Справа № 826/8791/15
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2015-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

21 вересня 2015 року 18:41 справа №826/8791/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Калужського Д.О. та представників:
позивача: Власової І.Б.;

відповідача: ОСОБА_1 ;

ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні адміністративну справу
за позовомОСОБА_3
доВійськової частини НОМЕР_1
провизнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії
На підставі частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 21 вересня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
ОСОБА_3 (далі по тексту позивач, ОСОБА_3 ) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративними позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі по тексту відповідач), в якому, з урахуванням подальшого зменшення позовних вимог, просить: 1) визнати протиправними дії відповідача щодо припинення виплати полковнику юстиції ОСОБА_3 з 01 лютого 2015 року надбавки за виконання спеціальних завдань в розмірі 70 відсотків посадового окладу помічника командира Військової частини НОМЕР_1 ; 2) визнати протиправними дії відповідача щодо не надання частини невикористаної щорічної відпустки за 2014 рік (4 діб) та щорічної основної відпустки за 2015 рік (45 діб) відповідно до графіку відпусток на 2015 рік; 3) зобов`язати відповідача вчинити дії щодо поновлення виплати надбавки за виконання спеціальних завдань в розмірі 70 відсотків посадового окладу помічника командира Військової частини НОМЕР_1 з 01 лютого 2015 року та перерахувати за період з 01 лютого 2015 року розмір грошового забезпечення та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення; 4) зобов`язати відповідача надати позивачу частину невикористаної щорічної відпустки за 2014 рік (4 діб) та щорічну основну відпустку за 2015 рік (45 діб).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 травня 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/8791/15, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 21 вересня 2015 року позивач позовні вимоги підтримав, представники відповідача проти задоволення позову заперечили.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача та представників відповідача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_3 займає посаду помічника командира Військової частини НОМЕР_1 за контрактом про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, який набрав чинності 03 листопада 2011 року.

Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 02 лютого 2015 року №22 ДСК з 01 лютого 2015 року ОСОБА_3 встановлено надбавку за безпосереднє виконання спеціальних завдань із забезпечення державної безпеки у розмірі 0% на підставі рапорту начальника резерву кадрового складу за рішення заступника командира військової частини-директора 1 департаменту від 31 січня 2015 року.

29 квітня 2015 року позивач подав начальнику відділу напрямків резерву кадрового складу Військової частини НОМЕР_1 рапорт про надання невикористаної щорічної відпустки за 2014 рік тривалістю 4 календарних дні та щорічної основної відпустки за 2015 рік тривалістю 45 календарних днів з 30 квітня 2015 року.

Відповідно до пункту 4 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 29 квітня 2015 року №90 ДСК ОСОБА_3 вважається такою що вибуває 30 квітня 2015 року для проходження військово-лікарської комісії.

Згідно з пунктом 26 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03 червня 2015 року №117 ДСК призупинено виплату грошового забезпечення ОСОБА_3 з 25 травня 2015 року за самовільне залишення військової частини або місця служби строком понад 10 діб.

Позивач вважає протиправними дії відповідача щодо припинення виплати надбавки за виконання спеціальних завдань, не надання відпустки, оскільки вони вченні за відсутності правових підстав та продиктовані неприязним ставленням керівництва військової частини до ОСОБА_3 .

Відповідач проти позову заперечив з підстав правомірності своїх дій вимогам законодавства та зазначив наступне: за період з 01 лютого 2015 року позивач не виконував спеціальних завдань; рішення про надання позивачу відпустки було прийнято, але у зв`язку із не проходженням військово-лікарської комісії відпустка не надавалась.

Крім того в частині позовних вимог щодо припинення виплати надбавки за виконання спеціальних завдань відповідач просить залишити адміністративний позову без розгляду, у зв`язку із пропущенням строку звернення до суду.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред`явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Відповідно до положень частин першої-третьої статті 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Частина четверта статті 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей передбачає, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно з абзацом шостим підпункту 1 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, установлювати надбавку військовослужбовцям підрозділів Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки та інших розвідувальних органів, які безпосередньо займаються виконанням спеціальних завдань із забезпечення державної безпеки, військовослужбовцям Управління державної охорони, які забезпечують державну охорону органів державної влади та посадових осіб України - в розмірі до 70 відсотків посадового окладу.

Суд встановив, що Військова частина НОМЕР_1 є розвідувальним органом Міністерства оборони України, що здійснює розвідувальну діяльність у воєнній, воєнно-політичній, воєнно-технічній, воєнно-економічній, інформаційній та екологічній сферах, а тому командир Військової частини НОМЕР_1 має право установлювати надбавку військовослужбовцям, які безпосередньо займаються виконанням спеціальних завдань із забезпечення державної безпеки.

Водночас право на встановлення такої надбавки поставлено в залежність від фактичного виконанням військовослужбовцем спеціальних завдань із забезпечення державної безпеки.

Так, на виконання приписів частини четвертої статті 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 28 квітня 2009 року №150 затверджено Інструкцію про порядок та умови виплати щомісячних надбавок військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 (далі по тексту Інструкція №150), витяг з якої долучено до матеріалів справи.

За визначенням пункту 1.2 Інструкції спеціальні заходи це дії, які включають організацію розвідки (планування, координацію), добування, збір та обробку інформації, а також інші заходи, в тому числі пов`язані з антитерористичною діяльністю, спрямовані на підтримку національних інтересів держави та забезпечення державної безпеки; спеціальні завдання це завдання, які виконуються за допомогою спеціальних заходів з метою сприяння здійсненню державної політики у визначених законодавством сферах.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції №150 надбавки виплачуються за місцем штатної служби за поточний місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць.

Пункт 5.2 Інструкції №150 визначає, що надбавка встановлюється лише у разі виконання спеціальних завдань із забезпечення державної безпеки відповідно до наказів командира Військової частини НОМЕР_1 та начальників діючого, спеціального резервів.

За правилами пункту 5.3 цієї Інструкції конкретний розмір надбавки встановлюється за відповідними наказами кожному військовослужбовцю щорічно.

Зміст наведених норм Інструкції №150 вказує, що обов`язковою умовою виплати військовослужбовцям Військової частини НОМЕР_1 надбавки за виконання спеціальних завдань є власне виконання спеціальних завдань із забезпечення державної безпеки відповідно до наказів командира Військової частини НОМЕР_1 та начальників діючого, спеціального резервів; при цьому розмір такої надбавки встановлюється щорічно.

На підставі наявних у справі доказів суд встановив, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 21 серпня 2014 року №177/ДСК ОСОБА_3 переведено для подальшого проходження служби до резерву кадрового складу Військової частини НОМЕР_1 .

За рапортом начальника резерву кадрового складу Військової частини НОМЕР_1 від 31 січня 2015 року наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 02 лютого 2015 року №22 ДСК відповідно до пункту 5.3 Інструкції №150 ДСК полковнику юстиції ОСОБА_3 , співробітнику відділу напрямків резерву кадрового складу, встановлено надбавку за безпосереднє виконання спеціальних завдань із забезпечення державної безпеки у розмірі 0%, у зв`язку із тим, що покладання відповідних обов`язків із виконання спеціальних завдань у 2015 році на позивача не передбачалось.

На думку позивача, займана посада помічника командира Військової частини НОМЕР_1 передбачає виконання спеціальних завдань, переведення в резерв кадрового складу гарантує збереження військовослужбовцю всіх видів грошового забезпечення (в тому числі надбавок та премій), які він отримував за попередньою посадою в повному обсязі, а тому припинення виплати надбавки за виконання спеціальних завдань з 01 лютого 2015 року є протиправним.

Разом з тим, суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували виконання позивачем у 2015 році спеціальних завдань із забезпечення державної безпеки, а передбачення посадою помічника командира Військової частини НОМЕР_1 виконання спеціальних завдань не є безумовною підставою для виплати спірної надбавки за умови фактичного не виконання спеціальних завдань із забезпечення державної безпеки.

Суд враховує, що відповідно до пункту 10.1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року №260, особам, які вибули у відпустку, або перебувають в розпорядженні, та тим, хто на день вибуття на лікування звільнений від посад, за весь період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою, безперервного перебування на лікуванні в лікарняних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою виплачується грошове забезпечення за останніми штатними посадами, які вони займали, та звертає увагу, що у період з 30 грудня 2014 року по 28 січня 2015 року, коли ОСОБА_3 перебувала у відпустці для лікування у зв`язку із хворобою, надбавка за виконання спеціальних завдань у січні 2015 року збереглась. Зазначене позивачем не заперечується.

Як видно з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 29 січня 2015 року №019, ОСОБА_3 вважається такою, що прибула 29 січня 2015 року з відпустки для лікування у зв`язку із хворобою та приступила до виконання службових обов`язків, що підтверджує припинення виплати надбавки за виконання спеціальних завдань після виходу позивача із відпустки.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на необхідність збереження виплати надбавки за виконання спеціальних завдань, у зв`язку із тим, що 02 лютого по 05 березня 2015 року її було звільнено від виконання службових обов`язків у зв`язку із хворобою, оскільки рапорт про зменшення ОСОБА_3 розміру надбавки за виконання спеціальних завдань подано на розгляд командиру Військової частини НОМЕР_1 та відповідний наказ видано до звільнення позивача від виконання службових обов`язків.

З огляду на викладене, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів, які підтверджують виконання ОСОБА_3 у 2015 році спеціальних завдань із забезпечення державної безпеки, суд вважає, що припинення виплати надбавки за виконання спеціальних завдань в розмірі 70 відсотків посадового окладу здійснене у межах законодавства, що регулює виплату грошового забезпечення та приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог у цій частині.

При цьому суд вважає безпідставними твердження відповідача про пропущення позивачем строку звернення в частині позовних вимог щодо припинення виплати надбавки за виконання спеціальних завдань.

Так, відповідно до частини першої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, строк звернення до суду, у тому числі у справах щодо проходження публічної служби, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як зазначено у позовній заяві, про зменшення розміру грошового забезпечення позивачу стало відомо у березні-квітні 2015 року; у свою чергу, на думку відповідача, позивач повинен був дізнатися про припинення виплати грошового забезпечення після зарахування коштів на картковий рахунок ОСОБА_3 , а саме: у лютому 2015 року 12, 26 та 27 числа, у березні 2015 року 4 числа, у квітні 2015 року - 9 числа.

Одночасно сторони визнають, що про зменшення розміру надбавки за виконання спеціальних завдань згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 02 лютого 2015 року №22 ДСК, відповідач не повідомляв ОСОБА_3 , а доказів ознайомлення позивача з таким наказом в матеріалах справи не міститься.

Суд звертає увагу, що момент зарахування коштів на картковий рахунок та отримання виписок банку з рахунку не може бути початком перебігу строку звернення до суду, оскільки законодавство не покладає обов`язку на працівника перевіряти розмір нарахованого грошового забезпечення відразу ж після зарахування на картковий рахунок, а виписки банку не містять відомостей про структуру нарахованого грошового забезпечення, що дозволило визначити яку саме виплату зменшено.

В частині позовних вимог про визнання протиправними дії відповідача щодо не надання частини невикористаної щорічної відпустки за 2014 рік та щорічної основної відпустки за 2015 рік і про зобов`язання надати таку відпустку, суд звертає увагу на наступне.

Частина перша статті 101 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей встановлює, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів. Час для проїзду до місця проведення зазначеної відпустки і назад не надається. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

Згідно з частиною другою статті 101 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу прямого начальника, уповноваженого Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, керівниками правоохоронних органів та керівниками розвідувальних органів України, щорічна основна відпустка за минулий рік надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано.

Відповідно до пункту 186 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі по тексту - Положення), щорічна основна відпустка надається згідно з графіком відпусток на наступний рік, що до 1 грудня затверджується командиром (начальником), який має право надавати відпустки військовослужбовцям, і доводиться під підпис до відома кожного військовослужбовця.

Щорічна основна відпустка надається військовослужбовцю з урахуванням необхідності підтримання постійної бойової готовності та проведення заходів з підготовки військових частин, часу використання відпусток у попередньому році, побажань і сімейних обставин військовослужбовця, висновку (постанови) військово-лікарської комісії.

Як передбачає пункт 187 вказаного Положення, щорічна основна відпустка переноситься на інший період або продовжується командиром військової частини в разі:

1) захворювання військовослужбовця, на підставі довідки закладу охорони здоров`я, завіреної міським (районним) військовим комісаром, - на кількість діб хвороби військовослужбовця;

2) надання відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, на підставі медичного висновку;

3) виконання військовослужбовцем державних або громадських обов`язків, якщо згідно із законодавством він підлягає звільненню на цей час від виконання обов`язків за посадою зі збереженням грошового забезпечення;

4) збігу щорічної основної відпустки з відпусткою у зв`язку з навчанням.

Таким чином, військовослужбовцю надається щорічна основна відпустка згідно з графіком відпусток на наступний календарний рік, перенесення якої може мати місце лише за наявності вичерпних підстав, передбачених Положенням.

Згідно графіку щорічних основних відпусток співробітників відділу напрямків резерву кадрового складу Військової частини НОМЕР_1 на 2015 рік, витяг з якого надано відповідачем на вимогу суду, надання позивачу відпуски заплановано на період з 23 лютого по 03 квітня 2015 року.

Однак, за період з 12 лютого по 20 березня 2015 року, з 21 березня по 23 березня 2015 року, з 24 березня по 17 квітня 2015 року, з 18 квітня по 22 квітня 2015 року ОСОБА_3 була звільнена від виконання службових обов`язків у зв`язку із хворобою та знаходилась у лікувальних закладах, що стало підставою для перенесення щорічної основної відпустки та відповідного зміщення запланованого періоду відпустки.

Суд встановив, ОСОБА_3 подала начальнику відділу напрямків резерву кадрового складу Військової частини НОМЕР_1 рапорт про надання їй частини невикористаної щорічної основної відпустки за 2014 рік тривалістю 4 календарних дні та щорічної основної відпустки за 2015 рік тривалістю 45 календарних днів з 30 квітня 2015 року. Наявність права на відпустку зазначеною тривалістю відповідачем не заперечується.

З відміток на рапорті позивача вбачається, що начальник відділу напрямків резерву кадрового складу Військової частини НОМЕР_1 клопотав по суті рапорту перед начальником резерву кадрового складу Військової частини НОМЕР_1 , який у свою чергу просив заступника командира Військової частини НОМЕР_1 включити відповідне питання до наказу командира (по стройовій частині).

Вчинена на рапорті резолюція від 29 квітня 2015 року свідчить, що командуванням військової частини прийнято рішення про надання позивачу відпустки після проходження військово-лікарської комісії.

Як зазначив відповідач у письмовому запереченні проти позову, ненадання позивачу відпустки пов`язане з тривалою відсутністю ОСОБА_3 на військовій службі у зв`язку із захворюванням та лікуванням і в подальшому не проходженням військово-лікарської комісії.

Утім суд зауважує, що направлення позивача для проходження військово-лікарської комісії відбулося після подання ОСОБА_3 рапорту про надання відпустки.

Будь-яких інших доказів, які б підтверджували наявність у межах спору правових підстав для перенесення щорічної основної відпустки, відповідачем до суду не надано.

Таким чином, не надання позивачу частини невикористаної щорічної відпустки за 2014 рік (4 календарних дні) та щорічної основної відпустки за 2015 рік (45 календарних днів) відповідно до графіку відпусток на 2015 рік суперечить приписам Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та порушує права позивача.

Поряд із цим позовні вимоги щодо надання відпустки належить задовольнити частково, а саме: поведінка Військової частини НОМЕР_1 в даному випадку носить пасивний характер та є протиправною бездіяльністю, а тривалість відпустки згідно норм Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей обчислюється в календарних днях, а не добами.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірності не надання позивачу щорічної основної відпустки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, однак, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 163, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не надання ОСОБА_3 частини невикористаної щорічної відпустки за 2014 рік (4 календарних дня) та щорічної основної відпустки за 2015 рік (45 календарних днів) відповідно до графіку відпусток на 2015 рік.

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 надати ОСОБА_3 частину невикористаної щорічної відпустки за 2014 рік (4 календарних дня) та щорічну основну відпустку за 2015 рік (45 календарних днів).

4. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко