Справа № 814/596/15
Суддя: Лісовська Н. В.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв

31.03.2015 р. № 814/596/15

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Лісовської Н.В., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомсільськогосподарського приватного підприємства "Чайка", вул. Садова, 1, оф. 206, м. Миколаїв, 54001

доДПІ у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській обл., вул. Потьомкінська, 24/2, м. Миколаїв, 54030

проскасування рішення від 23.01.2015 р. № 1,
ВСТАНОВИВ:

Позивач сільськогосподарське приватне підприємство "Чайка", звернувся до суду з позовом до державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області (далі Відповідач) про скасування рішення від 23.01.2015 р. № 1 про виключення сільськогосподарського підприємства з реєстру субєктів спеціального режиму оподаткування.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є сільськогосподарським товаровиробником і використовує орендовані земельні ділянки. Податковий кодекс не містить вимог до правового оформлення земель, які перебувають у користуванні сільськогосподарського підприємства. За 2014 р. обсяг постачання сільськогосподарських товарів позивачем складав 98%. Твердження відповідача, що оскаржуване рішення прийнято в звязку з нереальністю господарських операцій з контрагентами є неправомірним, оскільки в рішенні зазначена інша підстава: сукупна вартість поставок усіх товарів становить 93% та перевищує 25% вартості всіх поставлених товарів.

Відповідач позовні вимоги не визнав, надав суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що оскаржуване рішення прийнято комісією, яка враховувала податкові декларації з ПДВ та уточнюючий розрахунок за 2014 р., проте основним документом, який вплинув на рішення комісії, є аналіз наявної в органах Міндоходів податкової інформації по підприємству позивача, яким не підтверджено реальність здійснення господарської діяльності (т. 1 а. с. 209-210).

Сторони подали клопотання про розгляд справи за їх відсутності, в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

З'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд дійшов висновку, що позов належить задоволенню, виходячи з наступного:

21.01.2015 р. проведено засідання робочої групи відповідача для організації комплексного відпрацювання податкових ризиків з ПДВ, про що складено протокол № 9. Відповідачем від Романівського відділення Новоград-Волинської ОДПІ одержано аналітичну довідку щодо аналізу фінансово-господарської діяльності позивача., який у 2015 р. став на податковий облік до ДПІ у звязку зі зміною адреси. Листи, надіслані на адресу позивача, поверталися без вручення адресату. Всі працівники підприємства звільнені з 30.09.2014 р. Нерухоме майно підприємства належить пайовикам, господарська діяльність здійснювалась на орендованих земельних ділянках. Відповідно поданої звітності з ПДВ за листопад 2014 р. підприємством задекларовано обсяг реалізації в сумі 32,9 млн. грн. за відсутності придбання товарно-матеріальних цінностей, що вказує на можливість формування фіктивного податкового кредиту в сумі 6,6 млн. грн. В ході відпрацювання з урахуванням складеного висновку Головним оперативним відділом відповідача складено аналіз наявної в органах Міндоходів податкової інформації від 21.01.2015 р. № 5/14-03-22-02, яким не підтверджено реальність здійснення господарської діяльності, необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності, в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, оборотних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів при значних обсягах реалізації товарів.

Враховуючи наявну інформацію, відповідач дійшов висновку, що позивач не міг виростити сільськогосподарську продукцію, зазначену в обсягах поставок декларації за жовтень-листопад 2014 р. і робочою групою прийнято рішення щодо виключення позивача з реєстру субєктів спеціального режиму оподаткування.

23.01.2015 р. відповідачем прийнято рішення № 1 про виключення сільськогосподарського підприємства з реєстру субєктів спеціального режиму оподаткування (т. 1 а. с. 7). Підставами для прийняття рішення зазначено, що позивач протягом 12 послідовних звітних податкових періодів з грудня 2013 р. по листопад 2014 р. мав сукупну вартість поставок всіх товарів (послуг) 87083,80 грн., у тому числі несільськогосподарських товарів (послуг) 81462,60 грн., що становить 93% та перевищує 25% вартості всіх поставлених товарів (послуг).

Суд вважає, що відповідач надав невірну правову оцінку фактичним обставинам справи та неправомірно прийняв спірне рішення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 209 п. 209.1 Податкового кодексу (далі ПК України), резидент, який провадить підприємницьку діяльність у сфері сільського і лісового господарства та рибальства та відповідає критеріям, встановленим у пункті 209.6 цієї статті (далі - сільськогосподарське підприємство), може обрати спеціальний режим оподаткування.

Згідно ст. 209 п. 209.6 ПК України сільськогосподарським вважається підприємство, основною діяльністю якого є постачання вироблених (наданих) ним сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих основних фондах, а також на давальницьких умовах, в якій питома вага вартості сільськогосподарських товарів/послуг становить не менш як 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно.

Позивач надав пояснення, які не спростовані відповідачем, що має в оренді земельні ділянки за межами населених пунктів Малокозарської сільської ради Романівського району загальною площею 173,4356 га та земельні ділянки за межами населених пунктів Вільшанської сільської ради Романівського району загальною площею 106,4857 га, що підтверджується довідками відділу Держземагенства у Романівському районі Житомирської області від 04.02.2015 р. та податковими деклараціями з фіксованого сільськогосподарського податку.

Зі змісту ст. 209 п. 209.6 ПК України слідує, що для визнання підприємства сільськогосподарським і, відповідно, отримання ним права перебувати на спеціальному режимі оподаткування, використовувані для виробництва продукції землі повинні знаходитися у власності чи користуванні такого виробника. Водночас ПК України не деталізує вимог до правового титулу, відповідно до якого у особи виникає право користування земельною ділянкою, на якій розташовані сільськогосподарські угіддя, а також до правовстановлюючих документів, якими підтверджуються відповідні права на земельні ділянки.

Отже, за таких обставин будь-яке законне право користування земельною ділянкою, на якій розташовані сільськогосподарські угіддя, є належним для підтвердження частки сільськогосподарського товаровиробництва для цілей справляння фіксованого сільськогосподарського податку.

Таким чином, для розрахунку доходів від реалізації сільськогосподарської продукції власного виробництва як таких, що можуть враховуватися при визначенні частки сільськогосподарського товаровиробництва, можуть включатися доходи від продажу продукції, вирощеної (виробленої) на сільськогосподарських угіддях, що знаходяться у користуванні особи на будь-яких умовах.

Перебування особи у статусі платника фіксованого сільськогосподарського податку є правомірним, якщо при цьому дотримано критерій щодо мінімального обсягу частки сільськогосподарського товаровиробництва.

Аналогічна правова позиція висловлена в листі Вищого адміністративного суду України від 28.12.2012 р. № 2614/12/13-12.

Твердження відповідача про відсутність у позивача трудових ресурсів та основних засобів, необхідних для здійснення господарської діяльності, є безпідставним, оскільки позивач орендував необхідні для здійснення господарської діяльності засоби та укладав договори про надання послуг з оброблення полів.

Так, 05.09.2014 р. та 19.10.2014 р. позивач уклав з ПП "Компанія "Агропром" договори про надання послуг № 14 та № 17, у відповідності з якими виконавець надав позивачу послуги по збиранню соняшнику комбайном та транспортні послуги з перевезення насіння соняшнику (т. 2 а. с. 146-149).

21.10.2014 р. позивач уклав з ФОП ОСОБА_1 договір про оренду транспортного засобу № 6, згідно якого орендував транспортні засоби для перевезення сільськогосподарської продукції (т. 2 а. с. 143-145).

Також позивач уклав з ПП "Компанія "Агропром" договір про надання послуг, у відповідності до умов якого виконавець надав послуги з дискування, культивації, посіву, внесення мінеральних добрив та обприскування посівів.

Підпунктом "б" п. 209.11 ст. 209 ПК України встановлено, що контролюючий орган виключає підприємство з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування, якщо таке підприємство поставляє протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно несільськогосподарські товари/послуги, питома вага яких перевищує 25 відсотків вартості всіх поставлених товарів/послуг.

На підставі ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 71 ч. 2 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оскільки єдиною підставою для виключення підприємства з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування згідно ПК України є перевищення обсягу поставок несільськогосподарських товарів, а відповідач не надав суду достатніх доказів цього, оскаржуване рішення є протиправним та належить скасуванню.

З огляду на те, що предметом доказування в даній справі є обґрунтованість прийняття відповідачем рішення від 23.01.2015 р. № 1, яке прийняте з підстав перевищення обсягу поставок несільськогосподарських товарів, посилання відповідача на нереальність господарських відносин позивача з контрагентами не приймаються та не досліджуються судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України. Позивач надав квитанцію про сплату судового збору в сумі 73,08 грн. (т. 1 а. с. 4), що й підлягає відшкодуванню.

Керуючись ст. 2, 7, 17, 94, 158, ч.3 ст. 160, 161, 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Скасувати рішення державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області від 23.01.2015 р. № 1.

3. Повернути сільськогосподарському приватному підприємству "Чайка" (ідентифікаційний код 31372589) судовий збір у сумі 73,08 грн. з Державного бюджету України.

Постанова суду першої інстанції набирає чинності з моменту закінчення десятиденного строку на апеляційне оскарження.

Постанова суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Порядок та строки апеляційного оскарження визначені ст. 186 КАС України.

Суддя Н. В. Лісовська