Справа № 6997/10/1570
Суддя: Соколенко О. М.
Дата ухвалення: 2010-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 6997/10/1570
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2010 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Соколенко О.М.

при секретарі Соколик І.М.

за участю: представника позивача ОСОБА_1 (за довіреністю);

представника відповідача ОСОБА_2О.(за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Автоцентр КІА»до державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси про скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «Автоцентр КІА»до державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси про скасування податкових повідомлень-рішень від 18.06.2010 року № /0 та № /0.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення винесені відповідачем безпідставно та підлягають скасуванню, оскільки у відповідача були відсутні будь-які правові підстави для зроблених висновків про заниження підприємством податку на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 32924грн., у тому числі за 2008р. (4 квартал) у сумі 32821грн., та за 2009р. на суму 103грн.; та занижено завищення від'ємне значення об'єкту оподаткування податком на прибуток на суму 325209грн. за 2009р., у тому числі за 1 квартал 2009р. на суму 79486грн., за півріччя 2009р. на суму 167215грн., за 3 квартал 2009р. на суму 273667грн., за 2009р. на суму 325209грн. та про порушення пп.3.1.1 п.3.1 ст.3, п.4.1 ст.4, пп.7.2.3, п.п.7.2.6 п.7.2, пп.7.3.1 п.7.3, п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого підприємством занижено податок на додану вартість в сумі 31123 грн., в тому числі у листопаді 2008 року на суму 30397 грн., у серпні 2009 року на суму 726 грн. Позивач зазначає, що під час проведення перевірки ним були надані усі первинні документи та докази, які спростовують висновки відповідача, зафіксовані в акті перевірки, а також, зазначає, що висновки відповідача про непов'язаність деяких послуг безпосередньо з господарською діяльністю позивача є взагалі безпідставними, та такими, що основані на припущеннях перевіряючих.

Відповідач надав до суду письмові заперечення на адміністративний позов, в яких зазначив, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем правомірно за порушення позивачем п.5.1, п.п.5.2.1 п.5.2, п.п.5.3.2, п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5; п.п.11.2.1 п.11.2 ст.11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в результаті чого встановлено, що підприємством занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 32924грн., у тому числі за 2008р. (4 квартал) у сумі 32821грн., та за 2009р. на суму 103грн.; та занижено завищення від'ємне значення об'єкту оподаткування податком на прибуток на суму 325209грн. за 2009р., у тому числі за 1 квартал 2009р. на суму 79486грн., за півріччя 2009р. на суму 167215грн., за 3 квартал 2009р. на суму 273667грн., за 2009р. на суму 325209грн. та пп.3.1.1 п.3.1 ст.3, п.4.1 ст.4, пп.7.2.3, п.п.7.2.6 п.7.2, пп.7.3.1 п.7.3, п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого занижено податок на додану вартість в сумі 31123 грн., в тому числі у листопаді 2008 року на суму 30397 грн., у серпні 2009 року на суму 726 грн., та зазначив, що вказані порушення підтверджуються безпосередньо актом перевірки позивача, та просив відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обґрунтування, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заявлений адміністративний позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на обставини, викладені в запереченнях.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, ознайомившись з запереченнями відповідача, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги, та перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Автоцентр КІА»зареєстровано виконавчим комітетом Одеської міської ради 06.11.2007 року; 15.01.2010 року було замінено свідоцтво про державну реєстрацію у звязку із зміною найменування юридичної особи, номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про зміну свідоцтва про державну реєстрацію 7029747, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи № 511783 серії А 01 (т.1, а.с.85).

ОСОБА_3 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №792043, основними видами діяльності ТОВ «Автоцентр КІА»є: роздрібна торгівля автомобілями 50.10.2; посередництво в торгівлі автомобілями 50.10.3; оптова торгівля автомобілями 50.10.1; роздрібна торгівля автомобільними деталями та приладдям 50.30.2; технічне обслуговування та ремонт автомобілів 50.20.0; оптова торгівля автомобільними деталями та приладдям 50.30.1 (т.1, а.с.82-84).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач знаходиться на обліку в державній податковій інспекції у Приморському районі м. Одеси, та є платником податку на додану вартість (т.1, а.с.12).

Судом встановлено, що з 05.05.2010 по 27.05.2010 року головним державним податковим ревізором-інспектором відділу податкового контролю управління податкового контролю юридичних осіб ДПІ у Приморському районі м. Одеси ОСОБА_4, головним державним податковим ревізором - інспектором відділу контрольно-перевірочної роботи управління оподаткування фізичних осіб ДПІ у Приморському районі м. Одеси ОСОБА_5 на підставі направлень від 27.04.2010р. №000513/617, від 19.05.2010р. №0000555/714, виданих ДПІ у Приморському районі м. Одеси, згідно із ч.1 ст. 11-1 Закону України «Про державну податкову службу в Україні»та відповідно до плану-графіку проведена планова виїзна перевірка ТОВ «Автоцентр КІА»з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2008р. по 31.12.2009р.

За результатами вказаної перевірки складений акт № 6960/23-3/35504186 від 07.06.2010 року «Про результати планової виїзної перевірки ТОВ «Автоцентр КІА»з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2008р. по 31.12.2009р.»(т.1; а.с.11-50). Так, в акті перевірки, зокрема зазначено, що перевіркою встановлено порушення ТОВ «Автоцентр КІА»: пп. 4.1.6 п. 4.1. ст.4, п.5.1, п.п.5.2.1 п.5.2, п.п.5.3.2, п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5; п.п.11.2.1 п.11.2 ст.11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в результаті чого встановлено, що підприємством занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 32924грн., у тому числі за 2008р. (4 квартал) у сумі 32821грн., та за 2009р. на суму 103грн.; та занижено завищення від'ємне значення об'єкту оподаткування податком на прибуток на суму 325209грн. за 2009р., у тому числі за 1 квартал 2009р. на суму 79486грн., за півріччя 2009р. на суму 167215грн., за 3 квартал 2009р. на суму 273667грн., за 2009р. на суму 325209грн. та пп.3.1.1 п.3.1 ст.3, п.4.1 ст.4, пп.7.2.3, п.п.7.2.6 п.7.2, пп.7.3.1 п.7.3, п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого занижено податок на додану вартість в сумі 31123 грн., в тому числі у листопаді 2008 року на суму 30397 грн., у серпні 2009 року на суму 726 грн.

На підставі акту перевірки від 07.06.2010 року №6960/23-3/35504186 ДПІ у Приморському районі м. Одеси прийняті оскаржувані податкове повідомлення - рішення від 18.06.2010р. №/0 на загальну суму 49386грн. (податкове зобов'язання з податку на прибуток на суму 32924грн., штрафні санкції на суму 16462грн.) за порушення п.5.1 п.п.5.2.1 п.5.2, п.п.5.3.2. п.п.5.3.9 п.5.3, п.п.11.2.1 п.11.2 ст.11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», та податкове повідомлення - рішення від 18.06.2010р. №/0 на загальну суму 46685грн. (податкове зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 31123грн., штрафні санкції у сумі 15562грн.), за порушення п.п.3.1.1. п.3.1 ст.3, п.4.1 ст.4, п.п.7.2.3, п.п.7.2.6 п.7.2 ст.7, п.п.7.3.1 п.7.3, п.п.7.4.1 п.7.4 Закону України «Про податок на додану вартість»(т.1, а.с.51-52).

Однак, суд вважає, що оскаржувані позивачем податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем безпідставно та підлягають скасуванню, виходячи з наступного.

Так, перевіркою встановлено порушення позивачем п.5.1, п.п.5.2.1 п.5.2, п.п.5.3.2, п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», а саме, ТОВ «Автоцентр КІА»безпідставно до складу валових витрат віднесені витрати, які не підтверджують зв'язок здійснення витрат безпосередньо з господарською діяльністю, в результаті чого підприємством завищено валові витрати на суму 130820 грн. 00 коп.

Однак, суд не погоджується з вказаним висновком перевіряючих, виходячи з наступного.

ОСОБА_3 п.5.1. ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Відповідно до пп. 5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», до складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

ОСОБА_3 пп. 5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

З матеріалів справи вбачається, що в перевіряємий період ТОВ «Автоцентр КІА»до складу валових витрат віднесло вартість рекламних послуг, отриманих від ПП «Інтер-Парес» в листопаді 2008 року на загальну суму 130820 грн. (без ПДВ) згідно акту наданих послуг від 30.11.2008 року.

Судом встановлено, що основною діяльністю ТОВ «Автоцентр КІА»є, зокрема торгівля автомобілями. Як пояснив у судовому засіданні представник позивача, для збільшення клієнтів, та у свою чергу, для збільшення продажу автомобілів, та отримання прибутку, підприємство замовляє відповідні рекламні послуги.

Так, 01.10.2008 року між ТОВ «Автоцентр КІА»(Замовник) та ПП «Інтер-Парес»(Виконавець) укладений договір № 211 (т.1, а.с.103), згідно з умовами якого Замовник доручає, а Виконавець зобов'язується відповідно надати йому рекламні послуги.

ОСОБА_3 додатку № 5 від 10.11.2008 року до вказаного договору (т.1, а.с.122), ТОВ «Автоцентр КІА»(Замовник) та ПП «Інтер-Парес»(Виконавець) визначили найменування робіт (рекламних послуг) та їх вартість у розмірі 156984 грн.00 коп. (в т.ч. ПДВ складає 26164 грн.00 коп.). Як зазначається у вказаному додатку, він є підставою для проведення взаємних розрахунків між ТОВ «Автоцентр КІА»та ПП «Інтер-Парес».

30.11.2008 року між ТОВ «Автоцентр КІА»та ПП «Інтер-Парес»складено акт прийому-передачі виконаних робіт (т.1, а.с.124), в якому зазначається, що ПП «Інтер-Парес»виконало роботи згідно договору № 211 від 01.10.2008 року, додатку № 5 від 10.11.2008 року, а саме: рекламні послуги, вартість яких складає 156984 грн.00 коп. (в т.ч. ПДВ складає 26164 грн. 00 коп.).

Проведення вказаних розрахунків на суму 156984 грн.00 коп. (в т.ч. ПДВ складає 26164 грн.00 коп.) між ТОВ «Автоцентр КІА»та ПП «Інтер-Парес» за надання рекламних послуг підтверджується податковою накладною від 28.11.2008 року № 290 (т.1, а.с.123).

Як зазначив представник позивача зазначені документи були надані до перевірки, що також, не спростовувалося представником відповідача.

ОСОБА_3 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

ТОВ «Автоцентр КІА»та ПП «Інтер-Парес»дотримані усі вимоги, встановлені ст.203 ЦКУ та сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин, яким є вищевказаний договір, є правомірним, якщо його недійсність не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Докази визнання вищевказаного договору недійсним ДПІ у Приморському районі м. Одеси до суду надані не були.

З викладеного вбачається, що згадані вище документи, а саме, договір та вказаний акт до нього, податкова накладна містять опис господарської операції, а також підтверджують факти її виконання, тобто, за визначенням ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинними документами.

Крім того, Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств»взагалі не встановлюється будь-яких вимог щодо змісту та форми документів, наявність яких необхідна для правомірного включення сум витрат платника податку, пов'язаних з господарською діяльністю до складу валових витрат.

Твердження податкового органу про невідповідність наданого до перевірки складеного акту надання послуг вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»не відповідає вимогам самого названого закону, оскільки, названий закон не містить вимог про наявність у змісті первинного документу інформації про результати здійснюваної господарської операції, та про аналіз проведення такої операції. ОСОБА_3 з вимогами названого Закону первинний документ повинен лише підтверджувати факт здійснення господарської операції, а також містити відомості про зміст такої операції.

Також, безпідставним є і твердження податкового органу про непов'язанність діяльності, здійснюваної згідно з вимогами згаданого вище договору, з господарською діяльністю ТОВ «Автоцентр КІА», оскільки, згідно з вимогами п.1.32. ст.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»визначено, що господарська діяльність це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою. Як вбачається з первинних документів, усі надані послуги безумовно пов'язані з господарською діяльністю підприємства, оскільки, ТОВ «Автоцентр КІА»здійснює діяльність з торгівлі автомобілями та технічне обслуговування.

Отже, основною ознакою для визначення діяльності господарською є наявність мети отримання прибутку у результаті здійснення цієї діяльності. У результаті здійснення діяльності щодо надання рекламних послуг, ТОВ «Автоцентр КІА»дійсно отримано прибуток, що цілком підтверджує факт наявності наміру його отримання.

Також, як встановлено судом, під час перевірки підприємством були надані документи, підтверджуючі факт отримання послуг від вище переліченого контрагенту, документи, що підтверджують зв'язок понесених витрат із господарською діяльністю підприємства, надані розрахункові (платіжні) документи, підтверджуючи сплату ТОВ «Автоцентр КІА»за отримані послуги, тобто, документи підтверджуючи правомірність віднесення відповідних сум до складу валових витрат.

Більш того, перевіряючими не взято до уваги надані підприємством фактично результати послуг, які підтверджують правомірність віднесення сум до складу валових витрат та те, що діяльність пов'язана з господарською діяльністю підприємства, зокрема, витяги із газет, журналів, медіа-плани відносно розміщення реклами підприємства, копії яких наявні в матеріалах справи (т.1. а.с. 125-153).

ОСОБА_3 п.5.11. ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», установлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, що зазначені у цьому Законі, не дозволяється.

Як зазначено в акті перевірки, податковим органом не заперечується надання розрахункових документів, які підтверджують факт надання підприємству послуг, а лише зазначається, що із змісту наданих до перевірки документів не вбачається пов'язаність витрат, у межах підтверджуваної зазначеними документами господарської операції, з господарською діяльністю ТОВ «Автоцентр КІА».

Таким чином, на підставі викладеного, суд вважає, що ТОВ «Автоцентр КІА»правомірно включено витрати на придбання рекламних послуг до складу валових витрат, які підтверджують зв'язок здійснених витрат безпосередньо з господарською діяльністю підприємства.

Також, суд не погоджується з висновком перевіряючих стосовно порушення позивачем п.5.1, п.п.5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», а саме, що ТОВ «Автоцентр КІА»завищено валові витрати на загальну суму 295805 грн., за 1 квартал 2009р. на суму 79486грн., за півріччя 2009р. на суму 167215грн., за 3 квартали 2009р. на суму 273667грн., за 2009р. на суму 295805грн., виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 01.10.2008р. між ТОВ «Автоцентр КІА»(Орендар) та ПП «Діліжанс Моторс»(Орендодавець) укладений договір суборенди №30/09-11 та складено додаток №1 до нього (а.с.156-162). ОСОБА_3 цього договору Орендодавець зобов'язується передати Орендареві у строкове платне користування, а Орендар зобов'язується прийняти у строкове платне користування асфальтовану площадку, загальною площею 920,55кв.м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Глушка, 31 «а». ОСОБА_3 п.2 вказаного договору, об'єкт, що орендується, надається для використання його Орендарем у господарській діяльності, а саме для здійснення реалізації автомобілів, прийому громадян та інше.

У подальшому ТОВ «Автоцентр КІА»(Орендар) та ПП «Діліжанс Моторс»(Орендодавець) було укладено додаткові угоди до вказаного договору суборенди від 01 січня, 01 лютого, 01 березня, 01 вересня 2009 року (т.1, а.с.163-166) стосовно розміру місячної орендної плати за користування обєктом, та 31.12.2009 року укладено додаткову угоду (т.1, а.с.167) щодо дострокового розірвання договору суборенди №30/09-11 від 01.10.2008 року за згодою сторін з 31.12.2009 року та складено акт прийому-передачі орендованого майна (т.1, а.с.168). Також, позивачем надано копії актів звірки розрахунків за договором №30/09-11 від 01.10.2008 року (т.1, а.с.169-180).

З пояснень представника позивача вбачається, що підприємство дійсно використовувало зазначений об'єкт у господарській діяльності, а саме, автомобілі, які були придбані підприємством для подальшої реалізації покупцям, переміщались від головного офісу підприємства (м. Одеса, вул. Ат. Головатого, 9/11) саме для зберігання до вказаного майданчику (вул. Ак. Глушка, 31 «а»), та після замовлення покупцем автомобілю для продажу, вказані автомобілі переміщались до вказаного головного офісу підприємства, де й здійснювалось відповідне оформлення, що підтверджується відповідними накладними на внутрішнє переміщення (т.1, а.с. 181-250; т.2, а.с. 1-29).

Як зазначено в акті перевірки, податковим органом не заперечується надання розрахункових документів, які підтверджують факт надання підприємству послуг, а лише зазначається, що із змісту наданих до перевірки документів не вбачається їх пов'язанність з господарською діяльністю ТОВ «Автоцентр КІА».

Таким чином, враховуючи викладене, судом не приймається до уваги твердження відповідача стосовно того, що ТОВ «Автоцентр КІА»не підтверджено використання орендованого обєкту у господарській діяльності підприємства, а саме для здійснення реалізації автомобілів, у звязку з чим висновок відповідача, що підприємством завищено валові витрати на загальну суму 295805 грн., за 1 квартал 2009р. на суму 79486грн., за півріччя 2009р. на суму 167215грн., за 3 квартали 2009р. на суму 273667грн., за 2009р. на суму 295805грн. Тобто, підприємство правомірно віднесло витрати по вказаним операціям (послуги з отримання у строкове платне користування майна-асфальтованої площадки) до складу валових витрат.

Також, суд вважає безпідставним висновок відповідача про те, що дані щодо валових витрат на придбання товарів (робіт, послуг), відображеного в рядку 04.1 Декларації про прибуток підприємства за 2008р. (4 квартал), не відповідають даним первинних документів, в результаті чого встановлено, що підприємством завищено задекларовані показники у рядку 04.1 у загальній сумі 25336грн. та порушено п.5.1 ст.5, п.п.11.2.1 п.11.2 ст.11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

ОСОБА_3 п. 1.3. „Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства", затвердженого наказом ДПА України від 10.08.2005р. №327, зареєстрованого в Мінюсті України 25.08.2005р. за №925/11205, за результатами проведення невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок фінансово-господарської діяльності суб'єктів господарювання оформляється акт. Акт - службовий документ, який стверджує факт проведення невиїзної документальної або виїзної планової чи позапланової перевірки фінансово-господарської діяльності суб'єкта господарювання і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єктами господарювання, а результатами невиїзної документальної, виїзної планової чи позапланової перевірок в акті викладаються всі суттєві обставини фінансово-господарської діяльності суб'єкта господарювання, які мають відношення до фактів виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства. Факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства викладаються в акті невиїзної документальної, виїзної планової чи позапланової перевірок чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

За кожним відображеним в акті фактом порушення законодавства необхідно, зокрема, у разі виявлення розбіжностей чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті нормативно-правових актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) фінансово-господарської діяльності платника податків, в якому дане порушення здійснено, при цьому додати до акта письмові пояснення посадових осіб суб'єкта господарювання щодо встановлених порушень.

Як вбачається із змісту акту перевірки, в ньому не зазначено на підставі яких первинних документів зроблений висновок про завищення підприємством валових витрат у сумі 25336 грн., та яким чином розрахована вказана сума, крім того, у судовому засіданні представник відповідача не зміг надати суду будь-яких пояснень відносно зробленого висновку про вказане порушення, та доказів, в обґрунтування вказаного висновку.

Таким чином, суд вважає, що податкове повідомлення - рішення ДПІ у Приморському районі м. Одеси від 18.06.2010р. №/0 винесено неправомірно та підлягає скасуванню.

Стосовно донарахування ДПІ у Приморському районі м. Одеси податкового зобов'язання з податку на додану вартість, у зв'язку з заниженням на погляд податкового органу податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету за перевіряємий період в розмірі 31123грн., в тому числі: листопад 2008р. на суму 30397грн., серпень 2009р. на суму 726грн. суд зазначає наступне.

ОСОБА_3 із приписами п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8і цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Так, ТОВ «Автоцентр КІА»мало взаємовідносини з постачальником ПП «Інтер-Парес», яке надавало рекламні послуги та включило до складу податкового кредиту листопада суму податку на додану вартість у розмірі 26164 грн.00 коп. згідно податкової накладної від 28.11.2008 року № 290.

Як вже було встановлено судом, надані підприємством під час перевірки первинні документи, свідчать про те, що отримані підприємством рекламні послуги від ПП «Інтер-Парес», пов'язані з господарською діяльністю ТОВ «Автоцентр КІА», оскільки, підприємство здійснює діяльність з торгівлі автомобілями, та отримані рекламні послуги спрямовані на просування транспортних засобів, збільшення об'ємів продажу та відповідно отримання прибутку від діяльності підприємства.

Відповідно до пп. 7.5.1 п.7.5. ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість", датою виникнення права платника податку на податковий кредит, вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

ОСОБА_3 пп. 7.2.3., 7.2.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість»податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом. Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому Законом.

ОСОБА_3 п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Відповідно до положень підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», податкова накладна є підставою для нарахування податкового кредиту.

В судовому засіданні встановлено, що підприємством подані до перевірки усі податкові накладні, які оформлені відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»та які підтверджують правомірність віднесення підприємством вказані у акті перевірки суми до складу податкового кредиту. Більш того, податковим органом не спростовується факт надання підприємством під час перевірки податкових накладних, які підтверджують правомірність віднесення сум до складу податкового кредиту.

Стосовно твердження податкового органу щодо завищення підприємством податкового кредиту по податковим накладним від ТОВ «Таврія-В»у листопаді 2008 року на суму 4233 грн. 00 коп., суд виходить з наступного.

Так, позивачем у листопаді 2008 року віднесено до складу податкового кредиту декларації з ПДВ суми податку на додану вартість за податковими накладними, отриманими від ТОВ «Таврія-В»від 10.12.2007 року № 1012016 на суму 12699 грн. 00 коп., у тому числі, податок на додану вартість на суму 2116 грн.50 коп. та від 23.01.2008 року № 1012016 на суму 12699 грн. 00 коп., у тому числі, податок на додану вартість на суму 2116 грн.50 коп. (т.1, а.с.154-155).

Відповідно до п.п. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту. Як виняток з цього правила, підставою для нарахування податкового кредиту при поставці товарів (послуг) за готівку чи з розрахунками картками платіжних систем, банківськими або персональними чеками у межах граничної суми, встановленої Національним банком України для готівкових розрахунків, є належним чином оформлений товарний чек, інший платіжний чи розрахунковий документ, що підтверджує прийняття платежу постачальником від отримувача таких товарів (послуг), з визначенням загальної суми такого платежу, суми податку та податкового номера постачальника. У разі відмови з боку постачальника товарів (послуг) надати податкову накладну або при порушенні ним порядку її заповнення отримувач таких товарів (послуг) має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву зі скаргою на такого постачальника, яка є підставою для включення сум цього податку до складу податкового кредиту. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку внаслідок придбання таких товарів (послуг).

Тобто, в Законі міститься пряма норма, яка визначає правову підставу для нарахування податкового кредиту платником податків - податкова накладна. Разом із тим, Закон України «Про податок на додану вартість»містить імперативну норму, яка носить забороняючий зміст і не дозволяє включити платнику податків до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість, якщо у платника податків відсутнє документальне підтвердження такого податкового кредиту, а саме: у разі відсутності оригіналу податкової накладної чи іншого подібного документа, на підставі яких згідно положень Закону здійснюється документальне підтвердження сум податкового кредиту. Таке правило визначено приписами п.п. 7.4.5. пункту 7.4. статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», приписами якого встановлено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту). При цьому у системному звязку приписів п.п. 7.2.6. п. 7.2., п.п 7.4.5. п. 7.4., п.п. 7.5.1. п. 7.5. ст. 7 Закону визначено момент виникнення права платника податків на податковий кредит та момент, в який суми податку на додану вартість можуть бути віднесені платником податку до складу податкового кредиту, тобто той момент, в який платник податків має не тільки право на податковий кредит, але й достатні, визначені Законом правові та фактичні підстави для включення сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту відповідного періоду. Тобто, аналіз вищевказаних положень Закону України «Про податок на додану вартість»надає достатні підстави для висновку, що платник податків має правову можливість скористатися правом на віднесення сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту саме по даті фактичного отримання таким платником податків оригіналу податкової накладної.

Таким чином вказана норма закону не містить будь-яких обмежень щодо можливості включення одержувачем товарів (послуг) сум ПДВ, які зазначені у податкових накладних минулих податкових періодів, до складу податкового кредиту звітного місяця.

За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідно до положень п.п. 7.5.1. п. 7.5. ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" датою виникнення у позивача права на податковий кредит є дата фактичного отримання ним податкових накладних.

Судом встановлено, що позивачем суми ПДВ були включені до складу податкового кредиту в тому звітному періоді, в якому були отримані податкові накладні, оскільки включення таких даних позивачем в інших періодах без наявності податкових накладних було б безпідставним.

Крім того, аналіз вищезазначених норм Закону України "Про податок на додану вартість" дає підстави зробити висновок, вказаним Законом передбачено єдину підставу для формування податкового кредиту, а саме наявність у платника податку - покупця належно оформленої податкової накладної, оскільки це єдиний документ первинного бухгалтерського та податкового обліку, що містить у собі суму ПДВ, яку можливо відобразити в податкових деклараціях з ПДВ.

Як вбачається з наданих до суду податкових накладних вони складені у відповідності до вимог підпункту 7.2.1 пункту 7.2 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" та наказу Державної податкової адміністрації України Про затвердження форм податкової накладної та порядку їх заповнення від 30 травня 1997 року № 165 (із змінами і доповненнями), будь-яких порушень порядку їх виписки та заповнення не встановлено, що також, не оскаржувалось представником відповідача у судовому засіданні.

Відповідно до підпункту 7.2.3 пункту 7.2, підпункту 7.3.1 пункту 7.3 та підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України „Про податок на додану вартість, податкова накладна є єдиною підставою для визначення сум податкового кредиту, оскільки цей документ підтверджує одну з подій, що її здійснено покупцем: чи то оплату покупцем товару чи отримання товару від продавця, що є підставою для виникнення податкових зобов'язань з податку на додану вартість. Зазначене підтверджується й приписами абз .3 п.п. 7.2.3. п. 7.2. статті 7 Закону, відповідно до якого визначено, що податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом, а також приписами підпункту 7.2.6. пункту 7.2. статті 7 Закону, відповідно до якого податкова накладна є підставою для нарахування податкового кредиту.

За таких обставин, судом встановлено, що позивач, суворо дотримуючись приписів п. 1.7. статті 1, підпунктів 7.2.3., 7.2.6., 7.2.8. пункту 7.2.,підпунктів 7.4.1, 7.4.5. п. 7.4, пункту 7.5. статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" включив до податкових декларацій з податку на додану вартість за листопад 2008 року податкові накладні, отримані ним від контрагентів у звітному періоді.

Посилання відповідача на порушення позивачем п.п.7.2.6 п.7.2 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" - відсутність звернення платника податку до податкового органу із заявою-скаргою на постачальника щодо відмови останнім в наданні податкової накладної, суд вважає безпідставним, оскільки відповідно до приписів п.п. 7.2.6. п. 7.2.ст. 7 Закону України Про податок на додану вартість, у разі відмови з боку постачальника товарів (послуг) надати податкову накладну або при порушенні ним порядку її заповнення отримувач таких товарів (послуг) має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву зі скаргою на такого постачальника, яка є підставою для включення сум цього податку до складу податкового кредиту. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку внаслідок придбання таких товарів (послуг).

Тобто, зазначеною нормою Закону чітко визначено, що заяву зі скаргою на постачальника платник податку має право подати до органу державної податкової служби до податкової декларації з ПДВ виключно у разі відмови із боку постачальника надати податкову накладну на адресу контрагента, у якого виникає право на податковий кредит. Насамперед слід відзначити, що зазначеним пунктом Закону визначено право, а не обовязок платника податків подання такої заяви зі скаргою на постачальника. Крім того, можливість подання такої скарги визначено лише за умови відмови постачальника надати на адресу покупця податкову накладну. При цьому, відмова з боку постачальника товарів (робіт, послуг) у наданні покупцю оригіналу податкової накладної повинна бути конкретизована та визначена у певній формі (письмова відмова), оскільки Закон України "Про податок на додану вартість" не дозволяє органам державної податкової служби самовільно трактувати поняття відмови від надання податкової накладної та базувати власні висновки на припущеннях. Тобто, орган державної податкової служби не має передбачених законодавством повноважень застосовувати поняття відмова від надання постачальником податкової накладної без підтвердження належними доказами наявності факту такої відмови з боку постачальника товарів (робіт, послуг).

В судовому засіданні встановлено, що постачальники, які надали до позивача податкові накладені з запізненням, жодним чином не відмовлялися від надання податкових накладних на адресу позивача, не надавали накладні з порушенням порядку їх заповнення, що й підтверджується оригіналами отриманих позивачем податкових накладних, а тому підстав для звернення зі скаргами на своїх контрагентів у позивача не було. Суд зауважує, що будь-яких доказів, що спростовують зазначені висновки, представником відповідача під час розгляду справи не надано.

Крім того, необґрунтованими є й висновки відповідача стосовно того, що позивач не звернувшись зі скаргою на постачальника, автоматично не скористалося правом на декларування податкового кредиту у тому періоді, в якому були виписані податкові накладні. Оскільки, жодною нормою Закону не визначено підстав для позбавлення платника податків права на включення відповідних сум податку на додану вартість до податкового кредиту у звязку із тим, що такий платник податків не звернувся зі скаргою на постачальника до органу державної податкової служби. Законом не надано такого права й органам державної податкової служби. Не визначено законодавством також й обставин, які б визначали підстави або обовязкові умови для позбавлення платника податків сум ПДВ, сплачених контрагентам та віднесених до складу податкового кредиту у випадку, коли таким платником податків не подано скарг на таких контрагентів - постачальників товарів (робіт, послуг) до органів державної податкової служби.

Тобто, невиконання платником вказаної норми Закону не пов'язує з втратою таким платником в подальшому права на податковий кредит. Підпункт 7.2.6 п.7.2. ст.7 Закону не обмежує платника в праві на податковий кредит, а лише надає право на включення до податкової декларації сум податкового кредиту за умови наявності у платника товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку внаслідок придбання таких товарі (послуг).

Таким чином, надання під час перевірки оригіналів податкових накладних, зазначених в акті перевірки, і є фіксацією факту отримання податкових накладних позивачем у передбаченій чинним законодавством правовій формі.

При цьому, судом не приймається до уваги посилання відповідача, на те, що позивачем порушено п.п. 7.5.1. п. 7.5., п.п. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7, Закону України "Про податок на додану вартість", оскільки зазначені норми Закону, які, як вважає контролюючий орган, порушив платник податків, не містить жодних вказівок та обмежень по строках отримання податкової накладної, і не обмежують строк дії права платників податків на формування податкового кредиту.

Підпунктом 4.4.1 п. 4.1 ст. 4 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" встановлено, що у разі коли норма закону чи іншого нормативно - правового акта, виданого на підставі закону, або коли норми різних законів чи різних нормативно - правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

На підставі викладеного, суд вважає, що податкове повідомлення - рішення ДПІ у Приморському районі м. Одеси від 18.06.2010р. №/0 є незаконним та підлягає скасуванню.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не була доведена правомірність винесення оскаржуваного податкових повідомлень-рішень, а доводи, наведені позивачем, не були спростовані відповідними доказами. Тому суд вважає, що відповідач не довів правомірність оскаржуваних позивачем податкових повідомлень-рішень.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, оцінюючи надані сторонами у справі докази у сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю ТОВ «Автоцентр КІА»обґрунтовані та відповідають чинному законодавству, а отже підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 71, 86, 159-163, 167, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «Автоцентр КІА» до державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси про скасування податкових повідомлень-рішень від 18.06.2010 року № /0 та № /0 задовольнити повністю.

Скасувати податкове повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси від 18.06.2010 року № /0.

Скасувати податкове повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси від 18.06.2010 року № /0.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги на постанову суду одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ст. 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

Повний текст постанови складений та підписаний суддею 23 грудня 2010 року.

Суддя О.М. Соколенко