Справа № 815/3042/15
Суддя: Катаєва Е. В.
Дата ухвалення: 2015-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3042/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2015 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., суддів Потоцької Н.В., Свиди Л.І. розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 23.04.2015 року № 328-15 про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До суду звернулась ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України (далі ДМСУ), в якому зазначив, що є громадянином Узбекистану. Під час перебування на території Узбекистану була свідком проведення мітингу проти влади у м. Андижан 13 травня 2005 року в результаті чого її чоловік за допомоги міжнародних організацій виїхав з Узбекистану в пошуках захисту та отримав притулок в США. Через отримання чоловіком притулку в США позивач з родиною зазнали дискримінації в суспільстві та перед ними виникла загроза незаконного позбавлення свободи. Побоюючись безпідставних переслідувань та незаконного арешту позивач була вимушена покинути територію Узбекистану.

Вважаючи себе біженцем вона у 2014 році звернулась з заявою до Головного управління ДМС України в Одеській області (далі Управління), однак 25.05.2015 року отримала Повідомлення №273 від 06.05.2015 року про прийняття ДМСУ рішення №328-15 від 23.04.2015 року про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із вказаним рішенням позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що з урахуванням інформації по країні походження, її побоювання стати жертвою переслідування є реальними та об'єктивними. Реальність цих обставин підтверджено багатьма висновками міжнародних організацій, а також висновками у звітах Хьюман Райтс Вотч.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України, у зв'язку з відсутністю перешкод для розгляду справи у судовому засіданні визначених ст.128 КАС України та відсутністю потреби заслухати свідка чи експерта, справа розглянута в порядку письмового провадження.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, суд встановив, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою Узбекистану, уродженка Андижанської області с. Хартум, за національністю узбечка, за віросповіданням мусульманка-сунітка, з 1985 року одружена.

Позивач у листопаді 22.03.2011 року вибула з країни походження авіарейсом Андіжан (Узбекистан) - Москва (РФ) легально на підставі національного паспорту НОМЕР_1. В м. Москві позивач перебувала біля 7 місяців після чого 05.10.2011 року легально потрапила на територію України потягом Москва-Одеса.

Вперше позивач із заявою про надання статусу біженця до Управління звернулася 16.01.2012 року. Наказом Управління у справах біженців Головного управління ДМС України в одеській області від 10.02.2012 року №12 позивачці було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач оскаржила дане рішення міграційної служби проте ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 03.07.2012 року, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.09.2012 року адміністративний позов ОСОБА_1 було залишено без розгляду. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17.04.2014 року касаційну скаргу позивача на рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишено без задоволення.

27.06.2014 року Позивач вдруге звернулася до Управління з заявою - анкетою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з ново виявленими обставинами.

Заява позивача прийнята до розгляду згідно Наказу Управління від 27.06.2014 року №115 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (а.с. 171).

Наказом Управління від 27.08.2014 року №157 було продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту ОСОБА_3 до отримання відомостей з органів СБУ, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян.

За результатами розгляду особової справи позивача, Управління дійшло до висновку за доцільне громадянці ОСОБА_3 відмовити у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абз.4 п.1 ст.6 Закону, що оформлено Висновком від 29.02.2015 року.

Вказане рішення Управління обґрунтувало тим, що повідомлені ОСОБА_3 факти про причини та обставини, залишення країни походження, в процесі розгляду заяви не знайшли свого підтвердження. Заявниця не надала жодних доказів щодо переслідування її представниками влади Узбекистану, а також доказів перебування всієї родини під постійним наглядом представників правоохоронних органів. Родина заявниці покинула країну громадянського походження і у жодного із членів родини не виникло ніяких перешкод. Також заявниця під час першого звернення повідомляла, що особисто їй ніхто не погрожував, проте під час другого звернення вона зазначила, що отримувала погрози від працівників поліції, які намагались дізнатись про місцезнаходження її чоловіка.

Також у висновку Управління вказано, що заявниця біля 7 місяців проживала на території РФ, проте не зверталася за захистом, а виїхала до України, що свідчить про відсутність потреби у міжнародному захисті.

Зазначені обставини на думку Управління свідчать про суцільну неправдивість та потворність інформації, а обставини щодо причин виїзду очевидно неправдоподібними.

Управління прийшло до висновку, що позивач не є біженцем, а підпадає під критерії економічного мігранта (184-191).

Рішенням №328-15 від 23.04.2015 року з посиланням на статтю 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» висновок Управління підтримано, у наданні статусу біженця в Україні громадянці ОСОБА_3 відмовлено.

25.05.2015 року позивач отримала повідомлення про відому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 127).

Суд вважає, що висновок, який став підставою для прийняття рішення та оспорює позивач, є таким, що складений у відповідності до розділу VІ Правил: за результатом оцінки комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником. У висновку зроблено посилання на використану інформацію про країну походження заявника, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

Відповідач Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011 року, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням.

Згідно п.7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закону України) під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Перевіряючи законність рішеня ДМСУ про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачу необхідно було з'ясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд не приймає до уваги посилання Позивача як на підставу задоволення позову на обставини, які він виклав у позовній заяві з наступних підстав.

Позивач при звернені до Управління повідомила, що причиною виїзду з країни громадянської належності стала випадкова участь її чоловіка у мітингу 13.05.2005 року, через що йому довилось покинути Узбекистан в пошуках притулку, а позивач потрапила під нагляд представників правоохоронних органів які їй постійно погрожували, проте на підтвердження даних обставин позивачем не надано жодних доказів щодо переслідування її за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Позивач покинула країну громадянського походження без будь яких перешкод та не піддавалась переслідуванням в подальшому.

Дійсно, у відповідності до інформації по країні Узбекистан влада придушує всі форми свободи вираження думок і заборонено будь які створення політичної опозиції, незалежних ЗМІ, вільних профспілок, незалежних організацій громадянського суспільства чи релігійної свободи. Ті, хто намагаються відстоювати свої права, або діяти таким чином, вважаються діючими всупереч державним інтересам, особи підлягають безпідставному затриманню, відсутні належні правові процедури. Зазначене підтверджується доповідями міжнародних організацій та звітами Хьюман Райтс Вотч.

Однак, на думку суду, вся інформація свідчить про наявність порушення прав людини в країні Узбекистан, погіршення криміногенної ситуації, економічного спаду в цій крайні, проте це не може бути безумовною підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули з Узбекистану до України та звернулись з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась з такою заявою.

Позивачем не доведено, що інформація по країні походження має безпосереднє відношення до неї для виришиння питання щодо надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту .

З урахуванням встановлених фактів, суд прийшов до висновку, що заява, яку подала ОСОБА_3 до органів міграції є логічно непослідовною, неправдоподібною та не викликає довіри, а дійсною причиною її звернення є спроба легалізувати своє знаходження на території України.

Суд вважає, що при розгляді заяви позивача про надання їй статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні, відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття відповідного статусу. При цьому відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 11, 72, 86, 128, 159-164 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 23.04.2015 року № 328-15 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні, зобов'язання визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання постанови у порядку ст.160,167,185-187 КАС України.

Головуючий Катаєва Е.В.

Судді Потоцька Н.В.

Свида Л.І.