Справа № 826/16993/15
Суддя: Кобилянський К.М.
Дата ухвалення: 2015-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 вересня 2015 року 16:40 № 826/16993/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Кобилянського К.М., суддів Гарника К.Ю., Федорчука А.Б., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом фізичної-особи підприємця ОСОБА_1
до Міністерства юстиції України, державного реєстратора Департаменту державної реєстраційної служби України Хафусової Владислави Вячеславівни, державного реєстратора Департаменту державної реєстраційної служби України Молдованової Галини Миколаївни
про визнання незаконним рішення та зобов'язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

Фізична-особа підприємець ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства юстиції України, державного реєстратора Департаменту державної реєстраційної служби України Хафусової Владислави Вячеславівни, державного реєстратора Департаменту державної реєстраційної служби України Молдованової Галини Миколаївни, у якій просить суд:

1) визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Департаменту державної реєстраційної служби України Хафусової Владислави Вячеславівни про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.03.2015 №20094833;

2) визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Департаменту державної реєстраційної служби України Молдованової Галини Миколаївни про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 10.06.2015 №21946281;

3) зобов'язати Міністерство юстиції України зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2, речові права, які належать йому на підставі договору купівлі-продажу від 26.10.2009.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішення від 18.03.2015 №20094833 та від 10.06.2015 №21946281 прийняті з порушенням приписів Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», оскільки витребувані державним реєстратором документи не передбачені чинним законодавством, а тому у державного реєстратора Хафусової В.В. були відсутні підстави для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нежитлове приміщення АДРЕСА_2 та відповідно у Молдованової Г.М. - для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень на нежитлове приміщення АДРЕСА_2.

Відповідач - державний реєстратор Департаменту державної реєстраційної служби України Хафусова Владислава Вячеславівна - проти позову заперечив, мотивуючи тим, що представником позивача для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно було подано не всі документи визначені Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» внаслідок чого державним реєстратором було прийнято рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Оскільки позивачем не усунуто недоліки поданих документів, державним реєстратором відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Відповідач - державний реєстратор Департаменту державної реєстраційної служби України Молдованова Галина Миколаївна - письмових заперечень суду не надав.

Відповідач - Державна реєстраційна служба України - проти позову заперечив з огляду на те, що суд не має права втручатись у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень та не може підмінювати установлену законодавством процедуру розгляду документів, шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, перебираючи на себе функції державного реєстратора.

У судовому засіданні 16.09.2015 суд, керуючись частиною шостою статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Представник ОСОБА_1 23.02.2015 звернувся до Реєстраційної служби головного управління юстиції у місті Києві із завою про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення розташоване за адресою: АДРЕСА_2.

За результатом розгляду заяви державним реєстратором Департаменту державної реєстраційної служби України Хафусовою Владиславою Вячеславівною прийнято рішення від 18.03.2015 №20094833 про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким зупинено розгляд заяви від 23.02.2015, оскільки подано не всі документи.

10.06.2015 державним реєстратором Департаменту державної реєстраційної служби України Молдовановою Галиною Миколаївною прийнято рішення №21946281, яким відмовлено у державній реєстрації права власності на вказане нежитлове приміщення, оскільки позивачем не усунуто обставин, що слугували підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Не погоджуючись із рішеннями державних реєстраторів Департаменту державної реєстраційної служби від 18.03.2015 №20094833 та від 10.06.2015 №21946281 позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши за правилами ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Умови та порядок здійснення реєстрації прав на нерухоме майно встановлені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 №868.

Розділ IV Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає порядок проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4) внесення записів до Державного реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Частиною другою статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що орган державної реєстрації прав, державні реєстратори зобов'язані надати до відома заявників інформацію про необхідний перелік документів для здійснення державної реєстрації прав.

Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі:

1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом, та актів прийому-передачі активів та/або зобов'язань неплатоспроможного банку приймаючому або перехідному банку, крім випадків, визначених законом;

2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону;

3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді;

4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом;

5) рішень судів, що набрали законної сили;

6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Відповідно до пунктів 36 та 37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 №868 (далі - Порядок №868), для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком.

Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є:

1) укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат;

2) свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат;

3) свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат;

4) видані нотаріусом свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікати;

5) свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане державним реєстратором відповідно до закону;

6) свідоцтво про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дублікат;

7) свідоцтво про право власності на нерухоме майно чи його дублікат, видані до 1 січня 2013 р. органом місцевого самоврядування або місцевою держадміністрацією;

8) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийняте власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном;

9) державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право власності на землю, державний акт на право власності на земельну ділянку або державний акт на право постійного користування землею;

10) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно;

11) ухвала суду про затвердження (визнання) мирової угоди;

12) заповіт, яким установлено сервітут на нерухоме майно;

13) закон, яким установлено сервітут на нерухоме майно;

14) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об'єкта нерухомого майна релігійній організації;

15) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об'єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність;

16) інші документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно відповідно до закону.

Частиною другою статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» визначено, що якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Згідно пункту 49 Порядку №868, для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудований об'єкт нерухомого майна заявник подає: документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку; документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.12.2009 №8/436 позов фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 та фізичної-особи підприємця ОСОБА_4 задоволено: визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, (з №1 по №10 (групи приміщень №3)) загальною площею 94,20 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (літера А) укладений між фізичною-особою підприємцем ОСОБА_1 та фізичною-особою підприємцем ОСОБА_4; визнано за фізичною-особою підприємцем ОСОБА_1 (02222, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) право власності на нежитлові приміщення з №1 по №10 (групи приміщень №3) загальною площею 94,20 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 17).

Рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2009 №8/436 набрало законної сили та відповідно до приписів статті 124 Конституції України та статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, які набрали законної сили є обов'язковими до виконання для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Отже, доводи державного реєстратора з приводу того, що заявлене до реєстрації нерухоме майно було реконструйоване шляхом добудови до нього тераси (що нібито встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 03.12.2009 №8/436) є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Згідно технічного паспорту приміщення з №1 по №10 (групи приміщень №3) загальною площею 94,20 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 є нежитловими приміщеннями №3, а не новозбудованими чи реконструйованими об'єктами нерухомого майна, а тому вимоги частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та пункту 49 Порядку №868 на державну реєстрацію права власності з видачею свідоцтва на нежитлові приміщення не розповсюджуються (а.с. 20).

Оскільки судовим рішенням визнано дійсним договір купівлі-продажу та, як наслідок, визнано право власності позивача на нежитлові приміщення з №1 по №10 (групи приміщень №3), загальною площею 94,20 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2, та враховуючи відсутність доказів визнання права власності на самочинно збудоване приміщення, отже зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з підстав не подання позивачем документу про прийняття до експлуатації нерухомого майна є безпідставним, що свідчить про необґрунтованість рішення від 18.03.2015 №20094833 та є підставою для його скасування.

Щодо позовних вимог в частині скасування рішення від 10.06.2015 №21946281, суд зазначає наступне.

Як зазначено вище, рішенням від 10.06.2015 №21946281 відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень, оскільки після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення.

Згідно пункту 54 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обмежень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення.

Оскільки підставою для прийняття рішення від 10.06.2015 №21946281 слугувало рішення від 18.03.2015 №20094833 про зупинення розгляду заяви, яке на думку суду є безпідставним, отже суд вбачає наявними підстави для скасування рішення від 10.06.2015 №21946281 та, як наслідок, задоволення позовних вимог у вказаній частині.

Щодо вимоги про зобов'язання Міністерства юстиції України зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2, речові права, які належать йому на підставі договору купівлі-продажу від 26.10.2009, суд зазначає наступне.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обмежень» державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора, пов'язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

За таких обставин, задоволення позовних вимог щодо зобов'язання Міністерства юстиції України зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2, речові права, які належать йому на підставі договору купівлі-продажу від 26.10.2009 буде втручанням у діяльність державного реєстратора, пов'язану із проведенням державної реєстрації прав, що є неприпустимим, а відтак суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у вказаній частині.

Окрім того, суд звертає увагу, що протиправність рішень державних реєстраторів із зупинення розгляду заяви та відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень за ОСОБА_1 на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2, вже було предметом судового дослідження та судового розгляду.

Так, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.11.2014 №826/17532/14, яка була залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.02.2015 №826/17532/14, позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправними та скасовано рішення від 24.04.2014 №1265812 про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, від 07.10.2014 №16293058 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно із приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Незважаючи на зазначені обставини та приписи закону, відповідачем за аналогічних обставин (не подання документу, що посвідчує прийняття об'єкта в експлуатацію в установленому законодавством порядку або документ, в якому зазначені підстави щодо відсутності необхідності для обов'язкового прийняття об'єкта в експлуатацію) необґрунтовано, безпідставно прийнято рішення від 18.03.2015 №20094833 про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та від 10.06.2015 №21946281 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до положень частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно і всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають частковому задоволенню, а саме в частині визнання протиправними та скасування рішень від 18.03.2015 №20094833 про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та від 10.06.2015 №21946281 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, а в решті позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 2-7, 69-71, 94, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Департаменту державної реєстраційної служби України Хафусової Владислави Вячеславівни про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.03.2015 №20094833.

3. Визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Департаменту державної реєстраційної служби України Молдованової Галини Миколаївни про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 10.06.2015 №21946281.

4. Відмовити в задоволенні решти позовних вимог.

5. Стягнути з Державного бюджету України на користь фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) судові витрати в сумі 146 (сто сорок шість) грн. 16 коп..

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя К.М. Кобилянський

Судді К.Ю. Гарник

А.Б. Федорчук