Справа № 2а/1570/1399/2011
Суддя: Соколенко О. М.
Дата ухвалення: 2012-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а/1570/1399/2011
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2012 року

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Соколенко О.М.

при секретарі Кулішенко Є.С.

за участю: представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2 А.(за довіреностями);

представника відповідача ОСОБА_3 (за довіреністю);

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕЛЕКАРТ-ПРИЛАД»до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у місті Одесі про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕЛЕКАРТ-ПРИЛАД»до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у місті Одесі про скасування податкових повідомлень-рішень № /0 від 01.10.2010 року, № /1 від 05.11.2010 року, № /2 від 03.12.2010 року.

Позивач мотивує свої позовні вимоги тим, що за результатами невиїзної документальної перевірки відповідачем складено акт № 565/16-3/13881657/78 від 17.09.2010 року, в якому зроблено необґрунтований висновок, що в порушення пп. «д»п.п. 7.2.1, 7.2.6 п. 7.2, п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»позивачем занижено податок на додану вартість за червень 2010 року. На підставі вказаного акту відповідачем винесені оскаржувані податкові повідомлення-рішення про визначення суми податкового зобовязання з податку на додану вартість. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на відсутність в його діях порушень п.п. 7.2.1, 7.2.6 п. 7.2, п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», посилаючись на те, що ним при включенні до податкового кредиту відповідних сум дотримано вимоги податкового законодавства, а реальність господарських операцій підтверджується первинними та іншими супутніми документами. Крім цього, позивач посилався на допущені відповідачем порушення встановленого законом порядку проведення спірної перевірки. Таким чином, позивач вважає, що висновки акту перевірки щодо заниження позивачем податку на додану вартість є безпідставними, а отже, податкові повідомлення-рішення, прийняті підставі цього акту перевірки та за наслідками розгляду скарг, є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідач надав до суду письмові заперечення на адміністративний позов (а.с.59-62), в яких зазначив про відсутність підстав для задоволення позову, мотивуючи це тим, що СДПІ по роботі з великими платниками податків у місті Одесі проведена невиїзна документальна перевірка ТОВ «ТЕЛЕКАРТ-ПРИЛАД»з питань дотримання вимог податкового законодавства при формуванні податкового кредиту по декларації з ПДВ за період з 01.06.2010 року по 30.06.2010 року, в ході якої був використаний акт ДПІ у Приморському районі м. Одеси від 16.09.2010р. № 1422/23-1/36154178 щодо контрагента позивача ПП «Експо-груп-08». Як зазначає відповідач, в ході проведення перевірки ПП «Експо-груп-08»встановлено неможливість фактичного здійснення господарських операцій через відсутність майна та інших матеріальних ресурсів, економічно необхідних для здійснення операцій з купівлі продажу, відсутність трудових ресурсів, основних фондів, складських приміщень, транспортних засобів, порушення ч.1 ст.203, ч.1 ст.207, ст. 215, п. 1 ст. 216, ст.228 Цивільного кодексу України в частині недодержання вимог зазначених статей в момент вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними по правочинах, здійснених ПП «Експо-груп-08»з постачальниками та покупцями. Також, відповідач зазначив, що згідно бази даних, декларація з ПДВ по ПП «Експо-груп-08»за червень 2010 року не визнана як податкова звітність.Таким чином, враховуючи викладене, в порушення пп. «д»п.п. 7.2.1, 7.2.6 п. 7.2, п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», позивачем до складу податкового кредиту червня 2010 року було включено суми податку на додану вартість по податкових накладних, оформлених з порушенням діючого законодавства, а саме6 постачальником визначені недостовірні відомості щодо місця розташування юридичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість.

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та наданих поясненнях.

Представник відповідача в судовому засіданні заявлений адміністративний позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на обставини, викладені в запереченнях на адміністративний позов.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, показання свідка, ознайомившись з запереченнями відповідача, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

ТОВ «ТЕЛЕКАРТ-ПРИЛАД» зареєстровано Виконавчим комітетом Одеської міської ради 10.12.2001 року, номер запису 0005109, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію № 255418 серії А00 (а.с.40).

Судом встановлено, що позивач знаходиться на податковому обліку в СДПІ по роботі з ВПП у місті Одесі. та у період, за який проводилась перевірка, ТОВ «ТЕЛЕКАРТ-ПРИЛАД»було зареєстровано платником податку на додану вартість.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі службового посвідчення серії УОД № 024044, виданого 19.02.2007 року державною податковою адміністрацією в Одеській області, ОСОБА_4 головним державним податковим ревізором-інспектором відділу податкового супроводження підприємств сфери промислового виробництва СДПІ по роботі з ВПП у м. Одесі згідно з п.1 ст.11 Закону України «Про державну податкову службу в Україні»проведено невиїзну документальну перевірку ТОВ «ТЕЛЕКАРТ-ПРИЛАД»() з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства, при формуванні податкового кредиту по декларації з ПДВ за період з 01.06.2010 року по 30.06.2010 року.

За результатами вказаної перевірки відповідачем складено акт перевірки від 17.09.2010 року за № 565/16-3/13881657/78, яким встановлено порушення позивачем пп. «д»п.п. 7.2.1, 7.2.6 п. 7.2, п.п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»та п.18 Порядку заповнення податкових декларацій, затвердженого наказом ДПА України від 30.05.1997 року № 165,, в результаті чого занижено податок на додану вартість, що належить сплаті до бюджету за червень 2010 року на 337190 грн. (а.с.14-21).

На підставі вказаного акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення № /0 від 01.10.2010 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість у загальному розмірі 472066 грн., у тому числі: за основним платежем у сумі 337190 грн. та за штрафними (фінансовим) санкціями у сумі 134876 грн. (а.с.11).

Судом встановлено, що позивач, не погоджуючись з даним рішенням скористався досудовим порядком врегулювання спору та оскаржив вказане рішення. Рішенням ДПА України від 10.02.2011 №2859/6/25-0115 податкове повідомлення-рішення від 01.10.2010 року № /0 (від 05.11.2010 року №/1) залишені без змін, а скарга позивача залишена без задоволення (а.с.89-91).

За результатами оскарження позивачем податкового повідомлення-рішення від 01.10.2010 року № /0, СДПІ по роботі з ВПП у місті Одесі прийняті податкове повідомлення-рішення № /1 від 05.11.2010 року (а.с.12) та податкове повідомлення-рішення № /2 від 03.12.2010 року (а.с.13), якими позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість у загальному розмірі 472066 грн., у тому числі: за основним платежем у сумі 337190 грн. та за штрафними (фінансовим) санкціями у сумі 134876 грн. за порушення п.п. 7.2.1, 7.2.6 п. 7.2, п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість».

Вирішуючи питання щодо правомірності винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, суд виходить з наступного.

Правові відносини щодо формування податкового кредиту з податку на додану вартість регулюються Законом України від 03.04.1997р. № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість», який діяв на момент винесення оскаржуваних рішень(далі - Закон про ПДВ), ведення бухгалтерського обліку по податкових операціях встановлено Законом України від 16.07.1999р. № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»(зі змінами і доповненнями) (далі - Закон Про бухгалтерський облік).

Для цілей оподаткування платники податків зобовязані вести облік доходів, витрат та інших показників, повязаних з визначенням обєктів оподаткування та/або податкових зобовязань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, повязаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, на підставі даних, не підтверджених документами.

Статтею 1 Закону Про бухгалтерський облік визначено загальне поняття та характеристика документу на підставі якого виникає право та обовязок в платника податків на формуються показників податкової, бухгалтерської та фінансової звітності. Таким документом є первинний документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Вимоги до первинного документу встановлені ст. 9 цього ж Закону та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, проведення будь-якої господарської операції підприємства фіксується та підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону Про бухгалтерський облік, на даних бухгалтерського обліку базуються фінансова, податкова, статистична та інші види звітності. Отже, первинні документи по відображенню господарської операції є підставою й для податкового обліку.

Досліджуючи фактичність проведених господарських операцій, їх звязок з господарською діяльністю позивача, формування податкового кредиту з податку на додану вартість, а також, досліджуючи питання щодо нікчемності угоди, суд зазначає наступне.

Доходячи висновку про порушення позивачем вимог Закону України «Про податок на додану вартість», відповідач взяв до уваги відомості, зазначені в акті від 16.09.2010р. № 1422/23-1/36154178 про результати проведення перевірки ПП «Експо-Груп-08»з питань підтвердження відомостей по взаємовідносинам з контрагентами, з якими сформовано податковий кредит у червні 2010 року (а.с.132-134). Згідно зазначеного акту, декларацію контрагента позивача про визначення податкового зобовязання за червень 2010 року не визнано як податкову звітність, однак податковий орган не зазначає обєктивних причин такого висновку. Поміж цим, використовуючи бази даних «Журнал звірки податкових зобовязань в розрізі контрагентів»податкова встановила: відсутність достатньої кількості трудових ресурсів для здійснення діяльності; відсутність власних основних фондів. Також, згідно акту про перевірку ПП «Експо-Груп-08»встановлено, що всі операції підприємства з купівлі-продажу в порушення п. 1,5 ст. 203, п.1,2 ст. 215, п.1 ст. 216, ст. 228 ЦК України не спричиняють реального настання наслідків, а тому є нікчемними. Згідно наявної інформації в БД «Журнал звірки податкових зобовязань в розрізі контрагентів»по платнику податку на додану вартість ПП «Експо-Груп-08»ДПІ у Приморському районі м. Одеси встановлено, що серед покупців ПП «Експо-Груп-08» в червні 2010р., є у тому числі позивач.

На підставі аналізу зібраної інформації та враховуючи акт перевірки ДПІ у Приморському районі м. Одеси від 16.09.2010р. № 1422/23-1/36154178 про результати проведення перевірки ПП «Експо-Груп-08»з питань підтвердження відомостей по взаємовідносинам з контрагентами, якими сформовано податковий кредит у червні 2010 року, відповідачем зроблено висновок про нікчемність угоди, укладеної між ПП «Експо-Груп-08»та ТОВ «ТЕЛЕКАРТ-ПРИЛАД», що свідчить про відсутність правових підстав для формування позивачем податкового кредиту за операціями з придбання товарів, а також зазначено, що позивачем включено до складу податкового кредиту суми ПДВ по податковим накладним, оформленим з порушенням вимог законодавства.

Проте суд з такою позицією відповідача не погоджується, виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 05.05.2010 року між ТОВ «ТЕЛЕКАРТ-ПРИЛАД»(покупець) з однієї сторони та ПП «Експо-Груп-08»(продавець) з іншої сторони, укладено договір купівлі-продажу за № 0505/10 (а.с.45). На виконання умов договору ТОВ «ТЕЛЕКАРТ-ПРИЛАД»зобовязується прийняти й оплатити, а ПП «Експо-Груп-08»поставити комплектуючі, матеріали ті інші товари. Згідно п.4 цього Договору, постачання продукції здійснюється згідно рахунків-фактур, які складаються по замовленню Покупця у письмовій формі та підписуються уповноваженим представником та скріплюються печаткою. Постачання продукції здійснюється на складі Покупця. Товарно-транспорті витрати входять до складу вартості продукції та окремо не вказуються та не сплачуються. Датою постачання продукції вважається дата фактичного отримання продукції на складі Покупця. Відповідно до п.5 Договору кількість продукції, що постачається, вказується в рахунках-фактурах та видаткових накладних по позиціях.

На виконання вимог цього договору ПП «Експо-Груп-08»на адресу позивача поставлено товар, що підтверджується видатковими накладними: від 03.06.2010 року № 100306 (а.с.52); від 11.06.2010 року № 101106 (а.с.54); від 25.06.2010 року № 102506 (а.с.55), від 28.06.2010 року № 102806(а.с.58).

Передача товару від продавця до покупця здійснювалась на підставі довіреностей, які відображені в реєстрі довіреностей (а.с.83-84, а.с.126-131).

Матеріали справи містять копії належним чином завірених податкових накладних, отриманих від постачальника товарів, які підтверджують факт здійснення вищевказаної господарської операції з постачання продукції та які дають право на включення податку на додану вартість до складу ціни товару та є необхідною умовою для формування податкового кредиту з податку на додану вартість, а саме: від 03.06.2010 року № 03065 на суму 406562,60 грн., у т.ч. ПДВ у сумі 67760,43 грн. (а.с.51); від 11.06.2010 року № 11062 на суму 535000 грн., у т.ч. ПДВ у сумі 89166,67 грн. (а.с.53); від 25.06.2010 року № 25063 на суму 542600 грн., у т.ч. ПДВ у сумі 90433,33 грн. (а.с.56); від 28.06.2010 року № 28061 на суму 538978 грн., у т.ч. ПДВ у сумі 89829,67 грн. (а.с.57).

Судом встановлено, що у червні 2010 року позивачем було отримано від його контрагента ПП «Експо-Груп-08»вказані податкові накладні, належним чином оформлені, відповідно до договору на всю кількість товару, придбаного відповідно до укладеної угоди, що, поміж іншого, підтверджується реєстром отриманих та виданих податкових накладних № 6 за період з 01.06.2010р. по 30.06.2010р. (а.с.174-178).

Судом також встановлено, що на підставі рахунків від 03.06.2010 року № 68/06; від 11.06.2010 року № 81/06; від 25.06.2010 року № 102/06; від 28.06.2010 року № 112/06 (а.с.47-50), вказаний товар оплачено позивачем в повному обсязі грошовими коштами, в тому числі з урахуванням суми податку на додану вартість, що підтверджується платіжними дорученнями: від 12.10.2010р. № 3712; від 12.10.2010р. № 3714; від 13.10.2010р. № 3750; від 14.10.2010р. № 3778; від 15.10.2010р. № 3831; від 18.10.2010р. № 3861; від 19.10.2010р. № 3916; від 20.10.2010р. № 3971; від 21.10.2010р. № 4015; від 25.10.2010р. № 4072; від 26.10.2010р. № 4131; від 27.10.2010р. № 4193 (а.с. 209-220)

Про оприбуткування товару по вказаним операціям свідчать прибуткові ордери № 102806, № 102506, № 101106, 100306 (а.с.69-72), інвентаризаційний опис, підписаний 15.07.2010 року, який було здійснено на підставі наказу від 21.07.2010р. №24 про призначення інвентаризації основних фондів та товарно-матеріальних цінностей (а.с.106-125), відповідно до яких вбачається потрапляння товару, придбаного у ПП «Експо-Груп-08» на склад позивача для подальшого використання в господарській діяльності останнього.

На підтвердження наявності складських приміщень у позивача, останнім надані копія свідоцтва про право власності на нежилі будівлі та споруди № 023162 (а.с. 148).

Судом також досліджено картку руху товарно-матеріальних цінностей (а.с.74-76, а.с.78,80,82). Даний документ є документом електронної програмної системи обліку товарно-матеріальних цінностей на підприємстві, яка у тому числі відображає рух ТМЦ, отриманих за договором № 0505/10 та відображених в бухгалтерському обліку підприємства, придбаних з метою використання в господарській діяльності.

Суми податку на додану вартість відповідно до вищевказаних податкових накладних позивач включив до складу податкового кредиту з ПДВ за червень 2010 року у розмірі 337190 грн.10 коп., що підтверджується податковою декларацією з податку на додану вартість та додатками до неї (а.с. 151-156).

Відповідно до положення п.1.7 ст. 1 Закону (який діяв на час формування податкового кредиту) податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Порядок обчислення, сплати податку на додану вартість, порядок формування податкового кредиту передбачено ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість»(який діяв на час формування податкового кредиту).

Відповідно до п.7.1 ст.7 вказаного Закону (який діяв на час формування податкового кредиту) поставка товарів (робіт, послуг) здійснюється за договірними (контрактними) цінами з додатковим нарахуванням податку на додану вартість.

Відповідно до пп. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»(який діяв на час формування податкового кредиту) платник податку зобов'язаний надати покупцю податкову накладну, що має містити зазначені окремими рядками: а) порядковий номер податкової накладної; б) дату виписування податкової накладної; в) повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); д) місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; е) опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм); є) повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах отримувача; ж) ціну поставки без врахування податку; з) ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; и) загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Згідно п.п. 7.2.3. п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»(який діяв на час формування податкового кредиту) податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надається покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг).

Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом. Податкова накладна виписується на кожну повну або часткову поставку товарів (робіт, послуг).

Відповідно до абз. 1 п.п. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 7 Закону України «Про податок на додану вартість»(який діяв на час формування податкового кредиту) податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Згідно пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 вказаного Закону (який діяв на час формування податкового кредиту) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 вищенаведеного Закону (який діяв на час формування податкового кредиту) передбачено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у звязку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

Згідно з пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (який діяв на час формування податкового кредиту) датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Тобто, як вбачається з викладеного, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання у власній господарській діяльності.

Таким чином, податковий кредит для цілей визначення обєкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Як вже встановлено судом, позивачем на підтвердження обґрунтованості віднесення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість спірних сум за перевівяємий період були надані податкові декларації та податкова накладна, що знаходяться в матеріалах справи, які не мали недоліків та, порядок заповнення яких, відповідав встановленому чинним законодавством.

Водночас, суд зазначає, що нормами Закону України Про податок на додану вартість визначено, що нарахування податкового кредиту здійснюється на підставі податкової накладної, яка сама по собі є підставою для нарахування податкового кредиту за умови її відповідності вимогам законодавства, оскільки це єдиний документ первинного бухгалтерського та податкового обліку, що містить у собі суму ПДВ, яку можливо відобразити в податкових деклараціях з ПДВ. При цьому, суд зауважує, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Як вже встановлено судом, позивачем отримано від його контрагента ПП «Експо-Груп-08» належним чином оформлені податкові накладні та інші супровідні документи, відповідно до договору на всю кількість товару, придбаного відповідно до укладеної угоди, що, поміж іншого, підтверджується реєстром отриманих та виданих податкових накладних.

Також, як встановлено судом, позивачем суми ПДВ були включені до складу податкового кредиту у тому звітному періоді, в якому були отримані податкові накладні, що також підтверджується реєстром отриманих та виданих податкових накладних.

Водночас, суд зазначає, що єдиною підставою для настання відповідальності платника податку, є неможливість підтвердження сум податку, включеного до складу податкового кредиту, податковими накладними, проте, як вже встановлено судом, відповідні податкові накладні у позивача на час перевірки були наявні.

Суд зазначає, що позивачем під час розгляду справи підтверджено належними доказами факт оприбуткування, отриманого від контрагента-постачальника товару, подальшого використання його у власній господарській діяльності

Разом з тим, стосовно посилання відповідача на те, що угода, укладена між ТОВ «ТЕЛЕКАРТ-ПРИЛАД» та ПП «Експо-Груп-08»є нікчемною та не спричиняє реального настання правових наслідків, суд зазначає наступне.

Статтею 3 Господарського кодексу України визначено поняття господарської діяльності, відповідно до якої під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну, або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В даному випадку, виходячи з вищевикладених фактів та доказів, що їх підтверджують, суд встановив, що договір купівлі-продажу укладений у письмовій формі, виконання вказаного договору підтверджується відповідними видатковими накладними, здійснення господарських операцій контрагентами підтверджується виданими податковими накладними, а тому робить висновок, що сторони договору діяли виключно для досягнення економічних результатів та з метою отримання прибутку у відповідності до ст. 3 ГК України.

Таким чином укладені угоди відповідають загальним вимогам, встановленим Цивільним кодексом України та додержання яких необхідно для чинності правочину.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В даному випадку договір купівлі-продажу, як вже зазначалося вище відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, недійсність такого договору прямо законом не встановлена, а також даний договір судом недійсним не визнавався, а отже є чинним.

Окрім того, суд зазначає, що у разі, якщо на час здійснення господарських операцій, за якими податковий орган не визнає обґрунтованим віднесення позивачем до податкового кредиту сум податку на додану вартість, постачальники були включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також мали свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість, покупець не може нести відповідальність ні за несплату податків продавцями, ні за можливу недостовірність відомостей про них, наведених у зазначеному реєстрі, за умови необізнаності щодо неї.

Судом встановлено, що і позивач, і його контрагент на час укладання спірних правочинів, були зареєстровані як платники податку на додану вартість. Вказана обставина також не заперечувалася відповідачем.

З довідки з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб підприємців станом на 18.02.2011 року (а.с.85-88) вбачається підтвердження відомостей про юридичну особу - ПП «Експо-Груп-08», що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Композитора Ніщинського 28, оф.12, і яка в свою чергу була зазначена підприємством у виданих позивачу податкових накладних.

Крім того, відповідачем в силу с.71 КАС України не надано жодного доказу того, що на момент видачі податкових накладних ПП «Експо-Груп-08»не знаходилося за адресою, що зазначена у податкових накладних. При цьому, за умови невірного зазначення адреси в податкових накладних контрагента, такий факт не міг би слугувати підставою для зменшення позивачу податкового кредиту, оскільки така відповідальність платника податку-покупця не передбачена законодавством.

Поряд із тим, суд враховує, що чинним законодавством передбачений порядок встановлення факту відсутності юридичної особи за місцем її знаходження, який податковим органом дотриманий не був (ст.ст. 14, 19 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців»), у звязку із чим суд відхиляє посилання податкового органу на те, що ПП «Експо-Груп-08»не знаходилося за адресою, що зазначена у податкових накладних. А також, суд враховує те, що акт перевірки контрагента, на який посилається відповідач, зазначаючи, що контрагент не знаходиться за юридичною адресою, складений після отримання позивачем відповідних податкових накладних.

Слід також зазначити, що незнаходження юридичної особи за її місцезнаходженням тягне наслідки передбачені Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців», із застосуванням певної процедури, встановленої цим законом, серед яких невизнання органом ДПС даних податкової звітності контрагентів такої юридичної особи, як і встановлення ознак нікчемності його угод не значиться.

Щодо відсутності необхідних умов для здійснення господарської діяльності, суд зазначає наступне. Чинним законодавством чітко не регламентована обовязкова кількість необхідних ресурсів для здійснення тої чи іншої діяльності. В залежності від специфіки виду діяльності підприємство у разі виникнення такої потреби може залучити до виконання роботи інших осіб з наявними ресурсами визначеного обсягу і структури. Таким чином, посилання в акті перевірки на той факт, що у ПП «Експо-Груп-08» відсутні основні фонди та трудові ресурси для здійснення господарської діяльності, судом не приймаються до уваги з мотивів безпідставності та недоведеності.

Під час розгляду справи, судом не встановлені факти, які свідчили б про те, що зміст укладеного договору не відповідає діючому законодавству України, дійсним намірам сторін та що ці наміри спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, незаконне заволодіння ним.

Суд зазначає, що укладений договір не визнаний у встановленому законом порядку недійсним, інших відомостей, які б свідчили, зокрема, про необґрунтоване заниження податку на додану вартість, - судом не встановлено.

Наявність у платника податку (позивача у справі) виданих йому податкових накладних і сплата вартості отриманих послуг з податку на додану вартість є достатніми підставами для визначення податкового кредиту, з урахуванням підтвердження реального здійснення господарської операції.

Слід зазначити, що відповідачем не надано доказів фактичного нездійснення господарських операцій, суми по яких позивач включив до складу податкового кредиту при обчисленні податку на додану вартість. Наявні в матеріалах справи та досліджені в ході судового розгляду первинні документи, видані ПП «Експо-Груп-08», за змістом відповідають вимогам законодавства, що предявляються до первинних документів, доказів недостовірності даних в цих документах відповідачем не надані.

Підстав для висновку про те, що ТОВ «ТЕЛЕКАРТ-ПРИЛАД» сформовано податковий кредит з податку на додану вартість в межах виконання угоди, яка суперечить вимогам Цивільного кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а тому є нікчемною, судом не встановлено.

Оскільки належними та допустимими доказами відповідач, як субєкт владних повноважень на якого покладено обовязок щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення, не довів обґрунтованості висновків акту перевірки, суд приходить до висновку, що правочин відповідає положенням норм чинного законодавства України.

Таким чином, судом встановлений рух активів у процесі здійснення господарських операцій між позивачем та вказаним постачальником, та звязок між фактом придбання позивачем товару, понесенням витрат і господарською діяльністю цього платника податку. Як наслідок суд приходить до висновку про реальність господарських операції щодо придбання позивачем товару у ПП «Експо-Груп-08», а також про добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах первинного бухгалтерського та податкового обліку.

Разом з тим, виходячи з норм законодавства, чинного на час формування позивачем податкового кредиту по господарським операціям з ПП «Експо-Груп-08», слід зазначити, що законодавство не зобов'язує позивача перевіряти сплату контрагентами податків; несплата податку на додану вартість постачальниками товару не впливає на право позивача (покупця) на віднесення до складу податкового кредиту сплаченого податку на додану вартість при придбанні товару, оскільки Закон України «Про податок на додану вартість»(який діяв на час формування спірного податкового кредиту) не ставив таке право платника податку в залежність від отримання документального підтвердження щодо належного виконання постачальниками своїх податкових зобовязань зі сплати ними сум податків до Державного бюджету. Платники податку відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту і своєчасність його внесення до бюджету відповідно до закону; сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) в разі фактичного здійснення господарської операції не впливає на формування податкового кредиту покупцем.

Отже, виходячи з викладеного вбачається, що фактичні обставини обєктивно засвідчують здійснення господарської діяльності між позивачем та ПП «Експо-Груп-08» і правомірність віднесення позивачем до податкового кредиту з податку на додану вартість, відповідно до первинних бухгалтерських документів та за податковими накладними, які виписані на виконання умов викладених вище договірних відносин.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що висновки акту перевірки про порушення позивачем вимог пп. «д»п.п. 7.2.1, 7.2.6 п. 7.2, п.п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» та п.18 Порядку заповнення податкових декларацій, затвердженого наказом ДПА України від 30.05.1997 року № 165, є безпідставними і зробленими при довільному тлумаченні положень наведених норм, без дослідження фактичних обставини, повязаних з реальним наданням послуг (постачанням товару), та приходить до висновку, що позивачем у відповідності до вищевказаних вимог законодавства віднесено до складу податкового кредиту податок, сплачений в ціні придбаних товарів, на підставі податкових накладних, оформлених належним чином та виданих підприємствами, що на момент здійснення господарської діяльності мали статус платника податку на додану вартість.

Таким чином, враховуючи те, що позивачем цілком правомірно віднесено суму, сплачену в ціні придбаного товару за вищевказаним договором до складу податкового кредиту та порушень законодавства, що регулює вказані питання судом не встановлено, суд приходить до висновку, що податкові повідомлення-рішення № /0 від 01.10.2010 року, № /1 від 05.11.2010 року, № /2 від 03.12.2010 року підлягають скасуванню, як такі, що винесені протиправно.

Разом з тим, суд не приймає до уваги посилання позивача в обґрунтування неправомірності оскаржуваних ним рішень на те, що відповідачем було порушено порядок проведення перевірки, оскільки судом встановлено, що перевірка господарської діяльності ТОВ «ТЕЛЕКАРТ-ПРИЛАД»була проведена Спеціалізованою державною податковою інспекцією по роботі з великими платниками податків у місті Одесі у відповідності до вимог Закону України «Про державну податкову службу в Україні».

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач, як субєкт владних повноважень не надав до суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності прийнятих ним рішень щодо нарахування позивачу грошового зобовязання з податку на додану вартість.

Будь-яке рішення чи дії субєкта владних повноважень має бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні обєктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до п. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення субєкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях.

На переконання суду, своїми рішеннями відповідач встановив для позивача додаткові обмеження, що не відповідає повноваженням відповідача, передбаченим податковим законодавством, суперечить вимогам статті 19 Конституції України, яка зобов`язує органи державної влади, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п.1 ч.2 ст. 162 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема про скасування або визнання не чинним рішення чи його окремих положень.

Таким чином, виходячи з викладеного, суд вважає, що податкові повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у місті Одесі № /0 від 01.10.2010 року, № /1 від 05.11.2010 року, № /2 від 03.12.2010 року підлягають скасуванню, як такі, що винесенні протиправно, а отже позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 14,71, 72, 79, 86, 94, 158 163,167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕЛЕКАРТ-ПРИЛАД» до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Одесі про скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити повністю.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у місті Одесі № /0 від 01.10.2010 року.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у місті Одесі № /1 від 05.11.2010 року.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у місті Одесі № /2 від 03.12.2010 року.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги на постанову суду одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ст. 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

Повний текст постанови складений та підписаний суддею 20 лютого 2012 року.

Суддя О.М. Соколенко

.