Справа № 709/2643/2011
Суддя: Бліщ О. Б.
Дата ухвалення: 2014-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 709/2643/2011
Провадження по справі 2-а/305/3/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2014 року. Рахівський районний суд Закарпатської області

у складі: головуючої судді Бліщ О.Б.

при секретарі Вербещук В.А.

з участю: позивачки - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

представників третьої особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лазещинської сільської ради, Рахівського району, Закарпатської області, третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_6

про скасування рішення органу місцевого самоврядування,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Лазещинської сільської ради, Рахівського району, Закарпатської області про скасування рішення органу місцевого самоврядування. .

Позовні вимоги мотивовано тим, що її покійний чоловік ОСОБА_7, відповідно до договору на право тимчасового користування земелю від 29 вересня 1998 року отримав у користування 0,72 га. земельної ділянки в ур. Вокзал с. Лазещина.

Після смерті її чоловіка, ОСОБА_7, який помер 06 липня 2011 року, вона залишилася користувати частину земельної ділянки пл. 0,075 га., для ведення особистого селянського господарства. Рішенням Лазещинської сільської ради від 06 липня 2011 року їй було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Однак 12 жовтня 2011 року, 7 сесія 6 скликання Лазещинської сільської ради, розглянула протест прокурора Рахівського району та скасувала рішення від 06 липня 2011 року.

Протест прокурора Рахівського району мотивовано тим, що згідно Заяви ОСОБА_7, завіреної державним нотаріусом Рахівської ДНК ОСОБА_8 22.03.2007 року, ним дано згоду на вилучення у нього земельної ділянки площею 0,72 га. в користь сина ОСОБА_9.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки нею виготовлено та подано документи на затвердження проекту землеустрою, тобто рішення Лазещинської сільської ради про виготовлення проекту землеустрою нею виконано.

Тому позивачка просила суд винести рішення, яким поновити їй строк для оскарження рішення органу місцевого самоврядування, та Рішення сесії Лазещинської сільської ради про скасування рішення сесії Лазещинської сільської ради №84 від 06 липня 2011 року "Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1" скасувати.

Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 22 травня 2012 року до участі у даній справі в якості третьої особи без самостійних вимог залучено ОСОБА_6.

26 листопада 2013 року, позивачкою подано заяву про збільшення позовних вимог, та подано додаткову позовну вимогу про скасування рішення 7 сесії 6 скликання Лазещинської сільської ради від 12.10.2011 року № 115 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0741 га. у власність гр. ОСОБА_6. Дана заява мотивована тим, що на час подання позову до суду, позивачці не було відомом, про те що 7 сесія 6 скликання Лазещинської сільської ради 12.10.2011 року розглянула заяву подану ОСОБА_6, яка не являється членом сім`ї померлого землекористувача ОСОБА_7, надала їй дозвіл 06.07.2011 року на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

В судовому засіданні, позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та показали суду, що оскаржувані рішення Лазещинсьскої сільської ради, вважають неправомірними та такими що не відповідають нормам діючого законодавства. Вважають, Рішення сесії Лазещинської сільської ради, яким скасовано рішення сесії Лазещинської сільської ради №84 від 06 липня 2011 року "Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_10", а також протест прокурора Рахівського району, на підставі якого винесено дане рішення, прийняті з урахуванням підроблених документів, а саме заяви згоди ОСОБА_7 на вилучення від нього земельної ділянки в користь ОСОБА_9 Стверджують, що такої згоди взагалі не існувало, та вона є підробленою.Тому, на їх думку, дана земельна ділянка, була незаконно передана у власність і ОСОБА_6 З наведених підстав. просили збільшені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник Лазещинської сільської ради - ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та показав суду, що при прийнятті обох оскаржуваних рішень, Лазещинська сільська рада діяла в межах своїх повноважень, а тому не має підстав для їх скасування.

Представники третьої особи ОСОБА_6- ОСОБА_4О, та ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, та показали суду, що позивачами не наведено жодних доказів на підтвердження позовних вимог. Не надано доказів про те, що нотаріально посвідченя заява згода від імені ОСОБА_7 на вилучення від нього земельної ділянки є підробленою, оскільки в судовому засіданні оглядався журнал реєстрації нотаріальних дій, та встановлено, що в ньому дійсно є наявний запис про існування такої згоди. Також, позивачкою не оскаржено дії прокурора при винесенні ним протесту, на підставі якого й винесено оскаржуване рішення Лазещинської сільської ради про скасування рішення Лазещинської сільської ради "Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведенення земельної ділянки у власність ОСОБА_1". Окрім того, позивачкою пропущено строк позовної давності щодо додаткової вимоги про скасування рішення 7 сесії 6 скликання Лазещинської сільської ради від 12.10.2011 року № 115 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0741 га. у власність гр. ОСОБА_6, а про поновлення такого позивачкою питання не ставилось. Тому просить суд відмовити у задоволенні збільшених позовних вимог у повному обсязі.

Дослідивши наявні матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, суд приходить до наступного висновку.

У відповідності до положень пункту 1 частини 1 статті 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Рішенням Конституційного суду України № 10-рп/2010 по справі № 1-6/2010 від 01 квітня 2010 року встановлено, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, які віднесені законом до їхньої компетенції, питання щодо розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності, діють як суб'єкти владних повноважень, а тому відповідно до положень п.1 ч.1 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

У звязку із наведеним суд вважає обставини, що є предметом судового розгляду, такими, що мають вирішуватися в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до положень ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади АР Крим або органом місцевого самоврядування, тільки якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси, а захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, в тому числі, шляхом визнання права та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п.п.2,10 ч.2 ст.16 ЦК України).

Законодавець положеннями ч.ч.1,3 статті 152 Земельного кодексу України передбачає рівні умови захисту прав власності на земельну ділянку. Відповідно до положень частини 3 цієї ж статті Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, в тому числі, визнання прав та визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» Від 26 грудня 2011 р. № 20-рп/2011, народ відповідно до Конституції України здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування (частина друга статті 5).

В Основному Законі України встановлено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України (частина перша статті 140).

Виходячи з цих конституційних положень у системному зв'язку з положеннями статті 6 Конституції України про те, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 26 березня 2002 року визначив політико-правову природу органів місцевого самоврядування, які не є органами державної влади, а є представницькими органами, через які здійснюється право територіальної громади самостійно вирішувати не будь-які питання суспільного життя, а питання саме місцевого значення, тобто такі, які пов'язані передусім з життєдіяльністю територіальних громад і перелік яких визначено у Конституції і законах України (пункти 4, 5 мотивувальної частини Рішення від 26 березня 2002 року N 6-рп/2002 у справі про охорону трудових прав депутатів місцевих рад).

Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними.

В Конституції України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території (частина перша статті 144). На основі цього положення Конституції України в Законі визначено, що у формі рішень рада приймає нормативні та інші акти (частина перша статті 59). Проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Такий висновок узгоджується із правовими позиціями Конституційного Суду України, викладеними у рішеннях від 27 грудня 2001 року N 20-рп/2001 у справі про укази Президії Верховної Ради України щодо Компартії України, зареєстрованої 22 липня 1991 року (абзац перший пункту 6 мотивувальної частини), від 23 червня 1997 року N 2-зп у справі про акти органів Верховної Ради України (абзац четвертий пункту 1 мотивувальної частини).

Системний аналіз наведених положень Конституції і законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування. Це узгоджується із правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у Рішенні від 3 жовтня 1997 року N 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована одно предметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не визначено самим цим актом, автоматично скасовується одно предметний акт, який діяв у часі раніше (абзац п'ятий пункту 3 мотивувальної частини вказаного Рішення).

Отже, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Однак, як вважає Конституційний Суд України, це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України).

Як встановлено матеріалами справи, Лазещинська сільська рада Рахівського району, Закарпатської області 06.07.2011 року за № 84 прийняла рішення «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства громадянці ОСОБА_1І.»

12 жовтня 2011 року тією ж сільською радою було прийнято рішення № 110 «Про розгляд протесту прокуратури Рахівського району на рішення 6 сесії 6 скликання Лазещинської сільської ради від 06 липня 2011 року № 84 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1І.», згідно якого рішення 6 сесії 6 скликання Лазещинської сільської ради від 06 липня 2011 року № 84 скасоване.

Судом не здобуто доказів, а позивачем таких не надано відносно того, що на час винесення органом місцевого самоврядування рішення № 110 від 12.12.2012 року гр-кою ОСОБА_1 було виконано рішення № 84 від 06.07.2011 року та розроблено проект землеустрою щодо відведення їй у власність спірної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

У звязку із наведеним, суд не погоджується із твердженням позивача про те, що ненормативний правовий акт органу місцевого самоврядування, який є актом одноразового застосування рішення № 84 від 06.07.2011 р., вичерпав свою дію фактом його виконання, та не підлягав до скасованння органом місцевого самоврядування.

Окрім того, позивачка як на доказ підставності позовних вимог, посилалася на те, що заява згода від імені ОСОБА_7 на вилучення від нього земельної ділянки пл. 0,72 га., на підставі якої було винесено протест прокурора, який став підставою для винесення оскаржуваного рішення Лазещинської сільської ради про скасування рішення Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1, підписана не ОСОБА_7 і взагалі ставила під сумнів існування такої заяви. На підтвердження даних доводів позивачки, судом було призначено по справі судово-почеркознавчну експертизу, для вирішення питання, чи належить підпис на заяві посвідченій Державним нотаріусом Рахівської ДНК 22 вересня 2007 року, зареєстрованій в реєстрі за №2/106, про дачу згоди на вилучення земельної ділянки особі - ОСОБА_7, чи іншій особі. Однак, вказана експертиза залишилася невиконаною, так як сторонами на вимогу експертів, не надано оригіналу заяви ОСОБА_7 Інших доказів, які б підтверджували підроблення підпису на вищевказаній заяві, позивачами суду не надано.

Крім того, відмовляючи у позові суд констатує наступне.

У відповідності до статті 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано адміністративний позов, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивач у первісній позовній заяві від 14.11.2011 року ставить перед судом вимогу про скасування рішення сесії Лазещинської сільської ради Рахівського району, Закарпатської області про скасування рішення сесії Лазещинської сільської ради № 84 від 06.07.2011 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1», однак при цьому не зазначає конкретно, яке саме рішення органу місцевого самоврядування слід суду скасувати, а саме за яким номером та від якого числа, що унеможливлює суду вирішити дане питання в порядку статті 11 КАС України.

У звязку із наведеним суд вважає, що позивач при зверненні до адміністративного суду не виконав умов статті 106 КАС України, не конкретизував зміст позовних вимог та обставин, яким ці вимоги повинні обґрунтовуватися, а суду відповідності до статті 11 цього ж Кодексу не може вийти за межі позовних вимог.

Тому у задоволенні первинної позовної вимоги про скасування Рішенн сесії Лазещинської сільської ради про скасування рішення сесії Лазещинської сільської ради №84 від 06 липня 2011 року "Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1" слід відмовити.

Щодо додаткової позовної вимоги про скасування рішення сьомої сесії шостого скликання Лазещинської сільської ради від 12 жовтня 2011 року № 115 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0741 га. у власність гр. ОСОБА_6, то дана вимога ухвалою суду від 24.06.2014 року залишена без розгляду, в зв`язку з пропуском строку позовної давності для звернення до суду.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 9, 11, 12, 17, 70, 71, 94, 99, 128, 159-163 КАС України, суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні первинної позовної вимоги про скасування Рішенн сесії Лазещинської сільської ради про скасування рішення сесії Лазещинської сільської ради №84 від 06 липня 2011 року "Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1" відмовити.

Постанова може бути оскаржена до апеляційного адміністративного суду через Рахівський районний суд Закарпатської області, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: Бліщ О.Б.

З оригіналом вірно,

Суддя Рахівського районного суду: Бліщ О.Б.