Справа № 2а-14630/10/2670
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2010-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

21 жовтня 2010 року № 2а-14630/10/2670

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Добрівська Н.А., розглянувши позовну заяву і додані до неї матеріали

за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_1 ОСОБА_2
до Міністерства юстиції України Полтавської районної державної нотаріальної контори
про визнання дій та бездіяльності органів державної влади і місцевого самоврядування злочином геноциду, визнання ОСОБА_1, ОСОБА_3 жертвами геноциду, визнання ОСОБА_3 виконавцем заповіту, зобовязання вчинити дії та продовження строку прийняття спадщини
ВСТАНОВИВ:

14 жовтня 2010 року гр. ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_3 звернулися до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Міністерства юстиції України та Полтавської районної державної нотаріальної контори, яким просили:

- визнати дії органів державної влади і місцевого самоврядування Полтавської області злочином геноциду проти мешканців села Біологічного Полтавської області;

- визнати дії та бездіяльність органів центральної влади та їх посадових осіб з 10.01.2009 року злочином геноциду відносно мешканців села Біологічного Полтавської області;

- визнати жертвою злочину геноциду мешканку села Біологічного Полтавської області ОСОБА_4;

- визнати жертвами геноциду ОСОБА_1, ОСОБА_3 внаслідок злочинних дій та бездіяльності органів центральної влади та їх посадових осіб;

- визнати, що ОСОБА_1 дійсно є спадкоємцем ОСОБА_4;

- визнати, лист Полтавської районної державної нотаріальної контори від 10.09.2010 року за №02-14/1530 відмовою у вчинені нотаріальної дії;

- визнати, що ОСОБА_3 відповідно до довіреностей заповідача ОСОБА_4 та спадкоємця ОСОБА_1 є виконавцем заповіту ОСОБА_4;

- зобовязати Міністерство юстиції України розслідувати діяльність органів юстиції Полтавської області щодо скоєння злочину геноциду відносно мешканців села Біологічного Полтавської області з 01.01.2005 року по теперішній час;

- зобовязати нотаріусів Полтавської районної державної нотаріальної контори реалізувати право ОСОБА_1 на посвідчення повноважень ОСОБА_3 виконавцем заповіту ОСОБА_4 з видачею йому свідоцтва виконавця заповіту;

- повноваження виконавця заповіту ОСОБА_4 ОСОБА_3 встановити ті, що перераховані в довіреності ОСОБА_1 від 10.10.2005 року;

- строк повноважень виконавця заповіту ОСОБА_3 встановити до легалізації села Біологічного Полтавської області і повного здійснення волі спадкодавця оформлення права на нерухоме майно, яким спадкодавець володіла і розпоряджалась до своєї смерті;

- продовжити строк прийняття спадщини на спадкове майно ОСОБА_4 до легалізації села Біологічного Полтавського району Полтавської області і виконання виконавцем заповіту ОСОБА_4 ОСОБА_3 своїх повноважень.

В обґрунтування своїх вимог позивачі посилаються на те, що дії і бездіяльність відповідачів мають ознаки злочину геноциду спрямованого проти мешканців села Біологічного Полтавської області та перешкоджають у реалізації законного права позивачів на оформлення належним чином спадщини.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.107 КАС України суддя після одержання позовної заяви зясовує, чи належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Завданням адміністративного судочинства, згідно частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.2 ст.17 КАС України, юрисдикції адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спори між субєктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; спори за зверненням субєкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; спори щодо правовідносин, повязаних з виборчим процесом чи процесом референдуму.

Частиною 2 статті 4 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи: що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства; про накладення адміністративних стягнень; щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) обєднання громадян віднесені до його внутрішньої діяльності або виключної компетенції (ч.3 ст.17 КАС України).

Щодо вимог позивачів про визнання дій органів державної влади і місцевого самоврядування Полтавської області злочином геноциду проти мешканців села Біологічного Полтавської області; визнання дій та бездіяльності органів центральної влади та їх посадових осіб з 10.01.2009 року злочином геноциду відносно мешканців села Біологічного Полтавської області; визнання жертвою злочину геноциду мешканку села Біологічного Полтавської області ОСОБА_4; визнання жертвами геноциду ОСОБА_1, ОСОБА_3 внаслідок злочинних дій та бездіяльності органів центральної влади та їх посадових осіб; зобовязання Міністерства юстиції України розслідувати діяльність органів юстиції Полтавської області щодо скоєння злочину геноциду відносно мешканців села Біологічного Полтавської області з 01.01.2005 року по теперішній час суд зазначає наступне.

Правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від злочинних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання злочинам є завданням Кримінального кодексу України.

Виконання завдань КК провадиться, зокрема, шляхом визначення суспільно небезпечних діянь, які є злочинами, та покарань, що застосовуються до осіб, які ці злочини вчинили.

Ознаки такого суспільно небезпечного діяння злочину, як «геноцид»та відповідальність за скоєння цього злочину визначено в ст.442 Розділу XX «Злочини проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку»Кримінального кодексу України.

Вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину (порушення особою кримінально-правового припису держави) є підставою для кримінальної відповідальності. Якщо буде встановлено, що ознаки вчиненого діяння повністю відповідають ознакам складу конкретного злочину, передбаченого Кримінальним кодексом України, то вчинене вважається злочином і вирішується питання про притягнення особи, яка його вчинила, до кримінальної відповідальності.

Кримінальна відповідальність це особливий правовий інститут, у межах якого здійснюється офіційна оцінка поведінки особи як злочинної.

Відповідно до змісту ст.4 Кримінально-процесуального кодексу України, який має своїм призначенням визначення порядку провадження у кримінальних справах, в кожному випадку виявлення ознак злочину суд, прокурор, слідчий і орган дізнання зобовязані в межах своєї компетенції порушити кримінальну справу та вжити всіх передбачених законом заходів до встановлення події злочину, осіб, винних у вчиненні злочину, і до їх покарання.

Провадження у кримінальних справах це порядок, процедура виконання певних дій на різних стадіях розгляду кримінальної справи від її порушення і до виконання вироків і ухвал суду.

Провадження у кримінальних справах, як частина судочинства в Україні здійснюється виключно у порядку, який встановлюється законом. Таким систематизованим законом, що визначає права і обовязки учасників кримінально-процесуальних відносин і, таким чином, визначає порядок провадження у кримінальних справах, є Кримінально-процесуальний кодекс України.

Рішенням Конституційного суду України від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001 кримінальне судочинство визначається як врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів.

Згідно ст.49 КПК України потерпілим визнається особа, якій злочином заподіяно моральну, фізичну або майнову шкоду. Про визнання громадянина потерпілим чи про відмову в цьому особа, яка провадить дізнання, слідчий і суддя виносять постанову, а суд ухвалу.

З огляду на заявлені позивачами вимогами, які стосуються встановлення наявності в діяннях (діях і бездіяльності) органів державної влади і місцевого самоврядування Полтавської області складу злочину, передбаченого ст.442 Кримінального кодексу України, а також враховуючи визначену в ст.17 КАС України юрисдикцію адміністративних судів, яка поширюється на правовідносини, що виникають у звязку із здійсненням субєктом владних повноважень владних управлінських функцій, та не поширюється на публічно-правові справи що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства, підстав у відкритті провадження у адміністративній справі в зазначеній частині немає.

Зазначені вимоги позивачів можуть бути вирішені в позасудовому та судовому провадженні в порядку кримінального судочинства.

Щодо вимог позивачів про визнання ОСОБА_1 спадкоємцем ОСОБА_4; визнання, листа Полтавської районної державної нотаріальної контори від 10.09.2010 року за №02-14/1530 відмовою у вчинені нотаріальної дії; визнання ОСОБА_3 виконавцем заповіту ОСОБА_4 відповідно до довіреностей заповідача ОСОБА_4 та спадкоємця ОСОБА_1; зобовязання нотаріусів Полтавської районної державної нотаріальної контори реалізувати право ОСОБА_1 на посвідчення повноважень ОСОБА_3 виконавцем заповіту ОСОБА_4 з видачею йому свідоцтва виконавця заповіту; встановити повноваження виконавця заповіту ОСОБА_4 ОСОБА_3, що перераховані в довіреності ОСОБА_1 від 10.10.2005 року; встановити строк повноважень виконавця заповіту ОСОБА_3 до легалізації села Біологічного Полтавської області і повного здійснення волі спадкодавця оформлення права на нерухоме майно, яким спадкодавець володіла і розпоряджалась до своєї смерті; продовжити строк прийняття спадщини на спадкове майно ОСОБА_4 до легалізації села Біологічного Полтавського району Полтавської області і виконання виконавцем заповіту ОСОБА_4 ОСОБА_3 своїх повноважень, суд зазначає наступне.

Суспільні відносини правонаступництва, тобто наступництва одних субєктів цивільного права фізичних, юридичних осіб, держави, територіальної громади та інших учасників, визначених у ст. 2 ЦК України (спадкоємців) в правах та обовязках фізичної особи, яка померла (спадкодавця) регулюються спадковим правом.

Захист приватного (субєктивного) права спадкування є одним із завдань цивільного судочинства.

Так, згідно п.1 ч.1 ст.15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

При цьому, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (ч.1 ст.2 КАС України).

Таким чином, обєктом захисту в адміністративному судочинстві є, зокрема, права, свободи та інтереси фізичних осіб саме у публічно-правових відносинах від порушень з боку субєкта, який наділений публічно-владними повноваженнями.

Враховуючи зазначене та беручи до уваги, що предметом позову в зазначеній частині є порушене субєктивне право позивачів на спадкове майно підстави для відкриття провадження в адміністративній справі та розгляду вказаних вимог в порядку адміністративного судочинства відсутні.

Розгляд зазначених вимог може здійснюватись в порядку цивільного судочинства відповідним судом.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 109 КАС України суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись п.1 ч.1 ст.109, ст.160, ст.165 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя -

У Х В А Л И В:

1. Відмовити ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у відкритті провадження в адміністративній справі за їх позовом до Міністерства юстиції України, Полтавської районної державної нотаріальної контори про визнання дій та бездіяльності органів державної влади і місцевого самоврядування злочином геноциду, визнання ОСОБА_1, ОСОБА_3 жертвами геноциду, визнання ОСОБА_3 виконавцем заповіту, зобовязання вчинити дії та продовження строку прийняття спадщини.

2. Копію ухвали про відмову у відкритті провадженні в адміністративній справі невідкладно надіслати особам, які їх подали.

3. Попередити позивачів, що позовні матеріали будуть їм надіслані супровідним листом рекомендованим поштовим відправленням із зворотною розпискою про їх одержання після спливу терміну для оскарження ухвали про відмову у відкритті провадженні в адміністративній справі.

4. У випадку оскарження ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі позовні матеріали будуть скеровані до апеляційної інстанції разом з апеляційною скаргою.

5. Розяснити позивачам, що повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала набирає законної сили у порядку, встановленому в ст. 254 та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду у порядок та строки, визначені ст.ст.185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.А. Добрівська