Справа № 2-а-955/10
Суддя: Жмака В. Г.
Дата ухвалення: 2012-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №2-а-955/10 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2012 року м.Суми

Колегія суддів з розгляду справ адміністративного судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Жмаки В. Г.,

суддів - Попруги С. В., Собина О. І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на постанову Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 15 березня 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Глухівському районі Сумської області

про зобовязання доплатити державну соціальну допомогу,

в с т а н о в и л а :

12 лютого 2010 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив зобовязати відповідача відповідно до ст.6 Закону України Про соціальний захист дітей війнипровести і перерахунок і виплатити їй за період з 01 січня по 30 жовтня 2009 року підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком щомісячно, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого ч.1 ст.28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, у розмірі 1088 грн.

Постановою Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 15 березня 2010 року в позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 на В.С., посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить скасувати цю постанову суду та ухвалити нову постанову про задоволення позову.

В обґрунтування вимог зазначає, що з моменту ухвалення Конституційним судом України рішень від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 та від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 відповідач зобовязаний був діяти у відповідності з чинною нормою ст.6 Закону України Про соціальний захист дітей війнита щомісячно здійснювати їй доплату до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.

Вважає що законодавча неврегульованість порядку здійснення доплат та відсутність коштів не можуть бути підставою для відмови у їх нарахуванні та виплаті у 2009 році.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість постанови, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 і від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 та дійшов висновку, що ПФУ і його територіальні органи не мали підстав для проведення нарахування позивачу підвищення до пенсії за віком у розмірі, передбаченому первинною редакцією ст.6 Закону України Про соціальний захист дітей війнивід 18 листопада 2004 року (далі Закон №2195-IV ), оскільки не були наділені повноваженнями щодо реалізації забезпечення такого права позивача, а у звязку з невиконанням Кабінетом Міністрів України приписів ст.4 та п.3 Прикінцевих положень цього Закону №2195-IV для органів ПФУ на законодавчому і фінансовому рівнях було фактично унеможливлено реалізацію ст.6 Закону №2195-IV щодо підвищення дітям війни пенсій на 30% мінімальної пенсії за віком, що і призвело до невиплати позивачу підвищення до пенсії в належному розмірі.

Вважаючи правомірним розмір нарахування і виплат допомоги позивачу за 2009 рік, суд також вказав на наявність прогалин у законодавчому регулюванні передбачених ст.6 Закону №2195-IV виплат дітям війнита відсутності механізму нарахування такої пенсії і на те, що до видаткової частини бюджету кошти на ці виплати (у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком) не закладались.

У звязку з цим місцевий суд вважав, що позивач зазнав майнової шкоди в результаті прийняття Верховною Радою України (єдиним законодавчим органом державної влади) нормативно-правових актів, які були визнані Конституційним Судом України неконституційними, а тому спір має вирішуватись відповідно до положень ст.1175 ЦК України.

Однак такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи і ґрунтуються на неправильному застосуванні та порушенні норм матеріального права.

Так, ст.22 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи гарантуються. Таким чином, держава взяла на себе зобовязання забезпечити реалізацію громадянами своїх конституційних прав.

За змістом ч.1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Законом №2195-IV реалізовано конституційне право на соціальний захист громадян, які мають статус дитина війни, зокрема право на отримання 30% доплати до пенсії.

ПФУ є центральним органом виконавчої влади і діє у відповідності до Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 01 березня 2002 року №121/2001, та здійснює свої повноваження через створені в установленому порядку його територіальні управління.

Відповідно до зазначеного Положення на ПФУ покладено обовязок щодо призначення пенсії, підготовки документів для її виплати, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій.

Згідно з п.1.1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, затвердженого постановою правління ПФУ від 30 квітня 2002 року № 8-2, управління Фонду у районах, містах і районах у містах є органами Пенсійного фонду України, підвідомчими відповідно головним управлінням цього фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що разом з цими управліннями утворюють систему органів Пенсійного фонду України та мають завданням забезпечення призначення та виплат пенсії.

Отже, обовязок по нарахуванню та виплати доплати до пенсії, яка передбачена Законом №2195-IV, покладено на органи Пенсійного фонду України.

Відповідно до Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, рішення про призначення та перерахунок пенсій приймаються районними управліннями Пенсійного фонду України за місцем проживання пенсіонерів.

Таким чином, на відповідача покладено обовязок по нарахуванню та виплаті позивачу доплати до пенсії, передбаченої ст.6 Закону №2195-IV.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Глухівському районі Сумської області та відноситься до категорії громадян, яким встановлено статус дитина війни, а тому відповідно до ст.6 Закону №2195-IV має право на отримання щомісячно підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.

Проте, у 2009 році їй такі надбавки виплачувались лише у розмірі 49 грн. 80 коп., тобто у визначеному п.8 постанови КМУ від 28 травня 2008 року №530 розмірі 10% мінімальної пенсії за віком.

У той же час, ст.7 Закону №2195-IV вказує, що фінансове забезпечення соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а Закон України Про державний бюджет України на 2009 рікне зупиняв дію ст.6 Закону №2195-IV.

Доводи про неможливість застосування до спірних правовідносин ст.28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхуванняє необґрунтованими з огляду на ті факти, що за спірний період розмір мінімальної пенсії за віком визначався саме за нормою цього Закону. Іншого законодавчого чи підзаконного нормативного акту, який би визначав цей розмір по-іншому, не існує. Про це йдеться в ухвалі Конституційного Суду України від 19 травня 2009 року по справі №27-у/2009.

Отже, виходячи наведеного і системного аналізу ч.2 ст.19 Конституції України, ч.2 ст.3 Закону №2195-IV та приписів ч.4 ст.9 КАС України, у відповідача не було достатніх підстав при обрахунку надбавки до пенсії позивачу застосовувати норми постанови КМУ від 28 травня 2008 року №530, як такі що протирічать Закону №2195-IV, який має вищу юридичну силу.

Оскільки, відповідно до ч.2 ст.6, ст.64 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України, а конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що відсутність у відповідача повноважень визначати відповідність Конституції України (конституційність) певних обовязкових до виконання за своїм змістом нормативно-правових актів чи положень таких актів при їх практичному застосуванні, є підставою для непроведення у спірний період позивачу виплат в передбаченому Законом №2195-IV розмірі.

Згідно з ч.3 та ч.4 ст.8 КАС України, звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Тому відсутність у відповідача фінансування для забезпечення виконання своїх зобовязань або невиконання іншим органом виконавчої влади свого обовязку щодо виділення коштів на здійснення позивачу виплат, гарантованих йому Конституцією України, також не є підставою для визнання правомірними дій або бездіяльності відповідача та відмови в задоволенні позову.

Крім того, виходячи з положень ст.ст.105, 162 КАС України та пп.6 п.2.2 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах в містах, затвердженого постановою ПФУ від 30 квітня 2002 року № 8-2, колегія суддів вважає, що визначення та перерахунок конкретного розміру підвищення до пенсії належить до компетенції органів Пенсійного фонду України і суд не може самостійно визначати суми підвищення до пенсії, яке належить нарахувати та виплатити позивачу.

Враховуючи наведене і положення ч.2 ст.205 КАС України, колегія суддів вважає необхідним за наслідками розгляду апеляційної скарги своєю постановою скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.195, 196, п.3 ч.1 ст.198, п.3, 4 ч.1 ст.202, ст.ст.205, 207 КАС України, Законом України Про внесення змін до розділу XII Прикінцеві положенняЗакону України Про судоустрій і статус суддівщодо передачі справ, повязаних із соціальними виплатами, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 15 березня 2010 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Глухівському районі щодо не нарахування і невиплати щомісячної державної соціальної допомоги.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Глухівському районі Сумської області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_2 відповідно до вимог ст.6 Закону України Про соціальний захист дітей війниз підвищенням її на 30% мінімальної пенсії за віком з розміру, встановленого ч.1 ст.28 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхуваннята провести їй відповідні виплати за період з 01 січня по 30 жовтня 2009 року, з урахуванням проведених виплат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -