Справа № 805/7155/14 (ПРДО/808/9/14)
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2015-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

10 вересня 2015 рокусправа № 805/7155/14 (ПРДО/808/9/14)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Бишевської Н.А.

суддів: Добродняк І.Ю Семененка Я.В.

за участю секретаря судового засідання: Трахт К.О.,

представників сторін:

позивача : - Продун Г.М., дов. від 24.12.14 р.

відповідача: - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Державної фінансової інспекції в Донецькій області

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 19 березня 2015 р. у справі № 805/7155/14 (ПРДО/808/9/14)

за позовом Підприємства електричних мереж зовнішнього освітлення "Міськсвітло" м.Маріуполя Донецької області

до Державної фінансової інспекції в Донецькій області

про визнання протиправною та скасування вимоги №26-01-34/1252 від 26.05.2014р., -

ВСТАНОВИВ:

01.12.2014 Підприємство електричних мереж зовнішнього освітлення "Міськсвітло" м.Маріуполя Донецької області звернулось до Запорізького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просило визнати протиправною та скасувати "Вимогу щодо усунення виявлених ревізією порушень" № 26-01-34/1252 від 26.05.2014 Маріупольської об'єднаною державною фінансовою інспекцією за результатами планової ревізії фінансово-господарської діяльності ПЕМЗО "Міськсвітло" за період з 01.12.2010 по 31.01.2014.

Позовні вимоги обґрунтовані безпідставністю винесення відповідачем спірної вимоги, оскільки виявлені порушення усунено позивачем до закінчення ревізії фінансово-господарської діяльності підприємства.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 19 березня 2015 р. у справі № 805/7155/14(ПРДО/808/9/14) вищевказаний адміністративний позов задоволено.

Постанову суду мотивовано безпідставністю спірної вимоги в частині зобов'язання позивача відшкодувати збитки, незаконністю інших вимог спірного рішення, висування яких суперечить приписам чинного законодавства щодо повноважень органів ДФІ.

Не погодившись з постановою суду, Державною фінансовою інспекцією у Донецькій області подано апеляційну скаргу, згідно якої скаржник просить скасувати постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 19 березня 2015 р. у справі № 805/7155/14(ПРДО/808/9/14) та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.

Скаржник вважає, що всупереч ст.ст.158, 159 КАС України судом першої інстанції скасовано пункти спірної вимоги 1, 8 та 7.1 (який винесений у зв'язку з виявленням під час ревізії деяких порушень, які в подальшому були усунуті під час ревізії позивачем) без обґрунтування їх скасування у постанові. При цьому, судом першої інстанції не враховано, що пункт 7.1 спірної вимоги кореспондується з вимогами діючого законодавства та не порушує прав позивача, а також не породжує для нього інших обов'язків ніж тих, що передбачені діючим законодавством.

Крім того, розглянувши інші пункти вимоги по суті, перевіривши підстави виникнення порушень, здійснивши оцінку розміру збитків, судом першої інстанції не взято до уваги позицію ВСУ, викладену у постанові № 21-40а14 від 15.04.2014, згідно якої що у разі, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів Держфінінспекція України має право звернутися до суду в інтересах держави. При цьому, у органу державного фінансового контролю наявне право заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки, а при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутись до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів. З огляду на те, що спірна вимога Інспекції вказує на виявлені збитки та їх розмір, враховуючи, що збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, ВСУ зазначив, що правильність обчислення збитків перевіряє суд, який розглядає цей позов, а не позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною, в зв'язку чим Верховний Суд України дійшов висновку про необґрунтованість заявленого позову.

ПЕМЗО "Міськсвітло" проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважає оскаржену постанову суду першої інстанції цілком обґрунтованою та правомірною, зазначаючи, що у спірній вимозі викладені відомості щодо матеріальних збитків, висновки про наявність яких є суб'єктивною думкою відповідача, і до теперішнього часу ДФІ в Донецькій області не звернулась з відповідним позовом до суду про їх обґрунтованість та стягнення.

Сторони по справі про час і місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

До судового засідання не з'явились представники відповідача. Жодних клопотань, повідомлень про причини неявки до суду не надходило, підстави відсутності представників суду не повідомлені.

З урахуванням наявних в справі матеріалів, нез'явлення в судове засідання представників заявника апеляційної скарги не перешкоджає розгляду справи. Представником позивача в судовому засіданні надані ґрунтовні заперечення на апеляційну скаргу.

Як вбачається з акту ревізії , Маріупольською ОДФІ проведено ревізію фінансово-господарської діяльності ПЕМЗО "Міськсвітло" м.Маріуполя за період з 01.12.2010 по 31.01.2014, за наслідками якої складено акт № 05-860/104 від 08.05.2014 (т.1, а. с.82-138).

На підставі вищевказаного акту ревізії Маріупольською ОДФІ директору Підприємства надіслано лист-вимогу № 26-01-34/1252 від 26.05.2014 (т.1, а. с.165-167).

ПЕМЗО "Міськсвітло", вважаючи незаконним лист-вимогу № 26-01-34/1252 від 26.05.2014, звернулось до адміністративного суду з даним позовом.

Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ДФІ у Донецькій області не підлягає задоволенню з таких підстав:

За приписами ч.1 ст.195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що скаржником не спростовується встановлена судом першої інстанції відсутність виявлених Інспекцією порушень по суті, усунення яких вимагає остання від позивача.

Доводи скаржника стосуються лише правомірності форми висунення вимог у спірному листі-вимозі (п.1, п.7.1, п.8 листа-вимоги) та неможливості оскарження Підприємством вимог щодо стягнення збитків з огляду на те, що суд першої інстанції фактично перевірив підстави виникнення порушень та здійснив оцінку розміру збитків, які не можуть бути предметом позову підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною, а повинні бути предметом позову інспекції до підконтрольної установи про стягнення збитків. При цьому, обґрунтовуючи ці доводи, скаржник обмежився цитуванням постанови ВСУ № 21-40а14 від 15.04.2014.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що законодавець не ставить право підконтрольної особи звернутись до суду з позовом про скасування вимоги органу ДФІ в залежність від виконання/невиконання органом ДФІ обов'язків щодо звернення до суду з позовом про стягнення збитків з підконтрольної особи.

Колегія суддів, перевіряючи доводи апеляційної скарги, бере до уваги, що завданням адміністративного суду є перевірка правомірності (легальності) рішень суб'єкта владних повноважень з огляду на чіткі критерії, які зазначені у частині 3 статті 2 КАС України з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

"У межах повноважень" означає, що суб'єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

"У спосіб" означає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Зазначені критерії одночасно є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчинює дії чи допускається бездіяльності.

При цьому, Пленум Вищого адміністративного суду України у постанові від 06.03.2008 зауважив, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Отже, враховуючи наведене, на адміністративний суд при судовому розгляді позову про скасування вимоги органу ДФІ покладається обов'язок перевірити законність кожного з пунктів оскарженої позивачем вимоги Інспекції, як рішення суб'єкту владних повноважень, оцінюючи його на відповідність критеріям, зазначеним у ч.3 ст.2 КАС України.

Так, скаржником не заперечується правомірність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо незаконності пунктів 2, 3, 4, 5, 6 та 7 листа-вимоги № 26-01-34/1252 від 26.05.2014 (далі - Вимога), які стосувались суті виявлених ревізією порушень.

Зокрема, у пункті 2 Вимоги зазначено, що ревізією встановлено недотримання власних надходжень на суму 4,18 тис. грн. внаслідок заниження тарифів по калькуляції для комунальних підприємств та інших не бюджетних установ, в зв'язку з чим зобов'язано Підприємство:

- відобразити дебіторську заборгованість за вказаними підприємствами у загальній сумі 4,18 тис. грн.; провести претензійно-позовну роботу у відшкодування коштів;

- в іншому випадку стягнути з винних осіб шкоду в порядку та розмірі, встановленому ст.ст.130-136 КЗпП України.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджено матеріалами справи і не спростовано скаржником, що вищевказані тарифи стосуються автотранспортних послуг (оренда транспортних засобів), що надавались позивачем іншим підприємствам за договорами і актами приймання-здачі виконаних робіт, які визначались згідно «Методики визначення вартості експлуатації власних будівельних машин та механізмів будівельних організацій при складанні договірної ціни та проведення взаєморозрахунків за об'єми виконаних робіт» (ДБН Д.1-1-2000), на підставі якої ПЕМЗО «Міськсвітло» розробило «Розцінки на надання послуг автотранспорту ПЕМЗО «Міськсвітло» на 2012 рік, (введено в дію з 01.01.2012) та на 2013 рік (введено в дію з 15.04.2013).

Проте, зазначені розцінки вартості послуг, що визначені окремо для бюджетних організацій, окремо для інших юридичних осіб, носять рекомендаційний, а не обов'язковий характер, тому відповідачем без правових підстав висунуто вимогу позивачу щодо необхідності відображення дебіторської заборгованості за вказаними підприємствами у загальній сумі 4,18 тис. грн. за реалізацію автотранспортних послуг.

У пункті 3 Вимоги зазначено, що ревізією встановлено необґрунтоване списання матеріалів в порушення ч.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п.12 П(С)БО 16 «Витрати, п.2.15, п.2.16 Положення… від 24.06.95 № 88 на суму 52,5 тис. грн. в зв'язку з чим зобов'язано Підприємство:

- стягнути з осіб, винних у необґрунтованому списанні матеріальних цінностей, грошові кошти у сумі 52,5 тис. грн.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджено матеріалами справи і не спростовано скаржником, що необґрунтоване списання матеріалів без підтвердження первинними документами на загальну суму 52509,80 грн. виявлено в результаті співставлення даних, зазначених в Журналі обліку робіт по нарядам і розпорядженням з Журналом обліку витрат матеріалів та даними, зазначеними у звіті ф.М-29, внаслідок чого виявлено розбіжності щодо витрат, понесених при виконанні робіт в порядку поточної експлуатації.

Проте, з акту ревізії від 08.05.2014 не вбачається, що ревізорами перевірялись первинні документи, які за приписами ч.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, що фіксують факти здійснення господарських операцій.

Також відповідачем не наведено правові підстави, які б свідчили, що дані Журналу обліку робіт по нарядам і розпорядженням повинні узгоджуватись з даними Журналів обліку витрат матеріалів та даними, зазначеними у звіті ф.М-29, і при їх співставленні можливо встановити необґрунтоване списання матеріальних цінностей.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, Журнал обліку робіт за нарядами і розпорядженнями призначений для забезпечення охорони праці, його ведення має за мету документальне фіксування виду робіт, місце їх проведення та особи, яким доручено проведення таких робіт, і порядок його заповнення не передбачає внесення до нього відомостей щодо витрат матеріалів, а вказані найменування робіт не можуть використовуватись для списання матеріалів.

У пункті 4 Вимоги зазначено, що ревізією встановлено зайве нарахування та виплату заробітної плати на загальну суму 8,74 тис. грн., що призвело до зайвого нарахування та перерахування ЄСВ на суму 3,04 тис. грн.

Порушення станом на 26.05.2014 усунуто частково, у зв'язку з чим зобов'язано Підприємство:

- стягнути зайво виплачені кошти у сумі 6,97 тис. грн. з працівників;

- провести перерахунок та відповідні взаємозвірки щодо сум внесків до Фонду та повернути зайво сплачені кошти в сумі 2,36 тис. грн. (або зарахувати в рахунок майбутніх платежів).

Судом першої інстанції встановлено і підтверджено матеріалами справи відсутність порушення приписів чинного законодавства про працю, внутрішніх документів Підприємства (Колективного договору, Контракту на управління підприємств) при проведенні нарахування та виплати посадового окладу директору Підприємства за квітень 2012 року, при проведенні нарахування та виплати надбавки за інтенсивність праці та особливий характер роботи директору Підприємства за березень-квітень 2012 року, при проведенні нарахування та виплати доплати за суміщення професій керівникам структурних підрозділів (заступнику головного бухгалтера), при проведенні нарахування та виплати премії працівнику за наявності дисциплінарного стягнення.

Скаржником правомірність та обґрунтованість таких висновків суду першої інстанції не заперечується.

У пункті 5 Вимоги ревізією встановлено оплата завищеної вартості товару ТОВ «Завод Октябрь» в порушення п.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п.2.15 Положення № 88 на суму 18,13 тис. грн., у зв'язку з чим зобов'язано Підприємство:

- відобразити дебіторську заборгованість в бухгалтерському обліку на 18,13 тис. грн.; провести претензійно-позовну роботу щодо відшкодування коштів;

- в іншому випадку стягнути з винних осіб шкоду у порядку та розмірі встановленому ст.ст.130-136 Кодексу законів про працю України.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджено матеріалами справи і не спростовано скаржником, що порушення з визначення вартості реалізованих ТОВ «Завод Октябрь» позивачу матеріалів допущені постачальником (ТОВ «Завод Октябрь») і виявлення цих порушень стало можливим лише внаслідок проведення зустрічної звірки саме бухгалтерських документів ТОВ «Завод Октябрь», а не документів ПЕМЗО «Міськсвітло». Позивач же не має доступу до документів ТОВ «Завод Октябрь» і не був обізнаним, що згідно звірки обґрунтованості включення вартості матеріалів до планових калькуляцій на продані товари за період з 01.05.2011 по 31.12.2012 ТОВ «Завод Октябрь» до калькуляцій включені матеріали за ціною вище ніж ціна придбання цих матеріалів у постачальників та завищений відсоток нарахування на заробітну плату ніж згідно класу професійного риску виробництва на загальну суму 18133,33 грн.

При цьому, в акті ревізії від 08.05.2014 відсутні зауваження щодо достовірності відображення в документах бухгалтерського обліку ПЕМЗО «Місьсксвітло» господарських операцій по закупівлі в 2011-2012р.р. матеріалів у ТОВ «Завод Октябрь».

Отже, покладання на ПЕМЗО «Міськсвітло» відповідальності за можливі допущені працівниками ТОВ «Завод Октябрь» порушення є протиправним.

У пункті 6 Вимоги зазначено, що ревізією встановлено нецільове використання коштів на суму 61,7 тис. грн. при виплаті заробітної плати 2 працівникам підприємства, яким згідно з штатними розписами передбачена виплата заробітної плати за рахунок прибутку підприємства, що є порушенням п.8 ст.7, п.п.2 п.1 ст.13 Бюджетного кодексу України, в зв'язку з чим зобов'язано Підприємство:

- зменшити бюджетні асигнування Підприємства за 2014 рік на суму 61,7 тис. грн.;

- в іншому випадку перерахувати 61,7 тис. грн. до загального фонду бюджету міста Маріуполя.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджено матеріалами справи відсутність порушення приписів чинного законодавства про працю, внутрішніх документів Підприємства при проведенні нарахування та виплати заробітної плати двом працівникам підприємства (завідуючому господарством бази відпочинку та лікарю).

Скаржником правомірність та обґрунтованість таких висновків суду першої інстанції не заперечується.

Також колегія суддів бере до уваги наступне:

На момент проведення ревізії діяльність державної фінансової інспекції регулювалась Законом України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" від 26.01.93 № 2939-XII (в редакції на момент виникнення спірних відносин, далі - Закон № 2939) та Положенням про Державну фінансову інспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 23.04.2011 № 499/2011.

За приписами п.2 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого Постановою КМУ від 20.04.2006 № 550 (в редакції на момент виникнення спірних відносин, далі - Порядок № 550), інспектування полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності об'єкта контролю і проводиться у формі ревізії, яка повинна забезпечувати виявлення фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб.

Згідно п.п.7, 10, 13 ст.10 Закону № 2939 органу державного фінансового контролю надається право:

пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства;

звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів;

при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку.

При цьому, частиною 2 статті 15 Закону № 2939 визначено, що законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що контролюються.

У п.49 Порядку № 550 визначено, що у разі коли діями чи бездіяльністю працівників об'єкта контролю державі або підконтрольній установі заподіяна матеріальна шкода, контролюючий орган ставить вимоги перед керівником об'єкта контролю та органом його управління щодо пред'явлення цивільних позовів до винних осіб.

В свою чергу, пункт 35 Порядку № 550 передбачає, що виявлені допущені об'єктом контролю порушення законодавства, контроль за дотриманням якого віднесено до компетенції контролюючого органу, фіксуються в констатуючій частині акта ревізії з обов'язковим посиланням на норми законів чи інших нормативно-правових актів, які порушено, та зазначенням винних у їх допущенні осіб.

Таким чином, органи ДФІ у разі виявлення порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, наділений повноваженнями пред'являти підконтрольним підприємствам (яким є у даному випадку позивач), законні вимоги щодо усунення таких порушень, а також вимоги щодо пред'явлення цивільних позовів до винних осіб, яких орган ДФІ, виходячи з приписів п.2 і п.35 Порядку № 550, повинен самостійно встановити в акті ревізії.

Отже, не відповідають положенням чинного законодавства в частині повноважень органів ДФІ вимоги відповідача, які полягають у зобов'язанні Підприємства провести претензійно-позовну роботу щодо відшкодування коштів та у зобов'язанні Підприємства стягнути з винних осіб шкоду у порядку та розмірі встановленому ст.ст.130-136 КЗпП України (п.п.2 , 3, 4, 5 Вимоги).

Тим більш, що подання позову згідно процесуальних норм господарського судочинства є правом, а не обов'язком юридичної особи, і ані Закон № 2939, ані Порядок №550 не визначають повноважень органів ДФІ щодо можливості вимагати від підконтрольної особи відшкодування коштів шляхом проведення претензійно-позовної роботи, а п.49 Порядку № 550 передбачає лише можливість вимагати від підконтрольної особи пред'явлення цивільних позовів до винних осіб, яких відповідачем всупереч п.2, п.35 Порядку № 550 не визначено.

Щодо вимог Інспекції, якими зобов'язано Підприємство стягнути певні кошти, то такі вимоги також не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, які визначають повноваження органів ДФІ.

Так, у відповідності до п.50 Порядку № 550 за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав контролюючі органи вживають заходів для забезпечення, зокрема:

притягнення до адміністративної, дисциплінарної та матеріальної відповідальності винних у допущенні порушень працівників об'єктів контролю;

звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства.

Тобто сама Інспекція наділяється обов'язком вжити заходи для усунення порушень чинного законодавства з боку підконтрольної особи, зокрема, шляхом звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних незаконно чи безпідставно.

Такий висновок узгоджується з позицію ВСУ, викладеною у постанові № 21-40а14 від 15.04.2014, в якій, крім іншого, зазначено, що відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Тобто збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю.

Проте, доказів вжиття Інспекцією таких заходів шляхом звернення з вищевказаним позовом до суду, відповідачем суду не надано.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що має місце перекладання Інспекцією власних владних обов'язків органу державного фінансового контролю на Підприємство, як підконтрольної організації, що є неприпустимим.

Крім того, колегія суддів зазначає про неправомірність викладення у пункті 7 Вимоги порушень, виявлених ревізією, які на момент складання Вимоги усунуті Підприємством у повному обсязі (т.1, а. с.166), оскільки таким чином Інспекцією нівелюється суть вимоги органу ДФІ, наведена у п.7 ст.10 Закону № 2939, як певного припису підконтрольній особі щодо зобов'язання саме усунення виявлених порушень, які ще існують, а не тих, які вже усунуті.

Стосовно пунктів 1, 7.1, 8 Вимоги скаржник посилається на те, що в оскаржуваній постанові суд першої інстанції в порушення ст.ст.158, 159 КАС України не обґрунтував скасування цих пунктів.

Колегія суддів вважає такі доводи надуманими, оскільки судом першої інстанції зазначалось, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

Так, у пункті 1 Вимоги зобов'язано Підприємство опрацювати матеріали ревізії та вжити заходи щодо усунення виявлених порушень, розглянути питання щодо притягнення до відповідальності винних осіб.

Пунктом 7.1. Вимоги зобов'язано Підприємство посилити контроль за витрачанням коштів підприємства, здійснювати бухгалтерський облік та складання фінансової звітності з дотриманням вимог законодавчо-нормативних актів.

Зі змісту даних пунктів вбачається, що викладені у п.п.1, 7.1 вимоги є такими, що не відповідають приписам п.7 ст.10 Закону № 2939, за яким органи ДФІ мають право на пред'явлення керівникам підприємств вимог щодо усунення лише встановлених порушень чинного законодавства, в той час, як наведені вимоги носять загальний характер, без визначення які саме порушення, яких саме норм чинного законодавства необхідно усунути позивачу.

Також не відповідають приписам п.35 Порядку № 550 вимоги, викладені у п.8 спірного листа від 26.05.2014, згідно яких від Підприємства вимагається розглянути питання щодо відповідності займаній посаді та притягнення до дисциплінарної відповідальності посадових осіб, винних у допущені виявлених порушень, оскільки встановлення винних осіб та притягнення їх до відповідальності згідно положень п.35 Порядку № 550 відноситься до повноважень самого відповідача.

Отже, оцінюючи спірну Вимогу відповідача від 26.05.2014 на відповідність критеріям, зазначеним в ч.3 ст.2 КАС України, колегія суддів дійшла висновку, що ці вимоги висунуті Інспекцією поза межами наданих чинним законодавством повноважень та не у спосіб, визначений цим законодавством, що свідчить про їх незаконність і відсутність, в зв'язку з цим, у відповідача обов'язку щодо їх виконання.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги ПЕМЗО "Міськсвітло" про визнання протиправною та скасування Вимоги Маріупольської ОДФІ щодо усунення виявлених ревізією порушень № 26-01-34/1252 від 26.05.2014.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене та на те, що доводи апеляційної скарги ДФІ в Донецькій області не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу судового рішення, колегія суддів вважає, що для скасування постанови суду першої інстанції підстави відсутні.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної фінансової інспекції в Донецькій області на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 19 березня 2015 р. у справі № 805/7155/14 (ПРДО/808/9/14) - залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 19 березня 2015 р. у справі № 805/7155/14 (ПРДО/808/9/14) - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена відповідно до ст. 212 КАС України.

Головуючий: Н.А. Бишевська

Суддя: І.Ю. Добродняк

Суддя: Я.В. Семененко