Справа № 2а-1049/09/2470
Суддя: Пліш М.А.
Дата ухвалення: 2012-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2012 р. < Текст >Справа № 94444/09/9104

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Коваля Р.Й., Гуляка В.В.,

при секретарі судового засідання Ливак М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу державного підприємства «Лужанський експериментальний завод» на постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2009 року у справі за позовом прокурора Кіцманського району в інтересах держави в особі державної інспекції з енергозбереження від імені якої діє територіальне управління з енергозбереження по Чернівецькій області до державного підприємства «Лужанський експериментальний завод» про стягнення заборгованості ,-

В С Т А Н О В И Л А :

прокурор Кіцманського району в інтересах держави в особі державної інспекції з енергозбереження від імені якої діє територіальне управління з енергозбереження по Чернівецькій області звернувся в суд першої інстанції з адміністравтиним позовом до державного підприємства «Лужанський експериментальний завод» в якому просив стягнути з відповідача підвищену плату за нераціональне використання електричної енергії в сумі 2937,97 грн.

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2009 року позовні вимоги задоволено, стягнуто з державного підприємства «Лужанський експериментальний завод» на користь державної інспекції з енергозбереження в особі територіального управління державної інспекції з енергозбереження по Чернівецькій області підвищену плату за нераціональне використання електричної енергії в сумі 2937,97 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції державне підприємство «Лужанський експериментальний завод» оскаржило його в апеляційному порядку, вважає, що судом неповно з'ясовано обставин, що мають значення для справи, недоведено обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи, а постанова прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що згідно оскаржуваної постанови суд вважав встановленим факт здійснення заводом порушення, за який фактично застосовується відповідальність, на підставі Акту комплексної перевірки від 12.11.2008 р. №18- 24/42. Проте суд не провів аналізу чи надає даний вид порушення підстави для застосування відповідальності та якою конкретно нормою закону передбачена конкретна відповідальність для даного виду порушення.

В судових засіданнях представник заводу пояснив, що постанову №18-24/21 від 12 листопада 2008 року завод не оскаржував, оскільки вона не відповідає вимогам чинного законодавства, та подав в судовому засіданні офіційне клопотання про виключення її з числа доказів у справі, однак таке не було вирішено судом.

Крім того апелянт вказує, що згідно змісту оскаржуваної постанови суд вважав, що інспекція застосувала правову норму статті 11 Закону України «Про енергозбереження», хоча позивачі не посилались в позовній заяві на цю статтю. А представник заводу звертав увагу суду на те, що в тексті зазначеної статті не встановлено конкретної відповідальності.

Згідно ч. 2 ст. 238 та ч.2 ст. 241 ГК України визначено, що адміністративно-господарські санкції, зокрема штрафи, встановлюються виключно законами. Проте в постанові не має жодного посилання на норму закону, якою встановлено розмір штрафу і порядку його стягнення.

Апелянт вважає, що позовні вимоги заявлено з підстав не передбачених чинними законами України. Оскільки згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи влади зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України та згідно статті 104 Кодексу адміністративного судочинства України суб'єкт владних повноважень має право звернутися до адміністративного суду у випадках, встановлених законом, апелянт вважає , що в задоволенні даного позову належить відмовити.

Крім того апелянт зазначає, що постанова Кабінету Міністрів України від 02 вересня 1993 року №699 «Про заходи щодо ефективного використання газу та інших паливно- енергетичних ресурсів в народному господарстві» є підзаконним актом, а відповідно не може ні змінювати, ні доповнювати, ні скасовувати Закон України «Про енергозбереження» та Господарський кодекс України 2004 року.

В Акті комплексної перевірки від 12.11.2008 р. №18-24/42 не зазначено про виявлення в роботі заводу складу чітко визначених в постанові №699 порушень - незадовільний стан устаткування, відсутність або недотримання роботи устаткування за режимними або технологічними картками, відсутність теплоутилізаційного устаткування, систем автоматики, як і порушень визначених в статті 17 Закону України «Про енергозбереження». Інші порушення не підпадають під застосування двократної ціни за річний обсяг перевитрат чи збору. Також в Акті позивача не наведений нормативний обсяг витрат, щоб можна було вивести розмір перевитрат, ніде не зазначено про прямі перевитрати ресурсів, а порушення та розмір витрат виводяться шляхом незрозумілих розрахунків. Не зазначено конкретно, які засоби компенсації реактивної потужності неефективно працюють, з яких причин, яким стандартам, в розумінні ст. 15 ГК України, вони не відповідають, чи є в цьому вина заводу і в чому вона виражена.

Оскільки завод на день перевірки вже фактично оплатив один раз вартість використаних ресурсів, то виходячи з суті наведеної норми повинен б доплатити ще раз вартість витрачених зверх встановленого обсягу ресурсів (1468,98 грн. + 1468,98 грн. = 2937,97 грн. ). Проте судом фактично помилково стягується подвійну вартість витрачених зверх встановленого обсягу ресурсів, тобто завод фактично зобов'язаний судом сплатити потрійну вартість, що не відповідає суті наведених норм (1468,98 грн. + 2937,97 грн.).

Якщо суд дійшов висновку, що постанова позивача про сплату підвищеної плати за нераціональне використання газу та інших паливно-енергетичних ресурсів №18-24/21 від 12 листопада 2008 року відповідає компетенції позивача, нормам матеріального права, належним чином оформлена і є документом про застосування адміністративно-господарської санкції, то вона підлягає виконанню в порядку ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», тому слід було закрити провадження у справі.

На підставі наведеного просить скасувати постанову суду першої інстанції і в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно акту комплексної перевірки від 12.11.2008 р. № 18-24/42 встановлено перевитрати електричної енергії в розмірі 2209 кВт г/рік, спричинені неефективною роботою засобів компенсації реактивної потужності. Фактичний коефіцієнт потужності по підприємству за період з листопада 2007 року по жовтень 2008 року склав: tg фі = 0,275, що відповідно перевищує нормативний коефіцієнт tg фі = 0,25, що в свою чергу суперечить вимогам наказу Мінпаливенерго України від 17.01.2002 р. № 19. За наслідками перевірки було винесено постанову №18-24/21 про сплату підвищеної плати за нераціональне використання газу та інших паливно-мастильних матеріалів, відповідно до якої до відповідача застосовано підвищену плату за перевитрату електроенергії в обсязі 2209 кВт г/рік у розмірі 2937,97 грн. Вартість 1 кВт за актом перевірки становить 0,665 гри., а всього вартість нераціональних перевитрат електроенергії складають 1468,985 грн.

Розглядаючи спір судом першої інстанції правильно зазначено, що згідно ст. 11 Закону України «Про енергозбереження» економічні заходи для забезпечення енергозбереження передбачають введення плати за нераціональне використання паливно-енергетичних ресурсів, до яких відноситься електрична енергія, у вигляді надбавок до діючих цін та тарифів залежно від перевитрат паливно- енергетичних ресурсів щодо витрат, встановлених стандартами. Постановою Кабінету Міністрів України «Про заходи щодо ефективного використання газу та інших паливно-енергетичних ресурсів в народному господарстві» № 699 від 02.09.1993 передбачено, що за перевитрати газу та інших паливно-енергетичних ресурсів внаслідок неефективного його використання, виявлені органами Державної інспекції з енергозбереження, сплачується підвищена плата. Якщо перевитрати газу та інших паливно- енергетичних ресурсів викликані недодержанням технологічної дисципліни (незадовільний стан устаткування, відсутність або недотримання роботи устаткування за режимними або технологічними картами, відсутність теплоутилізаційного устаткування, систем автоматики), споживач сплачує за річний обсяг перевитрат газу та інших паливно-енергетичних ресурсів у двократному розмірі встановленої на них ціни. Пунктом 4 Положення про Державну інспекцію з енергозбереження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.2000 № 1039, відповідачу надано право застосовувати економічні санкції до підприємств відповідно до законодавства у разі виявлення фактів перевитрати ними зазначених ресурсів унаслідок неефективного (марнотратного) їх використання.

Оскільки згідно наказу Державної інспекції з енергозбереження України від 24.02.2006 р №30 відповідач повинен був протягом 30 днів сплатити вищезазначену суму, а на час вирішення спору судом першої інстанції дана заборгованість не сплачена, то суд обгрунтовано задовольнив позовні вимоги.

Враховуючи вище зазначене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а постанова відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч.3 ст. 160, ч. 4 ст. 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

апеляційну скаргу державного підприємства «Лужанський експериментальний завод» залишити без задоволення, а постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2009 року у справі № 2а-1049/09/2470 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Р.Й. Коваль

ОСОБА_1

Повний текст ухвали виготовлений 31.01.2012 р.