Справа № 804/5506/14
Суддя: Бухтіярова І.О.
Дата ухвалення: 2015-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" вересня 2015 р. м. Київ К/800/22457/15

Вищий адміністративний суд України у складі: головуючого судді Бухтіярової І.О., суддів Кошіля В.В., Приходько І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області

на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 29.04.2015 року

у справі № 804/5506/14

за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1)

до Державної податкової інспекції у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області (далі - відповідач, ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська)

про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся у квітні 2014 року до суду з позовом до ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення від 16.04.2014 року № .

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.05.2014 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено у повному обсязі.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 29.04.2015 року постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.05.2014 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить касаційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Вважає, що рішення суду апеляційної інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Позивач у своїх запереченнях на касаційну скаргу зазначає, що рішення суду апеляційної інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

З урахуванням неприбуття у судове засідання жодної з осіб, які беруть участь у справі, та які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому засіданні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача з питань повноти нарахування орендної плати за землю за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року, за результатами якої складено акт № 784/173/НОМЕР_2 від 03.04.2014 року, яким встановлено порушення позивачем вимог пп. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16, п. 288.5 ст. 288 Податкового кодексу України (далі - ПК України), внаслідок чого встановлено заниження орендної плати за земельні ділянки, розташовані на території Бабушкінського району на загальну суму 372 709,38 гривень.

Висновок акту перевірки обґрунтований тим, що позивачем була задекларована та сплачена орендна плата за землю за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року у заниженому розмірі та без урахування приписів ст. 288 ПК України, якою встановлено мінімальний розмір орендної плати за землю, а також рішення Дніпропетровської міської ради від 02.02.2011 року № 216/8, яким встановлено річний розмір орендної плати за користування земельними ділянками у мінімальному розмірі орендної плати, визначеної ПК України, незалежно від мети використання.

На підставі акту перевірки відповідачем 16.04.2014 року було прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Р» № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з орендної плати за землю з фізичних осіб у загальному розмірі 429 651,10 гривня, у тому числі 352 003,30 гривні за основним платежем та 77 647,80 гривень за штрафними санкціями.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що в силу приписів пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 ПК України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що Верховний Суд України у постанові від 02.12.2014 року у справі № 21-274а14 дійшов висновку про те, що з набранням чинності ПК України річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, мав відповідати вимогам пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 цього кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати. В той же час, Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року № 192-VIII ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України викладено в такій редакції - «висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.», а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що у зв'язку з тим, що до 02.12.2014 року судова практика у більшості випадків складалась на користь платника, та, відповідно, не існувало однозначного тлумачення розділу ХІІІ ПК України, то позивач протягом 2011-2013 років не мав недвозначно визначеного обов'язку сплачувати оренду плату у розмірі трикратного розміру земельного податку.

Колегія суддів з таким висновком апеляційного суду не погоджується, враховуючи наступне.

З 01.01.2011 року питання справляння плати за землю регулюється ПК України.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 28.09.2004 року між позивачем та Дніпропетровською міською радою було укладено договір оренди землі, відповідно до якого Дніпропетровська міська рада, як орендодавець, передає, а ОСОБА_1, як орендар, приймає в строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і зареєстрована в Державному реєстрі земель за кадастровим номером НОМЕР_3. Цільове використання земельної ділянки за цим договором (УКЦВЗ) 1.10.5 (інша промисловість). Підставою для надання земельної ділянки в оренду є рішення міської ради від 14.07.2004 року № 67/18.

Статтею 9, пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 ПК України плату за землю, яка справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності, віднесено до загальнодержавних податків і зборів.

Відповідно до пунктів 288.1-288.4 ст. 288 ПК України, підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний орган державної податкової служби про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

При цьому пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 ПК України було встановлено, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою: для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом; для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом.

Судом першої інстанції встановлено, що у зв'язку із набранням чинності ПК України та з метою приведення рішень Дніпропетровської міської ради та її виконавчого комітету у галузі земельних відносин у відповідність до вимог чинного законодавства Дніпропетровською міською радою було прийнято рішення № 216/8 від 02.02.2011 року «Про приведення рішень міської ради та деяких проектів рішень міської ради, які погоджено виконавчим комітетом міської рад у галузі земельних відносин відповідність до вимог чинного законодавства», яким встановлено річний розмір орендної плати за користування земельними ділянками у мінімальному розмірі орендної плати, визначеної ПК України, незалежно від мети використання.

Відповідно до п. 286.1 ст. 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Підпунктом 14.1.42 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що дані державного земельного кадастру - це сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.

Пунктом 289.1 ст. 289 ПК України встановлено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Згідно п. 274.1 ст. 274 ПК України визначено, що ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно довідки державного земельного кадастру від 09.03.2011 року № 5459 з урахуванням індексації, передбаченої ст. 289 ПК України, у 2011-2013 роках нормативна грошова оцінка земельної ділянки загальною площею 1,3422 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 складає 6 211 823,06 гривні. Отже, відповідно до п. 274.1 ст. 274 ПК України, розмір земельної плати за вказану земельну ділянку становить 62 118,23 гривні. Разом з тим, з урахуванням приписів пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 ПК України та рішення Дніпропетровської міської ради № 216/8 від 02.02.2011 року, орендна плата за цю земельну ділянку складає 186 354,69 гривні за кожний податковий рік, а саме: за 2011, 2012 та 2013 роки.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем у порушення наведеного було занижено розмір орендної плати за 2011-2013 роки на загальну суму 372 709,38 гривень.

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що суму грошового зобов'язання позивача з орендної плати за землю, донараховану відповідно до оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, було визначено відповідачем з урахуванням строків давності, встановлених ст. 102 ПК України. Крім того, судом першої інстанції встановлено, що виявлене заниження орендної плати за січень-лютий 2011 року не було включене до складу загальної суми визначеного до сплати основного платежу на підставі п. 102.1 ст. 102 ПК України, а до нарахувань увійшов період з березня 2011 року по грудень 2013 року включно.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно п. 1.1 ст. 1 ПК України цей Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Підпунктом 4.1.1 п. 4.1 ст. 4 ПК України встановлено, що податкове законодавство України ґрунтується, зокрема, на принципі загальності оподаткування, відповідно до якого кожна особа зобов'язана сплачувати встановлені цим Кодексом, законами з питань митної справи податки та збори, платником яких вона є згідно з положеннями цього Кодексу.

Пунктом 3 Прикінцевих положень ПК України визначено, що в разі якщо законодавчими актами передбачені інші правила справляння податків та зборів, що регулюються цим Кодексом, застосовуються правила цього Кодексу.

З аналізу наведених законодавчих приписів вбачається, що норми ПК України у регулюванні питань оподаткування є спеціальними, а, отже, першочерговими у застосуванні.

З огляду на викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Зважаючи на викладене, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а помилково скасована постанова суду першої інстанції - залишенню в силі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 220-231 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області - задовольнити.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 29.04.2015 року у справі № 804/5506/14 - скасувати.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.05.2014 року у справі № 804/5506/14 - залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: І.О. Бухтіярова

Судді: В.В. Кошіль

І.В. Приходько