Справа № 815/2536/15
Суддя: Крусян А.В.
Дата ухвалення: 2015-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/2536/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Крусяна А.В.,

суддів Джабурія О.В., Шляхтицького О.І.,

секретаря Мамедової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, діючих особисто та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

30 квітня 2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішень від 05 березня 2015 року №177-15, від 25 березня 2015 року № 219-15, від 05 березня 2015 року № 149-15, від 25 березня 2015 року №211-15, від 05 березня 2015 року №149-15 про відмову у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту; зобов'язання прийняти рішення про визнання їх біженцями або особами, яка потребують додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 18 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, позивачі подали апеляційну скаргу, в якій просять постанову суду скасувати та ухвалити нову про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачі є громадянами Афганістану, які покинули свою країну та звернулись за захистом до міграційної служби України. ОСОБА_2, 25 грудня 1963 року - батько родини, одружений із ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, з якою має спільних дітей: доньку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7 року (діючої особисто та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7), яка одружена із ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2; сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3; сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4; сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 (звернення до управління разом із матерю ОСОБА_9); доньку ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_6 (звернення до управління разом із матерю ОСОБА_9).

Наприкінці вересня 2013 року позивачі нелегально покинули Афганістан, вирушивши до Туркменістану. Подальший маршрут до України позивачі зазначити не можуть, крім того, що подорож тривала з 22 вересня 2013 року по 02 жовтеня 2013 року. Жоден з позивачів не підтвердив свою особу документально, пояснивши, що всі документи були ними втрачені під час подорожі.

До України позивачі потрапили нелегально, поза пунктом пропуску.

01 листопада 2013 року позивачі звернулися до управління міграційної служби в Одеській області із заявою про надання їм статусу біженців.

За результатами розгляду цієї заяви позивачам:

- ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до рішення Державного міграційної служби України від 05 березня 2015 року № 177-15 (справа № 2013 OD 0350)./т.1 а.с.20/

- ОСОБА_5 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до рішення Державного міграційної служби України від 25 березня 2015 року № 219-15 (справа № 2013 OD 0362)./т.1 а.с.91/

- ОСОБА_4 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до рішення Державного міграційної служби України від 03 квітня 2015 року № 248-15 (справа № 2013 OD 0352)./т.1 а.с.153/

- ОСОБА_3 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до рішення Державного міграційної служби України від 25 березня 2015 року № 211-15 (справа № 2013 OD 0353)./т.1 а.с.220/

- ОСОБА_2 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до рішення Державного міграційної служби України від 05 березня 2015 року № 149-15 (справа № 2013 OD 0349)./т.2 а.с.2/

Перевіривши матеріали справи, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції, в даному випадку відповідач, приймає рішення про визнання чи відмову у визнанні біженцем за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із абзацом 4 статті 6 вказаного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватись захистом цієї країни або не бажає користуватись цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Згідно з п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається» від 29 квітня 2004 року, яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі покинули Афганістан тому, що виник високий ризик стати об'єктами переслідування, так як уся родина позивачів займала пасивну позицію щодо сповідування мусульманства та вважала, що ця релігія має багато необґрунтованої агресії і є досить агресивною та мала бажання змінити віросповідання.

До того ж, за кілька місяців до виїзду з Афганістану позивачі почали спілкування з людьми, які сповідували християнство, що призвело до бажання змінити віросповідання. Ризик стати об'єктами переслідування став дуже високим. Вірогідність застосування до позивачів шкоди, включаючи фізичну, досить суттєва, оскільки державні інститути підтримують позицію застосування норм Шаріату, не допускають зміну релігії та передбачають покарання хоча б за намагання це зробити. Крім того, суспільство спроможне вчинити самосуд, а представники влади жодним чином не будуть цьому перешкоджати або надавати захист. На сьогоднішній день позивачі не можуть повернутися до Афганістану, оскільки продовжують вивчення нової релігії, тому у випадку повернення до країни походження зберігається велика небезпека нападів з боку радикально налаштованих осіб, які погрожують всім, хто порушив норми Шаріату.

Однак, із особових справ вбачається, що всі члени родини плутаються в поясненнях та не володіють чіткою інформацією щодо причин їх виїзду з країни походження.

До того ж, дружина ОСОБА_9 у своїх поясненнях зазначила, що не готова до прийняття християнської віри та наголосила, що її чоловік надає неправдиві твердження про те, що його життя в Афганістані було під загрозою через зміну віросповідання.

При цьому, під час розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що позивачами до цих пір не прийнято православної віри.

Також, сумнівними є пояснення ОСОБА_2 про те, що за віросповіданням він та члени його родини є послідовниками релігійної течії «Свідки Ієгови», оскільки жодних відомостей про характерні риси цього віросповідання надати суду не зміг.

Згідно із позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з частиною 7 статті 7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Підставою для прийняття відповідачем оскаржуваних рішень про відмову у визнанні позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є висновки Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про відмову у визнанні позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. /т.1 а.с.77-89, 139-151, 206-218, 256-268, т.2 а.с.50-62/

При прийнятті оскаржуваних рішень, відповідач також взяв до уваги те, що надана позивачами інформація при викладені причини виїзду з країни є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернень позивачі не надали, не довели жодного суттєвого факту заяв. Також позивачі не надали переконливих доказів щодо їх особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

Крім того позивачами не надано до суду обґрунтованих причин, які змусили їх покинути Афганістан.

Пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) визначено відмінність економічного мігранта від біженця, а саме якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивачі за жодною із конвенційних ознак на батьківщині не переслідувалися, побоювання стати жертвами переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивачі не тікали від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишили територію Афганістану добровільно з метою покращення рівня життєвих умов.

В матеріалах справи також відсутні факти, які б підтверджували можливість застосування до заявників смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та серйозна особиста загроза життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, оскільки суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального закону та вирішив справу по суті правильно, тому постанова суду першої інстанції в порядку ст.200 КАС України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - залишенню без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 198, 200, 205, 206 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі.

Головуючий: А.В. Крусян

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: О.І. Шляхтицький