Справа № 2а-234/11/1370
Суддя: Мартинюк Віталій Ярославович
Дата ухвалення: 2011-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2011 р. № 2а-234/11/1370

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Мартинюка В.Я.

з участю секретаря судового засідання Новосада В.М.

представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1,

від відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши справу у відкритому судовому засіданні в м.Львові за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України у Личаківському районі м.Львова про скасування вимоги про сплату боргу, -

в с т а н о в и в :

фізична особа підприємець ОСОБА_3 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України у Личаківському районі м.Львів про скасування вимоги про сплату боргу від 07.12.2010 року за №345.

Позовні вимоги позивач мотивовує тим, що він не повинен нараховувати та відповідно сплачувати страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, оскільки сплачував єдиний податок відповідно до Указу Президента України „Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з тих самих міркувань, просить позов задовольнити повністю.

Відповідач у запереченні на позовну заяву від 19.01.2011 року за №613/06-19 зазначив, що, у відповідності до положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», страхові внески не включаються до складу податків, інших обовязкових платежів, що складають систему оподаткування, на ці внески не поширюється податкове законодавство. А тому, продовжує відповідач, законодавством не можуть встановлюватися пільги з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати, тобто, в даному випадку, застосовуються виключно норми зазначеного Закону.

Представник відповідача в судовому засіданні з викладених підстав заперечив проти позову, в його задоволенні просять відмовити.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне.

Управлінням Пенсійного фонду України у Личаківському районі м.Львова надіслано субєкту підприємницької діяльності фізичній особі вимогу про сплату боргу від 07.12.2010 року за №Ф-345 на суму 2317 грн. 36 коп.

Статтею 5 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування за №1058-ІV від 09.07.2003 року (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передбачено, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються принципи та структура системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню; платники страхових внесків, їх права та обов'язки; порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, стягнення заборгованості за цими внесками; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та Накопичувального фонду; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування.

Пунктом 1 статті 11 згаданого Закону установлено, що загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають, зокрема, громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, в об'єднаннях громадян, у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності та інших осіб (включаючи юридичних та фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент) на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру.

У відповідності до вимог п.1 статті 14 цього ж Закону, страхувальниками цих осіб є їх роботодавці, які відповідно до частини 1 статті 15 згаданого Закону є платниками страхових внесків та зобовязані на підставі п.6 ч.2 ст.17 зазначеного Закону нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.

У статті 18 цього ж Закону, зазначено, що страхові внески є цільовим загальнообов'язковим платежем, який справляється на всій території України в порядку, встановленому цим Законом; страхові внески не включаються до складу податків, інших обов'язкових платежів, що складають систему оподаткування; на ці внески не поширюється податкове законодавство; законодавством не можуть встановлюватися пільги з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати.

Ставки, механізм справляння та пільги щодо сплати збору на обовязкове державне пенсійне страхування встановлені Законом України „Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, яким разом із вже згаданим Законом не встановленої такої пільги, як звільнення від сплати збору на обовязкове державне пенсійне страхування для субєктів підприємницької діяльності, котрі перейшли на спрощену систему оподаткування.

З аналізу наведених вище норм можна прийти до висновку, що страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування не входять до системи оподаткування, на них не поширюється податкове законодавство, іншим законодавством не можуть встановлюватися пільги з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати.

Таким чином, обовязок сплачувати страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування не зумовлюється статусом платника податку як субєкта підприємницької діяльності.

Дана позиція суду викладена в постанові Верховного суду України від 09.03.2010 року.

Що стосується Указу Президента України „Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва за №727/98 від 03.07.1998 року, з наступними змінами та доповненнями, який регулює питання оподаткування субєктів малого підприємництва, то згідно з вимогами статті 16 Прикінцевих положень згаданого Закону, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення статті 6 зазначеного Указу про звільнення субєктів малого підприємництва, які сплачують єдиний податок, від збору на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, Закону суперечать, а тому застосуванню не підлягають.

Статтею 19 згаданого Закону також передбачено, що страхові внески до солідарної системи нараховуються для роботодавця на суми фактичних витрат на оплату праці (грошового забезпечення) працівників, що включають витрати на виплату основної і додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, у тому числі в натуральній формі, які визначаються згідно з нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону України "Про оплату праці", виплату винагород фізичним особам за виконання робіт (послуг) за угодами цивільно-правового характеру, що підлягають обкладенню податком на доходи фізичних осіб, а також на суми оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності, яка здійснюється за рахунок коштів роботодавця, та допомоги по тимчасовій непрацездатності.

Отже, посилання позивача на те, що він є платником єдиного податку, як на підставу неправомірності нарахування відповідачем стахових внесків, не можуть бути прийняті до уваги.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що органом пенсійного фонду правомірно було нараховано позивачу суму страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

А тому, надсилаючи позивачу вимогу про сплату боргу, субєкт владних повноважень діяв у відповідності до вимог чинного законодавства.

За наведених обставин, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими, а тому в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Щодо судових витрат, то у відповідності до вимог ст.94 КАС України, судові витрати у формі судового збору, слід покласти на позивача.

Враховуючи наведене, та керуючись ст.ст. 51, 71, 86, 94, 158, 160, 163, 167, 258 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

2. Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

3. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови складений та підписаний 07 лютого 2011 року.

Суддя В.Я.Мартинюк