Справа № 815/2978/15
Суддя: Зуєва Л.Є.
Дата ухвалення: 2015-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/2978/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О. А.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Зуєвої Л.Є.,

суддів Шевчук О.А. та Федусика А.Г.

при секретарі Кучмій І.В.

за участю апелянта ОСОБА_1,

представника апелянта ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

перекладача ОСОБА_5.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26.06.2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

В травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 273-15 від 03 квітня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що позивач постійно мешкав в АДРЕСА_1. В 2010 році прибув на територію України з метою продовження навчання. Однак, в 2011 році в Сирії почався внутрішній озброєний конфлікт, а тому в разі його повернення в країну походження, він може стати жертвою свавільного насилля через вкрай нестабільну ситуацію в країні та може підлягати примусовому призову до служби в армії країни або примусово бути рекрутованим з боку повстанців, однак позивач не має бажання приймати участь у бойових діях проти власного народу, тому не може повернутися до своєї країни з причин загальнопоширеного насильства, а також через побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 26.06.2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає про невідповідність висновків суду обставинам справи. При цьому апелянт вважає, що судом допущено порушення матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. У зв'язку з чим в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції і винесення нової постанови із задоволенням позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її часткового задоволення.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сирії, за національністю сирієць, за віросповіданням мусульманин-суніт (а.с.41).

Країну постійного проживання ОСОБА_1 залишив 21.02.2010 року, літаком на підставі національного паспорту № НОМЕР_1 та візи типу НОМЕР_2 авіарейсом м. Дамаск (Сирія) - м. Стамбул (Туреччина) - м. Одеса (Україна) (а.с.43-44).

11.11.2014 року позивач звернувся до управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМСУ в Одеській області із заявою про надання йому статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.38-40).

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМСУ в Одеській області був прийнятий висновок від 30.01.2015 року № 2014OD0286 щодо відмови ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.73-81), який обґрунтований тим, що громадянська війна в країні не розглядається саме як причина виїзду заявника в Україну, так як він виїхав на територію України ще в 2010 році, з тих пір на Батьківщину не повертався. За захистом звернувся лише через 3 роки після початку військового конфлікту в Сирії та 4 роки знаходився на території України нелегально.

Рішенням Державної міграційної служби України від 03 квітня 2015 року № 273-15 (а.с.30) підтриманий вище зазначений висновок та відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для надання йому статусу біженця в Україні, не вказують на наявність у нього об'єктивних причин для побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, однак колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671- VІ), міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 цього Закону біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ч. 5 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

З огляду на викладене, підставами для отримання відповідного статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту для особи, яка звернулась за отриманням такого статусу, є існування реальної погрози стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, існування відповідних передумов для того, щоб особа покинула країну своєї громадянської належності, або не могла чи не бажала повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому судова колегія зазначає, що оцінка таким побоюванням обов'язково повинна надаватися компетентним органом з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Слід зазначити, що у грудні 2012 року Управління Верхового Комісара ООН опублікувало Рекомендації УВКБ ООН з питань міжнародного захисту стосовно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку, в яких зазначається, що Міжнародний Комітет Червоного Хреста вважає конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру. У документі наводяться подробиці впливу конфлікту на гуманітарну ситуацію та ситуацію з правами людини, зокрема, дітей та палестинських біженців. У результаті напруженої ситуації, що склалася у Сирії, УВКБ ООН вважає, що більшість її громадян, які звертаються за міжнародним захистом, відповідають критеріям поняття «біженець» за Конвенцією про статус біженців 1951 року, інші мають право на додатковий захист.

Крім того, 22.10.2013 року Управління Верхового Комісара ООН опублікувало оновлену редакцію документа «Рекомендації УВКБ ООН з питань міжнародного захисту стосовно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку» зі змісту якого вбачається, що після опублікування попередньої редакції вказаних Рекомендацій збройний конфлікт в Сирії продовжує загострюватися, в результаті чого вибухнула масштабна гуманітарна криза. УВКБ ООН, як і раніше наголошує, що більшість громадян Сирії, які звертаються за міжнародним захистом, відповідають критеріям поняття «біженець» за Конвенцією про статус біженців 1951 року, інші мають право на додатковий захист. Також, у документі дається перелік вразливих груп осіб, серед яких, зокрема, особи, що ухиляються від військової служби, палестинські біженці, групи національних меншин.

Також в Рекомендаціях УВКБ ООН від 22.10.2013 року зазначено, що конфлікт характеризується неувагою до захисту цивільного населення, оскільки сторони конфлікту постійно переступають норми міжнародного гуманітарного права та скоюють інші серйозні порушення прав людини та посягання на них, у тому числі, але не тільки: свавільні арешти, катування та інші форми жорсткого погодження, насильницькі зникнення, викрадення, сумарні та позасудові страти, примусові переміщення та застосування тяжкої або забороненої зброї проти цивільного населення.

За змістом пп. 2, 4 Рекомендацій УВКБ ООН з питань міжнародного захисту стосовно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку від 27.10.2014 року (ІІІ редакція) на даний момент майже всі райони країни (Сирії) охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, які частково накладаються один на одного; ця ситуація посилюється внаслідок того, що за всі протиборчі сторони воюють іноземні найманці. Бої між сирійськими урядовими силами і масою антиурядових збройних груп не затихають. За наявними даними, до квітня 2014 кількість осіб, які загинули в результаті конфлікту, перевищила 191 тисяч осіб. Найбільше число документально зафіксованих випадків смерті було зареєстровано в провінції Риф Дамаск, далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дераа і Хама.

У п. 31 вказаних Рекомендацій УВКБ зазначає, що у світлі розвитку подій і зміни обставин в Сирії, можливо, буде доцільно переглянути (якщо цього ще не було зроблено) рішення у справах сирійців, чиї клопотання про надання притулку в минулому були відхилені, щоб ті, хто в силу обставин, що змінилися має обґрунтовані причини звернутися про надання притулку як біженці «на місці» (sur place), могли розраховувати на ухвалення відповідного рішення, яке дозволить їм користуватися захистом і правами, що випливають з визнання їх біженцями.

Відповідно до п. 34 вказаних Рекомендацій УВКБ ООН, враховуючи актуальність даного питання на тлі збільшення навантаження на сусідні з Сирією держави і відновлення припливу біженців, УВКБ ООН повторює свій заклик до держав, які не є сусідами Сирії, вивчити конкретні та ефективні способи вираження солідарності.

За інформацією по країні походження з сайту http://www.refworld.org.ru/docid/5524f1e54.html, з публікації 27.03.2015 року, ситуація в Сирії значно погіршилась, а коштів, які виділяються на гуманітарну допомогу не досить для забезпечення потреб мирного населення.

Також зазначено, що в результаті конфлікту, який продовжується вже чотири роки, загинуло 220 тисяч осіб. Більше 12 млн. потребують життєво необхідної допомоги.

Крім того, як вбачається з інформації по країні походження про ставлення до дезертирів у Сирії на даний момент: Оперативне Керівництво Ноmе 0ffїсе Великобританії по Сирії від 15.01.2013 року (http://www.unhcr.org/refworld/docid/50f55с8d2.html): «...сирійський уряд є жорстоко репресивним до інакомислення і свободи совісті які не є офіційно визнані в країні. Рівень смертей з вини влади з березня 2011 року неухильно зростає. Велика кількість солдатів було вбито за спробу втечі або за відмову відкривати вогонь по мирних жителях. У ході нинішнього конфлікту сирійська влада, ймовірно, потребує все більше призовників, щоб підтримати президента ОСОБА_6. З урахуванням ситуації в Сирії, коли заявник є дезертиром з Сирійської армії, або може підлягати призову на військову службу після повернення, буде доречно надавати таким особам притулок, тому що сирійська влада буде розглядати їх як противників режиму».

Таким чином, на теперішній момент в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

Колегія суду зазначає, що висновки управління, на підставі яких було прийнято оскаржуване рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ґрунтується на недоведеності заявником фактів серйозності та не вибірковості загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадського походження; не встановлення фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину зазначає лише те, що в Сирії йде війна.

В свою чергу, судова колегія суду апеляційної інстанції вважає не вмотивованим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, а саме з посиланням на те, що позивач не посилався на факти побоювання стати жертвою переслідувань, а вказав на можливі факти бути видвореним з території України у зв'язку із нелегальним перебуванням в країні, а тому не може розглядатись як особа, що потребує міжнародного захисту в контексті Конвенції 1951 року.

Згідно п. 11 Рекомендацій УВКБ ООН від 22.10.2013 року сирійці потребують міжнародного захисту до тієї пори, доки ситуація з безпеки та дотримання прав людини в Сирії не буде поліпшена та не будуть утворені умови для добровільного повернення та поваги до людської гідності. В п.14 Резолюції визначено, що клопотання громадян Сирії щодо міжнародного захисту повинні розглядатись на підставі справедливих та ефективних процедур. В тих випадках - все більш виключних-де критерії включення згідно Конвенції 1951р. не будуть дотримані, слід розглядати більш широкі критерії відповідності поняття "біженець", які сформовані в регіональних документах про біженців, або інші форми міжнародного захисту, у тому числі додаткового захисту.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Звертаючись із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач посилався і на побоювання повертатися у країну громадянської належності, в якій йде війна.

В свою чергу, з огляду на загальнодоступну інформацію, ситуація в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

У своєму висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідач посилався також на те, що позивач прибув на територію України до початку військового конфлікту в Сирії, а основною метою його виїзду з країни було бажання отримати вищу освіту на території України, що не відповідає положенням п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів вважає такі висновки безпідставними, з огляду на те, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Крім того, як вже зазначалось вище, ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено право особи, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

З огляду на все вищезазначене, колегія суддів вважає, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, не здійснив перевірку усіх обставин, викладених позивачем, що призвело до порушення принципу рівності перед законом.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає рішення Державної міграційної служби України №273-15 від 03.04.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту таким, що не відповідає міжнародним принципам, та підлягає скасуванню.

Крім того, судова колегія суду апеляційної інстанції вважає необхідним зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відповідно до чинного законодавства виключна компетенція щодо прийняття рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту належить саме Державній міграційній службі України.

Таким чином, враховуючи, що судом першої інстанції при вирішенні справи порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів, керуючись п.п.3,4 ч.1 ст. 202 КАС України вважає необхідним скасовуючи постанову суду першої інстанції, прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26.06.2015 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 03.04.2015 року №273-15, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11.11.2014 року про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням інформації по країні походження ОСОБА_1 та обставин встановлених судом.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів після складання повного тексту постанови.

Повний текст ухвали складено та підписано 25.09.2015 року

Головуючий: суддя Л.Є. Зуєва

суддя О.А. Шевчук

суддя А.Г. Федусик