Справа № 2а-2664/12/0970
Суддя: Кошіль В.В.
Дата ухвалення: 2015-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2015 року м. Київ К/800/60903/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого Кошіля В.В.

Суддів Борисенко І.В.

Моторного О.А.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області

на ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.11.2014

та постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.10.2012

у справі № 2а-2664/12/0970

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Електросвіт»

до Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Електросвіт» звернулося до суду з позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську від 16.08.2012 № , № , № .

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.10.2012, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.11.2014, позов задоволено; визнано протиправними та скасовано спірні податкові повідомлення-рішення, з підстав обґрунтованості позовних вимог.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій; прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Позивач в запереченнях на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, як такі, що прийняті у відповідності до вимог матеріального та процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами проведеної документальної планової перевірки ТОВ «Електросвіт» з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, дотримання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2010 по 31.03.2012, складено акт № 5839/22-4/31789596 від 31.07.2012, в якому зафіксовано порушення: пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14, п. 44.1, п. 44.6 ст. 44, пп. 138.1.1 п. 138.1, п. п. 138.4, 138.6 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, в результаті чого платником занижено податок на прибуток в загальній сумі 639 988,56 грн., у т.ч.: у І кварталі 2011 року в сумі 394 271 грн., та зменшено валові витрати за ІІ квартал 2011 року в сумі 1 549 656 грн., внаслідок чого зменшено від'ємне значення об'єкта оподаткування за 2011 рік в сумі 481 784 грн. та донараховано податок на прибуток в сумі 245 610,56 грн.; п. п. 198.3, 198.6 ст. 198, п. п. 201.4, 201.5, 201.6, 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, а саме: включено до складу податкового кредиту податок на додану вартість за операціями, що проведені на підставі здійснення безтоварних операцій та первинних документів, що суперечать законодавчим та нормативним актам, в результаті чого занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету в загальній сумі 193 306 грн., у т.ч.: за лютий 2011 року в сумі 19 818 грн., за березень 2011 року в сумі 173 488 грн.

На підставі результатів проведеної перевірки, 16.08.2012 відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення:

- № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств у розмірі 639 883 грн., в т.ч.: 639 882 грн. основного платежу та 1 грн. штрафних (фінансових) санкцій;

- № про зменшення суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 481 784 грн.;

- № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 193 307 грн., в т.ч.: 193 306 грн. основного платежу та 1 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень стали висновки податкового органу про нікчемність господарських договорів про постачання електротехнічних товарів та договорів субпідряду на виконання електромонтажних робіт на об'єктах замовника, укладених між позивачем та ТОВ «Крафт ЛВ», ТОВ «Промтехметал», ТОВ «Трансбуд-2», ПП «Децимус», ТОВ «Маркон Груп Ко», ПП «Фірма «Володар» у періоді, що перевірявся.

Також судами встановлено, що між позивачем та контрагентами: ТОВ «Крафт ЛВ», ТОВ «Промтехметал», ТОВ «Трансбуд-2», ПП «Децимус», ТОВ «Маркон Груп Ко», ПП «Фірма «Володар» у спірному періоді були укладені правочини, а саме:

- 04.03.2011 договір купівлі-продажу № 0403-1, згідно якого позивачем у ТОВ «Крафт ЛВ» придбано електротехнічні товари;

- згідно домовленостей із ТОВ «Промтехметал» було поставлено в січні-лютому 2011 року товар позивачу;

- 23.02.2011 договір субпідряду № 23-02/11 з ТОВ «Трансбуд-2», згідно якого позивач (підрядник) доручив ТОВ «Трансбуд-2» (субпідряднику) виконати електромонтажні роботи на об'єкті замовника;

- 02.02.2011 договір поставки № 16 з ПП «Децимус», за яким позивачем придбано у власність товар (продукцію) на суму 29 157,60 грн.;

- 01.04.2011 договір поставки № 0104-1, за умовами якого ТОВ «Маркон Груп Ко» (постачальник) зобов'язується здійснити поставку позивачу (замовнику) товару - продукції електротехнічного призначення;

- 23.03.2011 договір субпідряду № 230311, за умовами якого позивач (підрядник) доручив ПП «Фірма «Володар» (субпідрядник) виконати електромонтажні роботи на об'єкті замовника.

Факт виконання зобов'язань за вказаними договорами судами попередніх інстанцій встановлено з підтвердженням матеріалів справи, а саме: податковими та видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, актами приймання виконаних робіт; локальними кошторисами з розрахунком договірної ціни, довідками про вартість виконаних підрядних робіт та витрат, відповідно.

На час укладання та виконання правочинів, контрагенти позивача були зареєстровані юридичними особами, а також були платниками податку на додану вартість.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з наступного, з чим погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно з п. 138.1 ст. 138 зазначеного Кодексу витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності включають, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку (пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України).

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з п. 138.4 ст. 138 зазначеного Кодексу витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до п. 138.6 ст. 138 ПК України собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України).

З наведених законодавчих положень випливає, що право на зменшення об'єкта оподаткування податку на прибуток на суму понесених витрат надається добросовісним платникам для компенсації витрат, понесених у процесі здійснення реальної економічної діяльності, за умови наявності належного документального підтвердження виконання господарської операції.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платників та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв'язку з цим презюмується, що дії платника, результатом яких є отримання податкової вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника, - достовірні.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу (п. 198.1 ст. 198 зазначеного Кодексу).

Згідно з п. 198.2 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону. (п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України).

З огляду на викладені норми Податкового кодексу України можна дійти висновку про існування декількох підстав для формування податкового кредиту, а саме: наявність у платника податку - покупця належно оформлених податкових накладних, фактична сплата грошових коштів контрагентам в сумі, визначеній в податкових накладних, а також фактичне виконання господарських операцій, за наслідками яких у платника податку на додану вартість виникає право на податковий кредит.

За встановлення в судовому порядку фактичного здійснення господарських операцій між позивачем та контрагентами: ТОВ «Крафт ЛВ», ТОВ «Промтехметал», ТОВ «Трансбуд-2», ПП «Децимус», ТОВ «Маркон Груп Ко», ПП «Фірма «Володар», які підтверджені належним чином оформленими первинними документами бухгалтерського та податкового обліку є правомірним формування позивачем податкового кредиту та віднесення відповідних сум до складу витрат у спірному періоді за результатами господарських операцій із зазначеними контрагентами.

Враховуючи вказані обставини, відсутність порушень норм матеріального та процесуального права, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовних вимог є вірним, а касаційна скарга відповідача - необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області відхилити.

Ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.11.2014 та постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.10.2012 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України у випадках, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий В.В. Кошіль
Судді І.В. Борисенко
О.А. Моторний