із законодавством.

При цьому в пункті 6 частини першої статті 14 Закону України "Про державну службу" визначено не окремий вид відповідальності державних службовців за порушення Присяги, а спеціальну підставу для припинення державної служби.

Слід зазначити, що припинення державної служби відбувається у формі звільнення.

У частині другій статті 14 Закону України "Про державну службу" законодавець визначив ще два додаткові заходи дисциплінарного впливу для державних службовців, вказавши, що крім дисциплінарних стягнень, передбачених чинним законодавством про працю України, можуть застосовуватися попередження про неповну службову відповідність і затримка до одного року у присвоєнні чергового рангу або у призначенні на вищу посаду.

Таким чином, законодавець навів вичерпний перелік дисциплінарних стягнень, які можуть бути застосовані до державних службовців, а також підстави припинення державної служби.

Таким чином, припинення державної служби у зв'язку з порушенням Присяги та дисциплінарна відповідальність державних службовців можуть бути наслідком існування схожих фактичних підстав у разі вчинення державним службовцем достатньо близьких за характером одне до одного дисциплінарного або іншого правопорушень.

Припинення державної служби за порушення Присяги є найсуворішою санкцією відповідальності державного службовця, який вчинив діяння, несумісне з посадою. Тому рівень юридичних гарантій захисту прав зазначеної особи в процедурах вирішення питань застосування такої відповідальності має бути не меншим, ніж під час звільнення за вчинення дисциплінарного правопорушення, з дотриманням строків притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Звільнення за порушення присяги може мати місце лише тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків. Тобто звільнення за порушення присяги має застосовуватися за конкретні надзвичайно тяжкі проступки, як за фактом їх вчинення, так і за наслідками, до яких вони призводять.

Суд вважає за необхідне зазначити, що однією з підстав до проведення службового розслідування стосовно позивача стала перевірка фактів викладених в листах працівників Харківського міського управління юстиції та громадської організації "Люстраційна палата України" м. Харків щодо недодержання законодавства про державну службу та антикорупційного законодавства.

В акті службового розслідування від 17 вересня 2014 року встановлено, що відомості, викладені у колективних зверненнях працівників Харківського міського управління юстиції та громадської організації "Люстраційна палата України" м. Харків щодо неповідомлення про наявність конфлікту інтересів та невжиття відповідних заходів стосовно урегулювання конфлікту інтересів посадовими особами Головного управління юстиції, зокрема заступником начальника Головного управління юстиції ОСОБА_6 та начальником Головного управління юстиції ОСОБА_2 документального підтвердження не знайшли.

В акті службового розслідування від 17 вересня 2014 року запропоновано позивачу звернути увагу на додержання загальновизнаних етичних норм поведінки, культури спілкування керівниками і спеціалістами Головного управління юстиції у Харківській області та працівниками підпорядкованих територіальних органів юстиції.

Проте, судом встановлено, що в акті службового розслідування від 17 вересня 2014 року не зазначено жодного факту порушення етичних норм поведінки позивачем, не досліджено та не проаналізовано таких фактів.

Висновки в акті службового розслідування від 17 вересня 2014 року неналежного внутрішнього контролю та координації діяльності Управління фінансового-господарської діяльності та матеріально-технічного забезпечення, що впливає на стан збереження товарно-матеріальних цінностей не підтверджені актами ревізії та/або актами контролюючих органів у сфері фінансів.

Зі змісту оскаржуваного наказу та висновку службового розслідування вбачається, що, на думку відповідача, порушення "Присяги державного службовця" з боку ОСОБА_2 виявилось в порушенні обов'язків державного службовця, а також вчиненні дій, які порочать його як державного службовця, підривають довіру та дискредитують систему органів юстиції.

Разом з тим, доказів, які б переконливо свідчили про наявність фактів порушення позивачем Присяги, про настання негативних наслідків порушення позивачем Присяги для державної служби, відповідачами не надано.

В наказі від 22 вересня 2014 року №2083/к не вказано, в чому полягає порушення позивачем Присяги державного службовця, та не наведено відповідних мотивів, за яких неможливе його подальше перебування на державній службі.

В наказі від 22 вересня 2014 року №2083/к зазначено, що "На неналежному рівні знаходиться взаємодія ОСОБА_2 з керівниками та спеціалістами територіальних управлінь юстиції Харківської області. Мають місце його небажання спілкуватись. Відсутність порозуміння в питаннях діяльності Харківського міського та Головного управлінь юстиції, призводить до виникнення конфліктних ситуацій та негативно впливає на ефективність їх роботи, про що зазначено в акті службового розслідування."

Проте доказів вищевикладеного та аналіз таких дій позивача в акті службового розслідування від 17 вересня 2014 року не зафіксовані.

Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до висновку, що рішення щодо звільнення позивача саме за порушення Присяги необґрунтоване, тобто прийняте без урахування усіх обставин, що мали значення для його прийняття.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що в тексті наказу від 22 вересня 2014 року №2083/к відповідач зазначив, що за результатами щорічних оцінок виконання державним службовцем посадових обов'язків та завдань у 2011, 2012 роках отримав оцінку "задовільна". Рішенням атестаційної комісії Міністерства юстиції України за результатами атестації, яка проходила у грудні 2013 року, визначений таким, що відповідає займаній посаді за умови покращення організації кадрової роботи, посилення контролю за діяльністю органів ДВС та нотаріату, посилення внутрішнього контролю, покращення роботи з документообігу.

Отже, відповідач підтвердив, що у попередні роки роботи позивач зарекомендував себе як належний виконавець покладених на нього посадовою інструкцією та присягою державного службовця обов'язків. Обов'язкові атестації державних службовців відповідного рангу проходив без значних зауважень.

Актом службового розслідування від 17 вересня 2014 року встановлено, що за результатами атестації, яка проходила 26 грудня 2013 року, позивач визнаний таким, що відповідає займаній посаді за умови покращення організації кадрової роботи, посилення контролю за діяльністю органів ДВС та нотаріату, посилення внутрішнього контролю, покращення роботи з документообігу.

Відповідач не надав суду належних доказів не виконання позивачем зауважень, які приписано до його роботи рішенням атестаційної комісії Міністерства юстиції України за результатами атестації, яка проходила у грудні 2013 року, на які відповідач посилався в наказі від 22 вересня 2014 року.

Відповідно до частини другої статті 47 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Згідно пункту 10 Порядку за результатами розгляду керівник органу державної влади (посадова особа), який прийняв рішення щодо проведення службового розслідування, приймає в десятиденний термін з дати надходження акту службового розслідування відповідне рішення, з яким ознайомлюється особа, стосовно якої проводилося службове розслідування.

В рамках виконання приписів статті 47 Кодексу законів про працю України та пункту 10 Порядку відповідач посилається на направлення на адресу позивача листа "Щодо ознайомлення ОСОБА_2" від 22 вересня 2014 року №14-32/1320 та телеграми.

Проте, як встановлено судом та не спростовано відповідачем 1, позивач з наказом належним чином не ознайомлений.

Лист від 22 вересня 2014 року №14-32/1320 в порушення вимог пункту 10 Порядку направлений на адресу позивача цінним листом з описом лише 02 жовтня 2014 року.

Доказів отримання позивачем вищезазначеного листа від 22 жовтня 2014 року матеріали справи не містять.

Телеграма від 02 жовтня 2014 року позивачеві також не доставлена, що підтверджується довідкою від 03 жовтня 2014 року.

Отже, в порушення пункту 10 Порядку та статті 47 Кодексу законів про працю України позивач не був ознайомлений з рішенням, яке прийнято на підстав розгляду акту службового розслідування від 17 вересня 2014 року, та не отримав наказ про припинення державної служби від 22 вересня 2014 року.

Матеріали справи підтверджують, що з 17 вересня 2014 року по 14 квітня 2015 року ОСОБА_2 перебував на лікарняному в зв'язку з хворобою, що підтверджується виданими листками непрацездатності, а саме:

з 19 вересня 2014 року по 20 жовтня 2014 року (листок непрацездатності серії АГА №359732, виданий КЗОЗ "Харківська міська поліклініка №17" та новий листок непрацездатності серії АГА №359872, виданий КЗОЗ "Харківська міська поліклініка №17");

з 21 жовтня 2014 року по 10 листопада 2014 року та з 11 листопада 2014 року по 25 листопада 2014 року (листок непрацездатності серії АГІ №008678 та серії АГІ №008931, видані Волинською обласною клінічною лікарнею);

з 26 листопада 2014 року по 15 грудня 2014 року (листок непрацездатності серії АГФ №089417, виданий Комунальним закладом "Луцький центр первинної медико-санітарної допомоги");

з 16 грудня 2014 року по 30 грудня 2014 року (листок непрацездатності серії АГІ №028027, виданий Комунальним закладом "Луцький центр первинної медико-санітарної допомоги");

з 31 грудня 2014 року по 04 січня 2015 року (листок непрацездатності серії АГА №713535, виданий Обласним територіальним медичним протитуберкульозним об'єднанням Волинської області);

з 05 січня 2015 року по 31 березня 2015 року (листок непрацездатності серії АГА №713784, виданий Обласним територіальним медичним протитуберкульозним об'єднанням Волинської області);

з 01 квітня 2015 року по 14 квітня 2015 року (листок непрацездатності серії АГА №713807, виданий Обласним територіальним медичним протитуберкульозним об'єднанням Волинської області).

У відповідності до частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Відповідно до пункту 1.1 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, яка затверджена Наказом Міністерства охорони здоров'я України 13 листопада 2001 року № 455, визначено, що тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності.

Листки непрацездатності додані позивачем до адміністративного позову є чинними та в передбаченому законодавством порядку не скасовані, не анульовані та не визнані недійсними.

Посилання відповідача на лист виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової непрацездатності від 10 червня 2015 року не беруться судом до уваги з огляду на наступне.

Закон України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" містить норми про права та обов'язки Фонду соціального страхування і тимчасової непрацездатності.

Серед прав Фонду соціального страхування і тимчасової непрацездатності стаття 9 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" передбачає право здійснювати перевірки обґрунтованості видачі та продовження листків непрацездатності застрахованим особам, у тому числі на підставі інформації з електронного реєстру листків непрацездатності.

Право Фонду соціального страхування і тимчасової непрацездатності скасувати та/або анулювати видані листки непрацездатності Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" не передбачене.

Таким чином, підготовка наказу припинення державної служби позивача проведена з суттєвими порушеннями прав позивача, оскільки в період його складання позивач перебував на лікарняному.

Про недопустимість звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого органу в період його тимчасової непрацездатності зазначив також Верховний Суд України у постанові від 01 жовтня 2013 року у справі №21-259а13.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про неправомірність звільнення ОСОБА_2 на підставі наказу Міністерства юстиції України "Про припинення державної служби ОСОБА_2" від 22 вересня 2014 року №2083/к, тому, такий наказ підлягає скасуванню, а позивач підлягає поновленню на раніше займаній посаді.

Вирішуючи питання поновлення позивача на раніше займаній посаді суд враховує, що відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 30 січня 2015 року №115/5 "Деякі питання діяльності територіальних органів Міністерства юстиції України" перейменовано головні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі на головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі.

Таким чином, станом на день вирішення спору Головне управління юстиції у Харківській області перейменоване на Головне територіальне управління юстиції у Харківській області, а тому позивача належить поновити на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд керується наступним.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю в Україні при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Із пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок №100), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Абзацом другим пункту 8 Порядку №100 встановлено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку №100 середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю в Україні при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як вказано у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час.

Однак, відповідач 2 не надав на вимогу суду довідку про середньомісячну та середньоденну заробітну плату ОСОБА_2, а з листків непрацездатності вбачається, що з жовтня 2014 року позивач працевлаштувався на роботу в Національному університеті "Юридична академія імені Ярослава Мудрого", що унеможливлює визначити розмір суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу; тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу без зазначення конкретної суми.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачами не доведено правомірності звільнення позивача з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Беручи до уваги наведену процесуальну норму суд вважає, що постанова у частині поновлення ОСОБА_2 на посаді та стягнення суми середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_2 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 22 вересня 2014 року №2083-к "Про припинення державної служби ОСОБА_2".

3. Поновити ОСОБА_2 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області з 22 вересня 2014 року.

4. Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Харківській області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

5. Допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.А. Кузьменко

Судді Р.О. Арсірій

К.Ю. Гарник