Справа № 826/9633/15
Суддя: Огурцов О.П.
Дата ухвалення: 2015-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 вересня 2015 року № 826/9633/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Огурцова О.П., суддів: Арсірія Р.О., Кузьменка В.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Міністерства юстиції України
про зобов'язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києва, Державної реєстраційної служби України про зобов'язання вчинити дії.

В судовому засіданні 16.07.2015 Державну реєстраційну службу України було виключено зі складу відповідачів, а Державну виконавчу службу Дніпровського районного управління юстиції у м. Києва було замінено на Міністерство юстиції України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що державний виконавець не вчинив дій щодо зняття арешту з рухомого та нерухомого майна, накладеного постановою № 21058804 від 08.10.2010, що призвело до порушення прав позивача та необхідності звернення до суду з даним позовом.

Позивач у судове засідання 10.09.2015 не прибув, через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, своєї позиції щодо позовних вимог суду не повідомив, проте, 03.08.2015 через канцелярію суду подав клопотання про залишення позову без розгляду, оскільки оформлення позовної заяви не дозволяє виділити зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.

Суд, розглянувши клопотання Міністерства юстиції України про залишення позову без розгляду, дійшов висновку про відмову у його задоволенні, оскільки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 № 17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції», Міністерство юстиції України, як правонаступник Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, є єдиним відповідачем по справі, а тому позовні вимоги заявлені позивачем тільки до Міністерства юстиції України.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив продовжити розгляд справи у письмовому провадженні.

Під час судового розгляду справи, суд,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві перебувало виконавче провадження ВП № 21058804 щодо примусового виконання виконавчого листа Солом'янського районного суду м. Києва від 06.03.2008 № 2-176 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів в розмірі 39 895,17 грн.

31.12.2010 головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві було винесено постанову ВП № 21058804 про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Крім того, в пункті 2 резолютивної частини постанови від 31.12.2010 ВП № 21058804 про повернення виконавчого документа стягувачеві державний виконавець зазначив: «Припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення».

Однак, 08.12.2014, звернувшись з запитом про надання витягу з Державного реєстру обтяження рухомого майна та надання відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна до приватного нотаріуса Бикова В.О., позивач дізнався, що арешт на майно та заборона на його відчуження відповідачем фактично зняті не були.

25.03.2015 ОСОБА_1 звернувся до відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві із заявою по надання копії постанови від 31.12.2010 ВП № 21058804 про повернення виконавчого документа стягувачеві для подання до Державної реєстраційної служби України для зняття арешту, накладеного на майно.

Відділ державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві листом від 17.04.2015 № 14675 повідомив позивача, що виконавче провадження № 21058804 було знищене за закінченням терміну зберігання, а тому у виконавчої служби відсутня можливість надати копію постанови від 31.12.2010 ВП № 21058804 про повернення виконавчого документа стягувачеві.

У зв'язку з чим, ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогою зобов'язати відповідача внести запис до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна і до Державного реєстру обтяжень рухомого майна про зняття арешту з рухомого та нерухомого майна, накладеного постановою 21058804 про арешт майна боржника та заборони на його відчуження від 08 жовтня 2010 року.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (редакція від 30.07.2010), виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві за письмовою заявою стягувача.

Згідно із статтею 38 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40 1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, вказаної у частині другій цієї статті, для її пред'явлення до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження для зняття арешту з майна.

Як вбачається з позовної заяви, державний виконавець у постанові від 31.12.2010 ВП № 21058804 зазначив, що чинність арешту майна боржника припиняється та скасовуються інші заходи примусового виконання рішення.

Проте, позивач на виконання частини третьої статті 38 Закону України «Про виконавче провадження» звернувся до державного виконавця лише 25.03.2015, тобто після винесення постанови від 31.12.2010 ВП № 21058804 про повернення виконавчого документа стягувачеві сплинуло понад чотири роки.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

Згідно із частиною п'ятою статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом.

В пункті 1 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. N 868, зазначено, що органом державної реєстрації прав є Мін'юст та його територіальні органи.

Відповідно до абзацу 2 пункту 73 Порядку № 868, у разі проведення державної реєстрації припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно заінтересованою особою є також особа, якою припинено обтяження, а також особа, в інтересах якої припинено обтяження.

Згідно із пунктом 8 порядку № 868, для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові, особі, зазначеній у пункті 1 цього Порядку, заяву, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мін'юст.

Відповідно до Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 5 липня 2004 р. N 830, держателем реєстру є Мін'юст, що забезпечує ведення Реєстру.

Згідно із пунктом 24 Порядку № 830, відомості про припинення обтяження реєструються на підставі заяви обтяжувача чи уповноваженої ним особи.

Отже, обов'язковою умовою для припинення обтяження рухомого та нерухомого майна, є звернення заінтересованою особою, тобто ОСОБА_1 із відповідною заявою до органу державної реєстрації прав.

Проте, як підтверджується матеріалами справи, позивач не звертався до відповідача із заявою про припинення обтяжень, накладених відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

З аналізу вищенаведених статей, можна дійти висновку, що обов'язковою умовою для відновлення порушеного права позивача має існувати факт порушення такого права органом державної влади.

Проте, як було встановлено судом, позивач не звертався до відповідача із заявою про припинення обтяжень, а одразу звернувся до адміністративного суду з проханням суд зобов'язати відповідача вчинити певні дії.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_1 не звертався до Міністерства юстиції України із заявою про припинення обтяжень, накладених відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві на рухоме та нерухоме майно позивача, та враховуючи, що Міністерство юстиції України не відмовляло позивачу у розгляді його заяви, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, оскільки відсутній факт порушення відповідачем законних прав позивача, що унеможливлює суд зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Відповідно до частин першої та другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням наведеного, керуючись вимогами статей 69-71, 94, 160-165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити повністю.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя О.П. Огурцов

Судді Р.О. Арсірій

В.А. Кузьменко