Справа № 2а-14498/10/0470
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ОСОБА_1 окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Ніколайчук С.В.
судді Златіна С.В.
судді Борисенко П.О.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом гр. ОСОБА_2 до відповідача-1: Президента України, відповідача-2: Державної судової адміністрації України в особі Територіального управління державної судової адміністрації в Дніпропетровській області про визнання неправомірними дій, зобовязання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди, -
Ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.03.2006 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.11.2006 року, позовну заяву ОСОБА_2 було залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків.
Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.12.2006 року позовну заяву ОСОБА_2 визнано неподаною та повернуто позивачеві, оскільки до часу винесення даної ухвали, позивачем не були усунуті недоліки позовної заяви.
Ухвалою ОСОБА_1 апеляційного адміністративного суду від 25.12.2007 року скасовано ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.12.2006 року про повернення позовної заяви, та направлено справу до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області на новий розгляд для вирішення питання щодо прийняття позовної заяви.
Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07.02.2008 року, залишеною без змін ухвалою ОСОБА_1 апеляційного адміністративного суду від 25.12.2008 року, позовну заяву ОСОБА_2 було залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.09.2009 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.03.2006 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.11.2006 року скасовано, та направлено справу до ОСОБА_1 окружного адміністративного суду для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Ухвалою ОСОБА_1 окружного адміністративного суду від 25.11.2009 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків.
Ухвалою ОСОБА_1 окружного адміністративного суду від 11.01.2010 року позовну заяву ОСОБА_2 визнано неподаною та повернуто позивачеві, оскільки до часу винесення даної ухвали, позивачем не були усунуті недоліки позовної заяви.
Ухвалами ОСОБА_1 апеляційного адміністративного суду від 21.10.2010 року ухвали ОСОБА_1 окружного адміністративного від 25.11.2009 року та від 11.01.2010 року скасовано, та направлено матеріали до ОСОБА_1 окружного адміністративного суду для вирішення питання щодо можливості відкриття провадження в адміністративній справі.

На виконання ухвали ОСОБА_1 апеляційного адміністративного суду від 21.10.2010 року матеріали адміністративної справи за адміністративним позовом ОСОБА_2 передані до ОСОБА_1 окружного адміністративного суду для вирішення питання щодо можливості відкриття провадження в адміністративній справі.

Ухвалою ОСОБА_1 окружного адміністративного суду від 12.10.2011 року адміністративний позов залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Не погодившись з ухвалою ОСОБА_1 окружного адміністративного суду від 16.10.2011 року, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду.

16.10.2012р. ухвалою ОСОБА_1 апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено, та направлено справу для продовження розгляду.

Ухвалою ОСОБА_1 окружного адміністративного суду від 27 травня 2013 року позовну заяву ОСОБА_2 повернено позивачу для звернення до належного суду.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

04.11.2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, ухвалу ОСОБА_1 окружного адміністративного суду від 27.05.2013р. скасовано, та направлено для вирішення питання про відкриття провадження.

02.12.2014 року згідно розпорядження ОСОБА_1 окружного адміністративного суду за № 373д у зв'язку з закінченням повноважень у судді Рищенко А.Ю. на підставі повторного автоматичного розподілу справ, вказану справу було передано для розгляду колегією суддів у складі: головуючого судді Ніколайчук С.В.,суддів: Златін С.В.,Борисенко П.О.

гр. ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до ОСОБА_1 окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до відповідача-1: Президента України, відповідача-2: Державної судової адміністрації України в особі Територіального управління державної судової адміністрації в Дніпропетровській області, в якому з урахуванням прийнятого судом уточнюючого адміністративного позову, просить суд:

1. Зобовязати Державну судову адміністрацію України в особі територіального управління в Дніпропетровській області видати ОСОБА_2 згідно норм чинного законодавства України (ст. 44 п.11 Закону України Про статус суддів , Закону України Про судоустрій ) посвідчення судді у відставці.

2. Реально забезпечити виконання норм Конституції України, Закону України Про статус суддів щодо ОСОБА_2, як судді у відставці у тому числі його правового, матеріального і соціального забезпечення з боку держави в особі органів ДСА України. Просить при цьому суд вийти за межі позовних вимог для повного захисту особисто ОСОБА_2 і реального відновлення порушених прав та інтересів про які наведено в його позовній заяві.

3. Визнати нечинним (незаконним) рішення ДСА України в особі ТУ в Дніпропетровській області в припиненні ОСОБА_3 грошових виплат як судді у відставці (листом з посиланням на закриті для друку накази Президента України), зобовязати цього відповідача в подальшому виконувати наказ від 08.2002 року (зі змінами в подальшому) по виплаті ОСОБА_2 щомісячного довічного грошового утримання на підставі чинного законодавства України), крім того зобовязати цього відповідача утриматися в подальшому від вчинення дій, які порушують права ОСОБА_2, як громадянина України і судді у відставці, з урахуванням принципу заборони скасування чи зниження досягнутого рівня змісту та обсягу гарантій незалежності суддів, у тому числі суддів у відставці, їх (гарантій) реального правового, матеріального, соціального забезпечення та виконання сувязі з нормами Конституції України та Закону України Про статус суддів , крім того з урахуванням судової практики Європейського Суду з пряв людини, або бездіяльність (ненадання відповідей на мої звернення у визначений Законом строк) у відповідності ст. 20 Закону України Про звернення громадян.

4. Зобовязати ДСА України в особі ТУ в Дніпропетровській області реально забезпечити ОСОБА_2 довічними щомісячними грошовими виплатами (довічним грошовим утриманням) як суддю у відставці відповідно до норм Основного Закону України, Закону України Про статус суддів , Указу Президента України та наказу про звільнення ОСОБА_2 у відставку за станом здоровя, стягнути не сплачені ОСОБА_2 грошові суми з дати 01.02.2006 року у тому числі вихідну допомогу по відставці згідно вимог Закону, внести відповідні записи до його трудової книжки періодів виконання обовязків народного судді згідно наказів і фактично періодів такого виконання, а також визнати ДСА України та ТУ ДСА в Дніпропетровській області неправомірними (незаконними) у частині надання ОСОБА_2 формальних і необґрунтованих відповідей у порушення Закону України Про звернення громадян, норм Конституції України, ненадання відповіді на звернення ОСОБА_2 до ОСОБА_4 суддів України надіслане ОСОБА_4 суддів України листом від 30.09.07 за №12-рс-17317/07 до ДСА України відповідно до пункту 10 частини першої статті 126 Закону України Про судоустрій ) з приводу припинення ОСОБА_2 грошових виплат як судді у відставці та іншим їм вимогам.

Якщо суд дійде висновку, щодо процесуальних строків звернення до суду то прошу, суд поновити строк звернення до суду з урахуванням, що з березня 2002 року я знаходжусь на групі інвалідності по цей час та продовжую проходити як стаціонарне так і амбулаторне лікування тривалий час.

5. Моральну шкоду стягнути з Президента України та ДСА України в особі ТУ в Дніпропетровській області (з урахуванням тих обставин, що позивач тривалий час з 01.02.2006р. безпідставно не отримує грошові виплати як суддя у відставці, виплати припинено з грубим порушенням законодавства України в розмірі 100000 (сто тисяч) по 50 тисяч грн. з кожного відповідача.

6. Викликати й допитати як свідків по обставинах і фактам, викладеним у позовній заяві ОСОБА_2:

а) Голову апеляційного суду Дніпропетровської області ОСОБА_5. за адресою м.Дніпропетровськ, вул.Харківська,13, 49000 (який у період виконання обовязків народного судді був начальником управління юстиції в Дніпропетровській області).

б) ОСОБА_6 місце роботи державна гірська академія м.Дніпропетровськ пр.-т ОСОБА_7,19 (яка підписала наказ про звільнення ОСОБА_2 у відставку й іншим обставинам, повязаним з відставкою позивача).

в) ОСОБА_8 (на цей час голова окружного адміністративного суду Дніпропетровської області, який на час звільнення ОСОБА_2 був першим заступником начальнка управління юстиції в Дніпропетровській області та в подальшому начальником ТУ ДСА України в ОСОБА_1 обалсті по обставинам звільнення позивача у відставку та припинення грошових виплат позивачу як судді у відставці листами ДСА України та ТУ в Дніпропетровській області) адреса суду де він працює та місце проживання позивачу на цей час не відомі), але відома адреса електроної пошти цього суду: .

Стягнути з ДСА України в особі його територіального управління в Дніпропетровській області всі судові витрати по справі у рівних частнинах.

У порядку ст.110 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з тим, що незаконно припинена виплата державними органами грошових коштів ОСОБА_2, як судді у відставці, та це особисто позивача поставило у скрутне матеріальне становище, на межу виживання, прошу суд вжити заходів до невідкладного розгляду і вирішення судом позову ОСОБА_2 ( з урахуванням вимог ст. ст.8, 9 3,19,22,24,117-118 та інших статей КАС України).

7. Так як позивач раніше працював в Новомосковському міському суді на посаді судді цього суду ( з фактичних обставин та міркувань, обставин по спору стосуються саме мене особисто, позивача і його родини постійно мешкає в м.Новомосковську) тому ,прошу суд передати справу до іншого суду Дніпропетровської області крім Жовтневого райсуду, Індустріального райсуду, Красногвардійського суду м.Дніпропетровська.

Також прошу врахувати, якщо суд прийме інше рішення, щодо підсудності (різного судочинства, про щось інше) за моїми позовними вимогами або знову як наведено раніше в ухвалах судів 1 та 2 інстанції позов ОСОБА_2 повинен розглядатися в різному судочинстві та зобовязанні розєднання вимог через посилання на яке саме судочинство та у який спосіб позивач повинен звертатися до суду), просить суд вирішити це питання згідно вимог чинного законодавства та передати справу по підсудності на підставі норм КАС України.

Вирішуючи питання, щодо підсудності справи, прошу суд взяти до уваги, наскільки відомо позивачу від юристів області та інших, що окружний адміністративний суд області справи поки, що не розглядає справи (на момент відправки позову), у суду адреси також не має точніше позивачу вона не відома, прошу визначити підсудність іншому прилеглому до Дніпропетровської області суду України:

Запоріжської, Полтавської, Харківської, Черкаської або іншої області, крім того прошу взяти до уваги, що на теперішній час ОСОБА_8 є головою окружного адміністративного суду області раніше був начальником ТУ ДСА в Дніпропетровській області та майже усі події (обставини) вібувалися в подальшому за його участю, а саме припинення грошових виплат та інше навіть якщо б і розглядав цей суд по підсудності позов ОСОБА_9, позивач вважає, що в нього є всі підстави для відводу як голови суду (окружного адміністративного суду області) так і підлеглим в адміністративному порядку суддям цього суду п. 2. 4 ст. 27 вищенаведеного кодексу України) з огляду на неправомірність дій та бездіяльність ОСОБА_8, щодо судді у відставці ОСОБА_2

8. Також, позивач проcить суд витребувати та обєднати в одне провадження справу № 2-3809/07 за його позовом про стягнення вихідної допомоги, по вимогам не оплати санаторно-курортної путівки за 2000 рік та іншим вимогам, неправомірності дій ДСА України та інших відповідачів, яка знаходиться на розгляді в Жовтневому райсуді м. Дніпропетровська (на підставі ст. 116 КАС України предмет позову однаковий з цим адміністративним позовом).

При розгляді справи також просить суд по можливості не застосовувати (ст.166 КАС України) до будь-кого з посадових осіб причетних до обставин неправомірності дій або бездіяльності за позовом ОСОБА_2, щодо притягнення до відповідальності, або це питання вирішити на розсуд суду ОСОБА_2 наполягати не буде.

В обґрунтування адміністративного позову, позивач вказав на те, що він на вимогу працівників відділу кадрів управління юстиції в Дніпропетровській області подав заяву про звільнення у відставку за станом здоровя з посади судді Новомосковського міського суду та надав довідку МСЕК про становлення гр. ОСОБА_2 2 груп інвалідності (висновок не працездатний на 1 рік). В подальшому позивачу виплачувалась щомісячне грошове утримання як судді у відставці з 01.08.2002 року до 01.02.2006р. після чого припинили виплату з посиланням на лист ДСА України. Крім того, не вирішено питання щодо невиплати вихідної допомоги по відставці в адміністративному порядку. З 01 лютого 2006 року на підставі листа ДСА України за підписом заступника голови ОСОБА_10 органи ДСА України припинили виплату гр.ОСОБА_2 як судді у відставці грошове утримання. Позивач вважає дії ДСА України незаконними, зазначив про моральну шкоду завдану йому діями відповідачів-1,2, а тому звернувся до суду з даним адміністративним позовом за захистом своїх прав.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.03.2006 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.11.2006 року, позовну заяву ОСОБА_2 було залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.12.2006 року позовну заяву ОСОБА_2 визнано неподаною та повернуто позивачеві, оскільки до часу винесення даної ухвали, позивачем не були усунуті недоліки позовної заяви.

Ухвалою ОСОБА_1 апеляційного адміністративного суду від 25.12.2007 року скасовано ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.12.2006 року про повернення позовної заяви, та направлено справу до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області на новий розгляд для вирішення питання щодо прийняття позовної заяви.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07.02.2008 року, залишеною без змін ухвалою ОСОБА_1 апеляційного адміністративного суду від 25.12.2008 року, позовну заяву ОСОБА_2 було залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.09.2009 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.03.2006 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.11.2006 року скасовано, та направлено справу до ОСОБА_1 окружного адміністративного суду для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Ухвалою ОСОБА_1 окружного адміністративного суду від 25.11.2009 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків.

Ухвалою ОСОБА_1 окружного адміністративного суду від 11.01.2010 року позовну заяву ОСОБА_2 визнано неподаною та повернуто позивачеві, оскільки до часу винесення даної ухвали, позивачем не були усунуті недоліки позовної заяви.

Ухвалами ОСОБА_1 апеляційного адміністративного суду від 21.10.2010 року ухвали ОСОБА_1 окружного адміністративного від 25.11.2009 року та від 11.01.2010 року скасовано, та направлено матеріали до ОСОБА_1 окружного адміністративного суду для вирішення питання щодо можливості відкриття провадження в адміністративній справі.

На виконання ухвали ОСОБА_1 апеляційного адміністративного суду від 21.10.2010 року матеріали адміністративної справи за адміністративним позовом ОСОБА_2 передані до ОСОБА_1 окружного адміністративного суду для вирішення питання щодо можливості відкриття провадження в адміністративній справі.

Ухвалою ОСОБА_1 окружного адміністративного суду від 12.10.2011 року адміністративний позов залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Не погодившись з ухвалою ОСОБА_1 окружного адміністративного суду від 16.10.2011 року, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду.

16.10.2012р. ухвалою ОСОБА_1 апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено, та направлено справу для продовження розгляду.

Ухвалою ОСОБА_1 окружного адміністративного суду від 27 травня 2013 року позовну заяву ОСОБА_2 повернено позивачу для звернення до належного суду.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

04.11.2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, ухвалу ОСОБА_1 окружного адміністративного суду від 27.05.2013р. скасовано, та направлено для вирішення питання про відкриття провадження.

02.12.2014 року згідно розпорядження ОСОБА_1 окружного адміністративного суду за № 373д у зв'язку з закінченням повноважень у судді Рищенко А.Ю. на підставі повторного автоматичного розподілу справ, вказану справу було передано для розгляду колегією суддів у складі: головуючого судді Ніколайчук С.В.,суддів: Златін С.В.,Борисенко П.О.

Ухвалою суду від 05.12.14р. дану справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 13.01.15р.

В подальшому розгляд справи відкладався на 27.01.15р.

Ухвалою суду від 29.01.15р. прийнято уточнений адміністративний позов по справі та витребувано від Державної судової адміністрації України в особі Територіального управління Державної судової адміністрації в Дніпропетровській області, розгляд справи відкладено на 10.02.15р.

10.02.2015р. в судове засідання представник позивача та відповідачів не зявились про причини неявки суд не повідомили про дату, час та місце судового засідання були належним чином повідомлені.

Державна судова адміністрація України в особі Територіального управління Державної судової адміністрації в Дніпропетровській області витребувані ухвалою суду від 29.01.15р. додаткові докази по справі не надала, однак 27.01.15р. подало до суду заперечення на адміністративний позов, в якому просить суд відмовити в задоволенні адміністративного позову.

В подальшому розгляд справи відкладався на 02.03.15р.

02.03.15р. ухвалою суду було зупинено провадження по справі до 19.03.15р.

19.03.15р. ухвалою суду поновлено та зупинено провадження по справі до 12.05.15р.

В подальшому розгляд справи відкладався на 26.05.15р.

Позивач подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідачі-1,2 судове засідання не з'явилась, про дату, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи наведене, клопотання позивача про розгляд справи без участі представника позивача, строки розгляду та вирішення справи, встановлені ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе вирішити спір за відсутності сторін, у письмовому провадженні, за наявними у справі доказами відповідно до вимог ч. 4, ч. 6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позову частково, виходячи з наступного:

11 березня 1993р. гр. ОСОБА_2 обрано судєю Новомосковського міського суду Дніпропетровської області, що підтверджується довідкою про роботу судді Новомосковського міського народного суду Дніпропетровської області Крутько В.А., за підписом начальника управління юстиції ОСОБА_5

В період з 1991 р. до моменту обрання позивача суддею з 03.1993р. був обраний народним засідателем Новомосковського міського суду Дніпропетровської області та виконував обовязки народного судді у листопаді 1991р. та в травні 1992р.

На підставі Указу Президента №667/2002 від 26.07.2002р. та наказу начальника управління юстиції в Дніпропетровській області №173 від 01.08.2002 року ОСОБА_2 було звільнено з посади судді у відставку за станом здоровя на підставі медичних документів та заяви позивача про звільнення з посади судді у відставку за станом здоровя.

На підставі Закону України «Про статус судді» при звільненні позивачу було нарахована сума щомісячного грошового утримання у розмірі 319грн.56коп.

З 01.08.2002р. до 01.02.2006р. гр.ОСОБА_2 виплачували щомісячне грошове утримання як судді у відставці, після чого виплати припинили посилаючись на лист ДСА України від 30.01.2006р..

Позивач зазначив, що Указ Президента України про його звільнення йому не вручали, при ознайомленні з цим Указом Президента України через певний час в законодавчій базі НАУ та на час припинення виплат ТУ ДСА України в Дніпропетровській області 01.02.2006р. і на момент звернення з первинним позовом, ОСОБА_2 стало відомо, що він був звільнений у відставку з посиланням на п.п.1,9 частини 5 ст.126 Конституції України (подання заяви про відставку або звільнення за власним бажанням).

Указ Президента України №667/2002 від 26.07.2002р. про звільнення гр.ОСОБА_2 та наказ про звільнення у відставку за станом здоровя чинний, але виплати здійснено тільки до 01.02.2006р. після цієї дати зазначений вище Указ Президента та наказ не виконуються.

Факт не виконання цих актів індивідуальної дії підтверджується документально і відповідачами не заперечується.

Також, позивач посилається на те, що вихідну допомогу по відставці не одержав, незважаючи на те, що нормами чинного законодавства України передбачено, що виплата всіх сум нарахованих при звільненні працівників провадиться в день звільнення.

Надаючи правову оцінку обставинам справи слід зазначити наступне:

Статтею 46 Конституції України громадянам України гарантовано право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

П.11 ст. 44 Закону України «Про статус суддів», встановлено, що суддям, а також суддям, які перебувають у відставці, органом, що їх обирав, видаються посвідчення, зразки яких встановлюються Кабінетом ОСОБА_4 України. Посвідчення судді дає право безперешкодного входу у приміщення державних органів влади і управління, органів місцевого і регіонального самоврядування, підприємств, установ і організацій.

Позивач просить зобовязати Державну судову адміністрацію України в особі територіального управління в Дніпропетровській області видати ОСОБА_2 згідно норм чинного законодавства України (ст. 44 п.11 Закону України Про статус суддів , Закону України Про судоустрій ) посвідчення судді у відставці, однак дана вимога не підлягає задоволенню, оскільки як підтверджено матеріалами справи та зазначено самим позивачем у наданих суду письмових поясненнях від 26.03.15р., після неодноразових звернень до відповідачів в літку 2008 року в ТУ ДСА в Дніпропетровській області, посвідчення судді у відставці видано гр. ОСОБА_2 про що останній зробив свій підпис у журналі про видачу таких посвідчень. Також, позивача зазначив, що копія посвідчення судді у відставці (видана за підписом голови Верховної ОСОБА_4 України) знаходиться в матеріалах справи №2а-3571/11 яка тривалий час знаходиться на розгляді в Новомосковському міськрайонному суді Дніпропетровської області.

Щодо позовної вимоги позивача про реальне забезпечення виконання норм Конституції України, Закону України Про статус суддів щодо ОСОБА_2, як судді у відставці, у тому числі його правового, матеріального і соціального забезпечення з боку держави в особі органів ДСА України.

Ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у звязку з здійсненням субєктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у звязку з публічним формуванням субєкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Так, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обовязки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

З наведених норм права випливає, що позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю субєкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обовязки у сфері публічно-правових відносин.

Таким чином, зазначена вище вимога не в компетенції суду, який приймає виключно судові рішення для захисту прав і інтересів осіб, які звернулись з позовом, а реальне забезпечення виконання норм Конституції України, Закону України Про статус суддів тощо належить до компетенції органів виконавчої влади, виконання норм права є волевиявленням осіб з урахуванням правосвідомості та правової культури кожного окремого субєкта права. Відносно прохання позивача суд вийти за межі позовних вимог, то в даній справі суд вважає за можливе задоволити таку вимогу, про що буде викладено нижче.

Щодо визнання нечинним (незаконним) рішення ДСА України в особі ТУ в Дніпропетровській області в припиненні ОСОБА_3 грошових виплат як судді у відставці (листом з посиланням на закриті для друку накази Президента України), то суду зазначає, що таке рішення ДСА України в особі ТУ в Дніпропетровській області фактично не приймалось, наявне лише листування, а саме: лист від 30.01.2006р. №17-430/06, який не є рішенням субєкта владних повноважень, є носієм інформації та не містить обовязкової ознаки нормативно-правового акта чи правового акта індивідуальної дії, а також відповідних дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень не створює для ОСОБА_3 юридичних наслідків у формі прав, обовязків, їх зміни чи припинення, а тому не підлягає задоволенню.

Водночас, даним листом позивача було повідомлено про те, що стаж роботи на посаді судді Крутько А.В. станом на 01.08.2002р. становить 9 років 4 місяці 19 днів До стажу роботи судді, що дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посаді судді зараховується інший трудовий стаж, передбачений абз. другим частиною четвертої ст.43 Закону України «Про статус суддів» за умови роботи на посаді судді не менше 10 років. Отже, до стажу роботи судді у відставці ОСОБА_2 не зараховується трудовий стаж, передбачений Указом Президента України від 10.07.1995р. Відповідно до п.4 ст.43 Закону України « Про статус суддів» судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді менше 20 років щомісячне грошове утримання виплачується по досягненню ним 55-річного віку, у розмірі, пропорційному кількості повних років на посаді судді. Враховуючи наведене, суддя у відставці ОСОБА_2, який має стаж роботи на посаді судді менше 20 років і не досяг 55-річного віку, не має права на отримання щомісячного довічного грошового утримання. Такі дії, на думку позивача, порушують його права, як судді у відставці.

Позивач просить зобовязати ДСА України в особі ТУ в Дніпропетровській області в подальшому виконувати наказ від 01.08.2002 року (зі змінами в подальшому) по виплаті ОСОБА_2 щомісячного довічного грошового утримання на підставі чинного законодавства України, крім того зобовязати цього відповідача утриматися в подальшому від вчинення дій, які порушують права ОСОБА_2, як громадянина України і судді у відставці, з урахуванням принципу заборони скасування чи зниження досягнутого рівня змісту та обсягу гарантій незалежності суддів у тому числі суддів у відставці, їх (гарантій) реального правового, матеріального, соціального забезпечення та виконання сувязі з нормами Конституції України та Закону України Про статус суддів , крім того з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, або бездіяльність (ненадання відповідей на мої звернення у визначений Законом строк) у відповідності ст. 20 Закону України Про звернення громадян, з приводу таких позовних вимог суд дійшов висновку, що в частині виплат позивачу щомісячного довічного грошового утримання на підставі чинного законодавства України та зобовязати виконати наказ вимога підлягає задоволенню з огляду на таке:

Рекомендації від 17 листопада 2010 року № 12 (2010) Комітету ОСОБА_4 Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обовязки визначено, що оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обовязкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці. Для захисту оплати праці суддів від зменшення слід прийняти спеціальні законодавчі положення (пункт 54 розділу VI).

Також про гарантії суддям, що виконують свої професійні обовязки, захист від соціальних ризиків, повязаних з хворобою, похилим віком та смертю йдеться в пункті 6.3 Європейської хартії про закон "Про статус суддів" від 10 липня 1998 року.

Відповідно до ч.1 ст.145 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з Постановою Кабінету ОСОБА_4 України від 03 вересня 2005 року № 865 "Про оплату праці суддів" затверджено схеми посадових окладів керівників та суддів судів всіх рівнів.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом ОСОБА_4 України. Статтею 5 Закону України "Про оплату праці" визначено, що організація оплати праці здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних документів.

Відповідно до частини першої статті 121 Закону України «Про судоустрій України» суди загальної юрисдикції фінансуються на підставі кошторисів і помісячних розписів видатків у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Згідно з частиною другою статті 120 Закону України «Про судоустрій України», Положенням про Державну судову адміністрацію України, Державна судова адміністрація України відповідно до покладених на неї завдань виконує функції головного розпорядника бюджетних коштів, передбачених на фінансове забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції.

Згідно з частиною другою статті 51 Бюджетного кодексу України розпорядники коштів Державного бюджету України одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів відповідно до затвердженого бюджетного розпису. Розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та провадять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. Будь-які зобов'язання, взяті фізичними та юридичними особами за коштами Державного бюджету України без відповідних бюджетних асигнувань або ж з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України, не вважаються бюджетними зобов'язаннями.

Законом України «Про статус суддів» запроваджено спеціальний порядок оплати праці суддів на реалізацію і утвердження гарантії незалежності суддів у зазначеному аспекті і спрямований на забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя.

Відповідно до ст. 119 Закону України «Про судоустрій України» в Україні діє єдина система забезпечення функціонування судової влади судів загальної юрисдикції та Конституційного Суду України. Організаційне забезпечення діяльності судів покладається на державну судову адміністрацію.

Згідно з частиною другою ст. 120 цього Закону фінансування всіх судів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Частиною другою цієї статті передбачено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції здійснює Державна судова адміністрація України.

З огляду на правову позицію Європейського Суду з прав людини, висловлену у рішенні «Кечко проти України» від 8 листопада 2005 року (набрало законної сили 8 лютого 2006 року), та положення ч. 1 ст. 58 Конституції України про незворотність дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи, реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Доводи представника відповідача-2 про порушення бюджетного законодавства у випадку задоволення позову суд до уваги не приймає, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх функцій та зобовязань щодо забезпечення конституційних гарантій незалежності та неупередженості суддів.

В частині зобов'язання відповідача утриматися в подальшому від вчинення дій, які порушують права ОСОБА_2, як громадянина України і судді у відставці, з урахуванням принципу заборони скасування чи зниження досягнутого рівня змісту та обсягу гарантій незалежності суддів у тому числі суддів у відставці, їх (гарантій) реального правового, матеріального, соціального забезпечення та виконання сувязі з нормами Конституції України та Закону України Про статус суддів», то задоволення такої вимоги суд не вбачає за можливе, оскільки звертаючись за судовим захистом з даною вимогою, позивач не надав доказів, які б свідчили про порушення відповідачем-2 його законних прав щодо спірних виплат у подальшому, тому така вимога є необгрунтованою та передчасною, такою що заявлена на майбутнє.

Щодо позовної вимоги про зобовязання ДСА України в особі ТУ в Дніпропетровській області реально забезпечити ОСОБА_2 довічними щомісячними грошовими виплатами (довічним грошовим утриманням) як суддю у відставці відповідно до норм Основного Закону України, Закону України Про статус суддів , Указу Президента України та наказу про звільнення ОСОБА_2 у відставку за станом здоровя, стягнути не сплачені ОСОБА_2 грошові суми з дати 01.02.2006 року у тому числі вихідну допомогу по відставці згідно вимог Закону, внести відповідні записи до його трудової книжки періодів виконання обовязків народного судді згідно наказів і фактично періодів такого виконання, то судом встановлено, що відповідно до ст.43 Закону України «Про статус суддів»(чинного на час призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання) судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді. Після втрати згаданого Закону чинності на підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів»від 07.07.10 №2453 (далі -Закон №2453) аналогічні положення були передбачені ч.3 ст. 138 Закону №2453, згідно з якими щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. З 01.10.11 положення наведеної частині ст.138 Закону №2453 викладені в іншій редакції, відповідно до якої щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді.

З аналізу наведених положень, вбачається, що в усіх випадках розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці залежить від розміру грошового утримання працюючого на відповідній посаді судді. При цьому, законодавець не обмежує розмір довічного грошового утримання судді у відставці розміром грошового утримання працюючого судді, діючим на дату призначення судді у відставці грошового довічного утримання.

Відповідно до ч.5 ст.138 Закону №2453 максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

З огляду на викладене, суд вважає, що оскільки як положеннями ст. 43 Закону України «Про статус суддів», так і положеннями Закону № 2453 розмір щомісячного грошового утримання судді у відставці встановлений у відсотках від грошового утримання працюючого на відповідній посаді судді, то розмір щомісячного довічного грошового утримання має збільшуватись у разі збільшення розміру заробітної плати відповідного судді.

Доводи відповідача з приводу неможливості здійснення позивачу перерахунку грошового утримання у зв'язку з невизначеністю положеннями ч.4 ст.138 Закону №2453 здійснення перерахунку довічного утримання суддям у відставці, крім суддів Конституційного Суду України суд не приймає до увагу. Положення наведеної частини ст.138 Закону №2453, по-перше, врегульовують порядок здійснення перерахунку довічного грошового утримання у разі зміни розміру грошового утримання діючих суддів Конституційного Суду України, який є єдиним органом конституційної юрисдикції в Україні та не відноситься до суду загальної юрисдикції, суддею якого є позивач, по-друге не дають підстави для висновку стосовно заборони здійснення перерахунку довічного грошового утримання суддям судів загальної юрисдикції.

Розв'язуючи спір, суд також зважує на рішення Конституційного Суду України від 01.12.04 №19-рп/ 2004р. у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 126 Конституції України та частини другої статті 13 Закону України «Про статус суддів»( справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), рішення Конституційного Суду України від 11.10.05 № 8-рп/2005 р. у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України та 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців третього, четвертого пункту 13 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та офіційного тлумачення положення частини третьої статті 11 Закону України "Про статус суддів" (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання); рішення Конституційного Суду України від 18.06.07 № 4-рп/2007 у справі за конституційним поданням Верховного суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 36, пунктів 20,33,49,50,статті 71, статтей 97,98,104,105 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»(справа про гарантії незалежності суддів); рішення Конституційного Суду України від 14.12.11 №18-рп/2011 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо офіційного тлумачення поняття «щомісячне довічне грошове утримання».

Так, зокрема, Конституційний Суд України зазначав, що невід'ємною складовою статусу суддів є їх незалежність, яка забезпечується, у тому числі, гарантуванням фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, їх правового і соціального захисту (підпункт 1.1 пункту 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року N 19-рп/2004). Положеннями п.7 Рішення Конституційного Суду України від 11.10.05 № 8-рп/2005 зазначено, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді. Також у цьому рішенні Конституційний Суд України вказав, що надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя. Щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага. Особливість щомісячного довічного грошового утримання полягає у правовому регулюванні, а також у джерелах його фінансування, які визначені Конституцією України та Законом України «Про судоустрій та статус суддів»від 07.07.2010 року № 2453-УІ . В рішенні Конституційного Суду України від 14.12.11 №18-рп/2011 також зауважено, що виходячи з системного аналізу положень Закону це утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу. Відмінністю щомісячного грошового утримання працюючого судді від щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці є лише те, що судді, які мають право на відставку та продовжують працювати на посаді судді, цю виплату одержують виключно з Державного бюджету України, а судді у відставці - з Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Зважує суд і на положення ст. 126 Конституції України, які закріплюють основоположні принципи здійснення правосуддя в Україні - незалежність і недоторканність суддів.

Таким чином, позовна вимога про зобовязання ДСА України в особі ТУ в Дніпропетровській області реально забезпечити ОСОБА_2 довічними щомісячними грошовими виплатами (довічним грошовим утриманням) як суддю у відставці відповідно до норм Основного Закону України, Закону України Про статус суддів , Указу Президента України та наказу про звільнення ОСОБА_2 у відставку за станом здоровя, підлягає задоволенню, оскілки відсутність забезпечення ОСОБА_2 довічними щомісячними грошовими виплатами (довічним грошовим утриманням) як суддю у відставці, порушує конституційне право гр. ОСОБА_2, як громадянина і судді у відставці на незалежність і достатній рівень життя, позбавляє засобів для існування.

В даному випадку суд вважає за доцільне вийти за межі позовних вимог, і зобовязати ТУ ДСА у Дніпропетровській області здійснити розрахунок належних до виплати позивачу сум грошового довічного утримання з 01.02.06р. по 26.05.15р.

Позовна вимога про стягнення не сплачених гр.ОСОБА_2 грошових сум з дати 01.02.2006 року не підлягає до задоволення, оскільки виплату довічного грошового утримання здійснено за рахунок Державного Бюджету, органами Пенсійного фонду України, при цьому позовні вимоги до УПФ України позивачем не заявлялись.

Вимога про стягнення вихідної допомоги по відставці гр. ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, адже така вимога раніше була заявлена позивачем і є предметом розгляду у цивільні справі № 2-3809/07, що знаходиться в провадженні Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська та предметом розгляду в справі №2а-438/07, що знаходиться на розгляді в Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

ОСОБА_11 управління державної служби України від 28 жовтня 2005 № 12/10188 роз'яснюється, що період роботи на посаді стажиста народного судді може бути зарахованим до стажу державної служби за умови, якщо ця посада відносилась до посад керівних працівників і спеціалістів і була передбачена штатним розписом апарату народного суду. Окрім того, згідно зі статтею 27 Закону Української РСР "Про судоустрій Української РСР" у разі тимчасової відсутності (хвороба, відпустка тощо) народного судді за поданням начальника відділу юстиції виконавчого комітету обласної, Київської міської ОСОБА_4 народних депутатів виконання обов'язків народного судді могло бути покладене рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ОСОБА_4 народних депутатів на одного з народних засідателів цього суду, який відповідно до статті 11 цього Закону при здійсненні правосуддя користувався всіма правами судді. Тому, якщо громадянин був обраний народним засідателем і виконував обов'язки народного судді, то цей період роботи зараховується до стажу роботи на посаді судді, що дає право на отримання щомісячної доплати за вислугу років. Водночас повідомляємо, що відповідно до постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 2 серпня 1996 року № 912 обчислення стажу державної служби належить до компетенції кадрової служби державного органу, з яким державний службовець перебуває (перебував) у трудових відносинах. Кадрова служба у кожному конкретному випадку на підставі чинного законодавства, вивчення записів трудової книжки, послужного списку, відповідних довідок чи архівних документів має самостійно прийняти рішення щодо зарахування (включення) окремих періодів роботи (служби) до стажу державної служби. Для обчислення стажу судді необхідно також визначати момент набуття та припинення повноважень судді. Так, обчислення стажу роботи судді проводиться з моменту зарахування його до штату суду (видання наказу голови суду) фактичного виконання обовязків, а припиняється з моменту видання указу Президента України чи постанови Верховної ОСОБА_4 України про звільнення з посади.

Судом неодноразово витребувались від Новомосковського міськрайонного суду відповідні докази роботи позивача народним суддею у Новомосковському міськрайонному суді Дніпропетровської області. Однак таких доказів суду не надано та направлено на адресу суду лист, яким Новомосковський міжрайонний суд Дніпропетровської області повідомив, що не має можливості надати відомості щодо роботи судді Крутько В.А. на посаді народного судді Новомосковського міського суду Дніпропетровської області, оскільки особові справи та кадрове діловодство відносно суддів до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області передано лише в 2004 року, а до того часу особові справи та накази відносно суддів знаходяться в Управлінні юстиції Дніпропетровської області.

З метою дотримання повного захисту прав та інтересів позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог і зобовязує ТУ ДСА у Дніпропетровській області, у якого знаходяться усі матеріали особової справи позивача, здійснити обчислення стажу гр.ОСОБА_2 на посаді народного судді і внести дані відомості до трудової книжки гр.ОСОБА_2

Вказане право суду вийти за межі позовних вимог визначено ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, якою передбачено, що суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Щодо визнання дій ДСА України та ТУ ДСА в Дніпропетровській області неправомірними (незаконними) у частині надання ОСОБА_2 формальних і необґрунтованих відповідей у порушення Закону України Про звернення громадян, норм Конституції України, ненадання відповіді на звернення ОСОБА_2 до ОСОБА_4 суддів України надіслане ОСОБА_4 суддів України листом від 30.09.07 за №12-рс-17317/07 до ДСА України відповідно до пункту 10 частини першої статті 126 Закону України Про судоустрій ) з приводу припинення ОСОБА_2 грошових виплат, як судді у відставці, та іншим їм вимогам, слід зазначити, що така вимога задоволенню не підлягає, оскільки усі відповіді на запити (листи) позивача, (є в справі) оформлені відповідно до положень чинного законодавства України, інших запитів позивач не надавав, а тому вимога є необґрунтованою, належні докази про неправомірні дії ДСА України та ТУ ДСА в Дніпропетровській області щодо надання відповідей гр.ОСОБА_2 матеріали справи не місять.

Щодо стягнення моральної шкоди з Президента України та ДСА України в особі ТУ в Дніпропетровській області (з урахуванням тих обставин, що позивач тривалий час з 01.02.2006р. безпідставно не отримує грошові виплати як суддя у відставці, виплати припинено з грубим порушенням законодавства України в розмірі 100000 (сто тисяч) по 50 тисяч грн. з кожного відповідача, то в задоволенні такої вимоги слід відмовити, оскільки є необґрунтованою та не підтвердженою належними доказами, з урахуванням наступного.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відповідно до ст.1167 Цивільного кодексу України, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст.1174 Цивільного кодексу України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом.

Водночас, позивачем до суду не надано жодних доказів на підтвердження заподіяння йому відповідачами моральної шкоди у вигляді моральних чи фізичних страждань, погіршення стану здоров'я, тощо, а також не надано ґрунтовних пояснень та доказів на підтвердження того, з яких саме міркувань виходив позивач визначаючи спірну суму завданої, за його твердженням, відповідачем-1,2 моральної шкоди у розмірі 100000 грн. та 50 тисяч грн. з кожного відповідача.

Крім того, суд першої інстанції не може розглядати вимоги звернені до Президента України, а в своїх поясненнях від 26.03.15р. позивач вказав, що його вимоги до Президента України залишились на вирішення ВАС України, в даному позові не ставляться на вирішення суду, оскільки, як вбачається зі змісту позовних вимог, жодна з заявлених вимог не стосується протиправних дій Президента України, а тому і підстав стягувати з нього моральну шкоду не має.

Вимога щодо виклику та допиту, як свідків Голову апеляційного суду Дніпропетровської області ОСОБА_5, ОСОБА_6 (місце роботи державна гірська академія м.Дніпропетровськ) та ОСОБА_8 (який на час звільнення ОСОБА_2 був першим заступником начальнка управління юстиції в Дніпропетровській області) по обставинах і фактам, викладеним у позовній заяві ОСОБА_2А не підлягає задоволенню, так як відповідно до частини 1 статті 65 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) як свідок в адміністративній справі може бути викликана судом кожна особа, якій можуть бути відомі обставини, що належить з'ясувати у справі, як встановлено судом зазначені посадові особи на час розгляду справи не працюють за своїми посадами,а обставини справи можливо встановити за письмовими доказами наявними в матеріалах справи.

Вирішуючи питання щодо підсудності даної справи, слід зазначити, що згідно зі статтею 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у звязку зі здійсненням субєктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у звязку з публічним формуванням субєкта владних повноважень шляхом виборів та референдуму.

Відповідно до статті 18 КАС України чітко визначено коло осіб владних повноважень, чиї рішення, акти, дії чи бездіяльність можуть бути оскаржені до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції. Серед таких суб'єктів владних повноважень ДСА не зазначені.

Враховуючи вищевикладене, дана справа підсудна ОСОБА_1 окружному адміністративному суду.

Щодо позовної вимоги позивач про витребування та обєднання в одне провадження справи № 2-3809/07 за його позовом про стягнення вихідної допомоги, по вимогам не оплати санаторно-курортної путівки за 2000 рік та іншим вимогам, неправомірності дій ДСА України та інших відповідачів, яка знаходиться на розгляді в Жовтневому райсуді м. Дніпропетровська (на підставі ст. 116 КАС України предмет позову однаковий з цим адміністративним позовом), то така вимога не підлягає задоволеню.

За змістом частини першої статті 2, пункту 2 частини першої статті 17 КАС компетенція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження та звільнення з публічної служби. Спори з приводу стягнення безпідставно сплачених (без достатньої правової підстави) грошових сум не є публічно-правовими, тому відповідні заяви слід розглядати в порядку цивільного судочинства (статті 1212, 1213 ЦК України).

Згідно зі статтею 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства. Разом із тим суд також має врахувати, що в порядку цивільного судочинства підлягають розгляду справи у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов'язані між собою і окремий їх розгляд неможливий.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 11 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на усе вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 86, 158, 161-163,167 КАС України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов гр. ОСОБА_2 до відповідача-1: Президента України, відповідача-2: Державної судової адміністрації України в особі Територіального управління державної судової адміністрації в Дніпропетровській області про визнання неправомірними дій, зобовязання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди задоволити частково.

Зобовязати ДСА України в особі ТУ в Дніпропетровській області забезпечити ОСОБА_2 довічними щомісячними грошовими виплатами (довічним грошовим утриманням) як суддю у відставці відповідно до норм Основного Закону України, Закону України Про статус суддів , Указу Президента України та наказу про звільнення ОСОБА_2 у відставку за станом здоровя.

Зобовязати ТУ ДСА у Дніпропетровській області здійснити розрахунок належних до виплати позивачу сум грошового довічного утримання з 01.02.06р. по 26.05.15р.

Зобовязати ТУ ДСА у Дніпропетровській області, у якого знаходяться усі матеріали особової справи позивача, здійснити обчислення стажу гр.ОСОБА_2 на посаді народного судді і внести дані відомості до трудової книжки гр.ОСОБА_2

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до ОСОБА_1 апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через ОСОБА_1 окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя Суддя Суддя ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14