Справа № 823/3644/14
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2015 року м. Київ К/800/14575/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Уманського міського відділу Державної виконавчої служби Уманського міськрайонного управління юстиції Черкаської області про визнання дій неправомірними, скасування постанов та стягнення коштів за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 23 січня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Уманського міського відділу Державної виконавчої служби Уманського міськрайонного управління юстиції Черкаської області (далі - Уманського МВ ДВС Уманського МРУЮ), в якому просила: визнати неправомірними дії державного виконавця Уманського МВ ДВС Уманського МРУЮ Тицькун С.В. щодо прийняття рішень по примусовому виконанню вимоги Управління Пенсійного фонду України в м. Умані та Уманському районі Черкаської області № Ф-931 від 01 березня 2011 року та винесення постанов по виконавчому провадженню № 36401456; скасувати постанови ВП № 36401456 про: відкриття виконавчого провадження від 06 лютого 2013 року; стягнення з боржника виконавчого збору від 13 лютого 2013 року; стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 13 лютого 2013 року; проведення утримання з усіх видів заробітку (доходу), що належать до виплати боржникові після відрахування податків, у розмірі 20 % до повного погашення боргу від 13 травня 2013 року; закінчення виконавчого провадження від 14 липня 2014 року; зобов'язати відповідача викласти на сайті Уманського МВ ДВС Уманського МРУЮ рішення суду за результатом розгляду даної справи та стягнути з відповідача незаконно стягнуті кошти (витрати виконавчого провадження в сумі 40,00 грн. та виконавчий збір в сумі 175,08 грн.) на пенсійний рахунок позивача.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 23 січня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2015 року, позивачу відмовлено у задоволенні адміністративного позову.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 06 лютого 2013 року головним державним виконавцем Уманського МВ ДВС Уманського МРУЮ Тицькун С.В. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП № 36401456) з примусового виконання вимоги Управління Пенсійного фонду України в м. Умані та Уманському районі Черкаської області № Ф-931 від 01 березня 2011 року про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості, що становить 1 750,80 грн.

13 лютого 2013 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 40,00 грн. та постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 175,08 грн.

13 травня 2013 року до відповідача надійшов лист Управління Пенсійного фонду України в м. Умані та Уманському районі Черкаської області № 4194/01 про звернення стягнення боргу позивача на пенсію.

13 травня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про проведення утримання з усіх видів заробітку (доходу), що належать до виплати боржникові, після відрахування податків, у розмірі 20 % до повного погашення боргу.

14 липня 2014 року відповідачем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 36401456, з примусового виконання вимоги УПФУ № Ф-931 від 01 березня 2011 року.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач під час винесення оскаржуваних постанов в межах виконавчого провадження № 36401456 діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606.

Відповідно до статті 1 вищевказаного Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За правилами частини 1 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до частини 1 статті 11 вказаного Закону, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до цього Закону, підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: 1) виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті; 2) ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних, кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 3) судові накази; 4) виконавчі написи нотаріусів; 5) посвідчення комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 6) постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу; 8) рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу; 9) рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Згідно з частиною 1 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону: за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення; за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді; у разі якщо виконавчий лист надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в порядку, встановленому законом; в інших передбачених законом випадках.

Частиною 1 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що державний виконавець перевіряє виконавчий документ лише на його відповідність вимогам, зазначеним у статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», та не наділений повноваженнями перевіряти такий виконавчий документ на предмет його законності та обґрунтованості.

Згідно з частинами 1, 5, 15 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) рішення, прийняті органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов'язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.

Вимога територіального органу Пенсійного фонду про сплату недоїмки або рішення суду щодо стягнення суми недоїмки виконується державною виконавчою службою в порядку, встановленому законом.

Рішення територіального органу Пенсійного фонду про нарахування пені та/або застосування штрафів, передбачених частинами одинадцятою і дванадцятою цієї статті, є виконавчим документом.

У разі якщо платник єдиного внеску не сплатив зазначені в рішенні суми протягом десяти робочих днів, а також не повідомив у цей строк територіальний орган Пенсійного фонду про оскарження рішення, таке рішення передається державній виконавчій службі в порядку, встановленому законом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що вимога про сплату боргу Управління Пенсійного фонду України в м. Умані та Уманському районі Черкаської області № Ф-931 від 01 березня 2011 року є виконавчим документом, подана на примусове виконання до відповідача повноважним органом Пенсійного фонду та відповідає вимогам, визначеним у Законі України «Про виконавче провадження».

Згідно статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

Частинами 1, 2 статті 68 вказаного Закону встановлено, що стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів та стягнення на суму, що не перевищує трьох мінімальних розмірів заробітної плати.

За іншими виконавчими документами державний виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника за письмовою заявою стягувача.

Відповідно до частини 1 статті 69 Закону України «Про виконавче провадження» підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці здійснюють відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника і перераховують кошти стягувачу у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику, а якщо такий строк не встановлено - до десятого числа кожного місяця, наступного за звітним. Такі підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці кожні шість місяців надсилають державному виконавцю звіт про здійснені відрахування та виплати за формою, встановленою Міністерством юстиції України.

Звернення стягнення на пенсію здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з частиною 2 статті 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» відрахування з пенсії провадяться в установленому законом порядку на підставі судових рішень, ухвал, постанов і вироків (щодо майнових стягнень), виконавчих написів нотаріусів та інших рішень і постанов, виконання яких відповідно до закону провадиться в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Розмір відрахування з пенсії обчислюється з суми, що належить пенсіонерові до виплати.

З пенсії може бути відраховано не більш як 50 відсотків її розміру: на утримання членів сім'ї (аліменти), на відшкодування збитків від розкрадання майна підприємств і організацій, на відшкодування пенсіонером шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також у зв'язку зі смертю потерпілого, на повернення переплачених сум заробітної плати в передбачених законом випадках. З усіх інших видів стягнень може бути відраховано не більш як 20 відсотків пенсії.

Згідно статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною 2 статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частин 1, 5 статті 41 Закону України «Про виконавче провадження», витрати органів державної виконавчої служби, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Про стягнення з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відповідного відділу державної виконавчої служби. Зазначена постанова надсилається сторонам не пізніше наступного робочого дня після її винесення і може бути оскаржена ними до суду у десятиденний строк.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі: фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

З огляду на викладене, правильним є висновок судів попередніх інстанцій, що відповідач під час винесення оскаржуваних постанов у виконавчому провадженні № 36401456 діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України «Про виконавче провадження», а тому підстави для їх скасування відсутні.

При цьому, судами обґрунтовано залишено поза увагою твердження позивача про те, що вимога Управління Пенсійного фонду України в м. Умані та Уманському районі Черкаської області № Ф-931 від 01 березня 2011 року складена за відсутності законних підстав, є незаконною та необґрунтованою, оскільки предметом розгляду даної адміністративної справи є дії державного виконавця Уманського МВ ДВС Уманського МРУЮ щодо прийняття рішень по примусовому виконанню вимоги № Ф-931 від 01 березня 2011 року та винесення постанов в межах виконавчого провадження № 36401456, а не законність винесення Управлінням Пенсійного фонду України в м. Умані та Уманському районі Черкаської області вимоги № Ф-931 від 01 березня 2011 року.

Доводи касаційної скарги не ґрунтуються на законі та спростовуються висновками судів попередніх інстанцій, рішення яких є законними та обґрунтованими, а тому підстави для їх зміни чи скасування відсутні.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За таких обставин, оскаржувані судові рішення постановлені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 23 січня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2015 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.І. Мойсюк

В.В. Тракало