Справа № 826/7941/15
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2015-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14 серпня 2015 року 12 год. 30 хв. № 826/7941/15

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Данилишин В.М. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради (комісії з питань поновлення прав реабілітованих) та виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання незаконними дій та зобов'язання вчинити певні дії, а також з інших питань.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Київської міської ради (комісії з питань поновлення прав реабілітованих) (далі - відповідач-1) та виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - відповідач-2) про визнання незаконними дій відповідача-1 щодо відмови у видачі позивачу посвідчення реабілітованого, зобов'язання відповідача-2 видати позивачу таке посвідчення, а також стягнення моральної шкоди у розмірі 10 тисяч гривень.

В обґрунтування позову зазначено, що позивачу безпідставно відмовлено у видачі посвідчення реабілітованого, що призвело до порушення її прав та інтересів.

Відповідною ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі, яку призначено до розгляду у судовому засіданні.

У ході судового розгляду справи позивач підтримала позов та просила задовольнити його повністю, а представники відповідачів не визнали позов та просили відмовити у його задоволенні повністю з підстав, зазначених у письмових запереченнях проти позову, наданих суду разом із доказами на їх обґрунтування.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи по суті.

У подальшому, до суду через канцелярію від позивача надійшли додаткові письмові докази, які судом долучено до матеріалів справи для врахування при прийнятті у справі судового рішення по суті.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка України, уродженка міста Мурманська (Російська Федерація), є дочкою необґрунтовано репресованого за політичними мотивами ОСОБА_2, арештованого 21 червня 1940 року, засудженого 13 серпня 1940 року особливою нарадою НКВС СРСР за ст. 58-10 КК РСФСР до 5-ти років позбавлення волі, реабілітованого Президією Мурманського обласного суду від 09 січня 1956 року (кримінальну справу закрито за відсутністю складу злочину).

Згідно довідки про реабілітацію від 29 грудня 2007 року №13-17-2007, виданої прокуратурою Мурманської області, відповідно до ч. 2 ст. 1-1 Закону Російської Федерації "Про реабілітацію жертв політичних репресій", позивач, як така, що залишилася у неповнолітньому віці без опіки батька, необґрунтовано репресованого за політичними мотивами, визнана підданою політичним репресіям та реабілітована.

Враховуючи вище викладене, позивач звернулася до комісії з питань поновлення прав реабілітованих Київської міської ради із заявою про видачу їй посвідчення реабілітованого, за результатом розгляду якої, прийнято рішення від 28 серпня 2012 року №9 "Про видачу посвідчення реабілітованого", яким, у зв'язку з тим, що Законом України "Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні" видача посвідчення громадянам, які залишилися без опіки батьків у неповнолітньому віці та реабілітовані, не передбачена, відмовлено позивачці у видачі посвідчення реабілітованого.

Разом з тим, як з'ясовано у ході судового розгляду справи та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2014 року у справі №826/1348/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2014 року, скасовано рішення Київської міської ради від 28 серпня 2012 року №9 "Про видачу посвідчення реабілітованого".

У ході розгляду справи №826/1348/14 судом встановлено, що, враховуючи наявність у ОСОБА_1 довідки про реабілітацію від 29 грудня 2007 року №13-17-2007, виданої прокуратурою Мурманської області, якою підтверджено визнання її підданою політичним репресіям та реабілітованою, ОСОБА_1 має право на пільги, передбачені Законом України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні", та, відповідно, має право на отримання посвідчення реабілітованого.

Згідно з ч.ч. 1, 3, 5 ст. 254 КАС України, постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення, а якщо їх було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В контексті вище викладеного суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до преамбули, ч. 7, 8 ст. 6 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні", цим Законом ліквідуються наслідки беззаконня, допущені з політичних мотивів до громадян України, поновлюються їх права, встановлюються компенсація за незаконні репресії та пільги реабілітованим.

Реабілітованим, які мають право на передбачені цим Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Видача цього посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими комітетами відповідних місцевих Рад народних депутатів.

Згідно з п. 11 постанови Верховної Ради України "Про тлумачення Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" від 24 грудня 1993 року №3812-XII, довідки або посвідчення про реабілітацію, видані у державах - республіках колишнього СРСР або його державними органами, є чинними на території України. В разі необхідності органи прокуратури та внутрішніх справ України роблять відповідний запит до органів держав - республік колишнього СРСР, які видали такі документи, щодо офіційних документів про підставу реабілітації та інших необхідних даних.

При цьому, постановою Верховної Ради України "Про порядок надання пільг реабілітованим особам, які були репресовані за межами республіки і проживають на території України" від 19 листопада 1992 року №2805-XII встановлено надати пільги, передбачені Законом України "Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні", особам, які були піддані необґрунтованим політичним репресіям за рішеннями радянських органів на територіях республік колишнього СРСР, згодом реабілітовані в установленому порядку і постійно проживають в Україні.

Підставою надання пільг є документи про їх реабілітацію, видані уповноваженими на це органами колишніх союзних республік Союзу РСР.

У матеріалах справи містяться копії листів відповідача-1 від 30 березня 2015 року №08-228-35/2170-08 та від 06 квітня 2015 року №08-228-36/2170-08, якими позивача повідомлено про те, що чинним законодавством України не визначено правовий статус осіб, які у дитячому віці постраждали від політичних репресій, та соціальні пільги для них.

Громадяни, які у дитячому віці постраждали від політичних репресій, Законом України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" не охоплені, у зв'язку з чим позивачу відмовлено у видачі посвідчення реабілітованого.

Тобто, як вбачається з вище викладеного, фактично позивачу відмовлено у видачі посвідчення реабілітованого у зв'язку з тим, що Законом України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" видача посвідчення реабілітованого громадянам, які залишилися без опіки батьків у неповнолітньому віці та реабілітовані, не передбачена.

Разом з тим, підсумовуючи вище викладені норми та обставини, суд вважає помилковими висновки відповідача-1 та, як наслідок, протиправну відмову у видачі позивачу посвідчення реабілітованого, у зв'язку з чим заявлена позивачем вимога про визнання незаконними дій відповідача-1 щодо відмови у видачі позивачу посвідчення реабілітованого підлягає задоволенню.

Крім того, зважаючи, що позивач має право на отримання посвідчення реабілітованого, як уже зазначено вище, та враховуючи, що завданням адміністративного судочинства є захист прав та законних інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відноси від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позовної вимоги про зобов'язання відповідача-2 вжити передбачених нормами чинного законодавства заходів, направлених на видачу позивачу посвідчення реабілітованого.

Стосовно заявленої вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1167, ст. 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як зазначено у п.п. 3, 4, 5 постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року №4 зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного суду України від 25 травня 2001 року №5 та від 27 лютого 2009 року №1, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Проаналізувавши вище викладене, суд зазначає, що позивачем не обґрунтовано у чому саме полягає заподіяна їй відповідачами моральна шкода, нею не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з бездіяльністю суб'єктів владних повноважень (відповідачів), не визначено, якими доказами це підтверджується.

Отже, враховуючи вище викладене, суд вважає, що заявлена позивачем вимога про стягнення моральної шкоди є такою, що не підлягає задоволенню.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих обставин суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до Київської міської ради (комісії з питань поновлення прав реабілітованих) та виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання незаконними дій та зобов'язання вчинити певні дії, а також з інших питань є таким, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У зв'язку з тим, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд не присуджує на користь позивача здійснені ним судові витрати відповідно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 11, 69-71, 86, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати незаконними дії Київської міської ради (комісії з питань поновлення прав реабілітованих) щодо відмови у видачі ОСОБА_1 посвідчення реабілітованого.

3. Зобов'язати виконавчий орган Київської міської ради (Київську міську державну адміністрацію) вжити передбачених нормами чинного законодавства заходів, направлених на видачу ОСОБА_1 посвідчення реабілітованого.

4. Позов в іншій частині залишити без задоволення.

Копії постанови направити (вручити) сторонам (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.М. Данилишин