Справа № 820/4305/15
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2015-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

02 вересня 2015 р. № 820/4305/15

Харківський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Мельникова Р.В., суддів: Бідонька А.В., Мар'єнко Л.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 Амануель Йовханнес до Державної міграційної служби України, третя особа, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 Амануель Йовханнес, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, у якому просить суд: скасувати рішення Державної міграційної служби України від 10.04.2015р. № 296-15; зобов'язати Державну міграційну службу України переглянути рішення про відмову ОСОБА_1 Амануель Йовханнес у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач повідомив, що не погоджується з рішенням Державної міграційної служби України від 10 квітня 2015 року № 296-15 про відмову ОСОБА_1 Амануель Йовханнес у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач посилається на те, що невчинення посадовими особами міграційної служби дій, передбачених законодавством України, перешкоджає йому реалізувати його право на притулок від переслідування.

Позивач у судове засідання не прибув, надав суду клопотання в якому просив розглядати справу без своєї участі.

Представник відповідача до судового засідання не з'явився, про день, час та місце судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить повідомлення про отримання судової повістки, яке міститься в матеріалах справи. Надав до суду заяву в якій просив розглядати справу без участі представника відповідача.

Представник третьої особи , Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області до судового засідання не з'явився, про день, час та місце судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить повідомлення про отримання судової повістки, яке міститься в матеріалах справи.

Згідно з ч.4 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Суд вважає, що особи, які беруть участь у справі, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, а тому справу слід розглянути за наявними в ній матеріалами в порядку письмового провадження з огляду на ч. 6 ст. 128 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст. 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За таких обставин суд вважає, що адміністративна справа повинна бути розглянута в порядку письмового провадження, на основі наявних доказів.

Розглянувши матеріали справи, вивчивши доводи, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з таких підстав та мотивів.

Відповідно до статті 12 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за результатами розгляду скарги громадянина ОСОБА_2 на рішення органу міграційної служби про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - рішення) встановлено наступне.

З копій матеріалів особової справи № НОМЕР_1 0055 громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 Амануель Йовханнес ІНФОРМАЦІЯ_1, (а.с.35-64) встановлено наступне.

Заява-анкета від 22 вересня 2014 року подана особисто громадянином ОСОБА_3 ОСОБА_1 Амануелем Йовханнес.

Заявник народився 24 травня 1984 року у м. Нефасіт (ОСОБА_3). Родина заявника православні християни. З 1997 року заявник почав цікавитися п'ятидесятницвом. Та у 1999 році змінив своє віросповідання на цю релігію, а також прийняв таїнство хрещення. ОСОБА_1 Амануель Йовханнес є військовозобов'язаним. Заявник повідомив про те, що він відслужив 3,5 місяців в таборі військової підготовки «Сава». Заявник проживав разом з батьками до 2002 року. Цього ж року заявник переїхав до м. Асмара (ОСОБА_3), та проживав у своєї тітки, іноді їздив до м. Нефасіт, щоб навідати своїх батьків. ОСОБА_1 Амануель Йовханнес вступив до ОСОБА_4, де навчався на фармацевта. У 2008 році заявник закінчив університет та отримав диплом про його закінчення . Заявник повідомив, що в м. Асмара йому довелося працював заступником менеджера в фармацевтичному відділі в педіатричній лікарні. Заявник повідомив, що заробітна плата в ОСОБА_3 достатньо низька, він отримував 10 доларів зі збільшенням до ЗО. Провівши інвентаризацію, та виявивши певну недостачу ОСОБА_1 Амануель Иовханнес вирішив покинути країну, так як боявся, що він буде за це відповідати. До цієї ж причини заявник додає, що в ОСОБА_3 з 2002 року офіційно заборонили п'ятидесятництво. І через це він не міг вільно сповідувати ту віру яку обрав. Таким чином заявник вирішив виїхати до Судану. Отримавши дозвіл у свого роботодавця на виїзд до м. Тесеней у своїх справах, він на автобусі добрався до нього. З м. Тесеней він, 4 його супутники та 2 провідників пішли до еритрейсько-суданського кордону. 21 липня 2010 року заявник таємно у темний час доби перетнув кордон. Дійшовши до найближчого селища, зупинились на ночівлю. Зранку на автобусі дібрались до м. Веди-Шарифе, де звернулись до офісу УВКБ ООН. Звідти його відправили до м. Кеселла, та поселили у тимчасовий табір для біженців. Через 2 тижні заявника відправили до м. Шегераб, де був розташований головний табір для біженців. Йому надавалась допомога, у вигляді одягу, їжі. Через 2 місяці ОСОБА_1 Амануель Йовханнес вирішив поїхати до м. Хартум, де затримався аж до 2012 року. В Судан у заявника був друг, який навчався в Україні, і маючи певні зв'язки з посольством України в Єгипті, допоміг йому отримати запрошення та візу на навчання в Україні за певні грошові кошти. З м. Хартум транзитом через Стамбул (Туреччина) повітряним шляхом ОСОБА_1 Амануель Иовханнес перетнув державний кордон України в аеропорту м. Львова, та направився до м. Тернопіль на навчання так, як мав запрошення на навчання на підготовчому факультеті для іноземних громадян ОСОБА_5 державного медичного університету ім. І.Горбачевського (свідоцтво 12 СП АХ № 042964). У 2012 році вступив до Національного фармацевтичного університету (далі НФАУ). За клопотанням НФАУ 16.06.14 було оформлено посвідку на тимчасове проживання в Україні строком 01.08.2014. Закінчивши навчання заявник отримав диплом 20 червня 2014 року з кваліфікацією магістра клінічної фармації (Диплом ДІ № 004207 від 20.06.2014 та витяг із залікових відомостей). Був відрахований з університету 07.07.2014 наказом № 262, та рішенням ГУ ДМС України в Харківській області посвідка на тимчасове проживання була скасована. Через своє нелегальне находження на території України було прийнято рішення відносно ОСОБА_1 Амануеля Йовханнес про те, що до 15.09.2014 року йому потрібно покинути територію країни і повернутися до ОСОБА_3, а також у національний паспорт заявника був занесений штамп про заборону в'їзду на територію України на 3 року.

22 вересня 2014 року громадянин ОСОБА_3 ОСОБА_1 Амануель Йовханнес , звернувся до відділу по роботі з біженцями та соціальної Інтеграції з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причину звернення не повязує з процедурою видворення та забороною вїзду до України, а навпаки, якщо він повернеться до ОСОБА_3 ї виявиться той факт, що він незаконно перетнув державний кордон ОСОБА_3 то його посадять до вязниці.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області 09.01.2015 складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 Амануель Йовханнес.

23.04.2015р. позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №27 від 22.04.2015р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У повідомленні зазначено, що підставою для відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є рішення Державної міграційної служби України №296-15 від 10.04.2015р.

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, підставами для складення висновку Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області та прийняття рішення Державною міграційною службою України, стало те, що необхідних аргументів на підтвердження обставин щодо загрози йому на батьківщині позивач не надав, не навів жодного конкретного факту або інших доказів того, що його побоювання в разі повернення на батьківщину є обґрунтованими та відповідають вимогам, визначеним п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"; розгляд заяви показав, що вона є очевидно необґрунтованою, оскільки не виявлено ознак переслідування чи загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження через побоювання

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

За визначенням п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 1 статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Так, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Відповідно до п.66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Відповідно до п.66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважитися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН Про обов'язки та стандарти доказів у біженців 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. За загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.п.99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін не бажає відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою „внаслідок таких побоювань". Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру".

Аналізуючи умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", суд зазначає, що відносно осіб, які мають громадянство певної країни, до яких відноситься позивач, цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, так само як обґрунтована загроза їх життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо них смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, визначені як підстава, по-перше, для перебування шукача статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, за межами країни своєї громадянської належності, а по-друге, для неможливості або небажання користуватися захистом країни громадянської належності внаслідок таких побоювань.

Судом встановлено, що позивач користується захистом країни своєї громадянської належності, що підтверджується наступним.

Громадянин ОСОБА_1 Амануель Йовханнес має національний паспорт ОСОБА_3 К0039799, виданий Департаментом міграції та громадянства 01.06.2011 року з терміном дії до продовженим до 13.12.2017 року що свідчить про те, що позивач добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності.

Крім того із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в інших країнах та у інших містах України не звертався, адже особисто не мав такої потреби, а звернення до органу міграційної служби у Харківській області саме 22.09.2014 року пояснив: «...я був зареєстрований в УВКБ ООН , ще до того як мені в паспорт поставили штамп а примусове поверненні в ОСОБА_3 . Просто все не міг зібратися з думками подати заяву, думав що можна поїхати куди то вчитися...». Таким чином важливим є факт попереднього звернення заявника до регіональних партнерів УВКБ ООН у Харківській області, що свідчить про отримання ним юридичної консультації з приводу набуття статусу біженця, чи додаткової форми захисту в Україні. Та саме відносно цієї ситуації заявник пояснює, що штам у паспорті «про зоборону в'їзду в Україну» на 3 роки, не пов'язує з причиною звернення до відділу по роботі з біженцями та соціальної інтеграції з заявою про визнання біженцем, або особою яка потребує і таткового захисту. Хоча якщо провести аналіз , то заявник прибув на територію України у січні 2012 року, сам штамп «про заборону в'їзду в Україну» на 3 роки був занесений в паспорт 15.08.2014, а заява про визнання, біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту подана 22.09.2014 року.

Також потрібно зазначити, що заявник працював заступником менеджера в фармацевтичному відділі педіатричної лікарні. Після однієї із внутрішньої інвентаризаційної перевірки проведеної заявником , було виявлено ним достатньо велику розбіжність. Через цей факт заявник боявся, що сам він буде винним у недостачі. Факт небажання бути відповідальним також став однією з причин виїзду за межі країни.

Заявник не довів жодного суттєвого факту заяви, документів у підтвердження обґрунтованості звернення заявник не надав.

Заявник виявив певну достатність деталей і специфіки щодо обставин проживання в ОСОБА_3, але інформація надана ним при викладенні причин виїзду через які він не може повернутися до країни громадянської належності є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення заявник не надав, жодного суттєвого факту заяви не довів.

Потрібно зазначити, що свої побоювання щодо існування загрози його життю, при поверненні на Батьківщину заявник не довів. Заявник обґрунтував свої побоювання через його віросповідання.

Та після аналізу наданих тверджень заявника потрібно дійти до висновку, що матеріали справи не містять прямих доказів будь-якої дискримінації стосовно заявника у минулому, як особи, яка ідентифікує себе з певною релігійною меншиною, він не приймав особисто участі у подіях щодо переслідування за режиму президента Ісайяса Афеворкі християн-п'ятидесятників, не був пасторому церкві. Також потрібно зазначити, що батько, сестра та брат заявника православні християни. Знаючи , що він пятидесятник, ніяких утисків з боку рідних до нього не було, а також і відносно до його рідних .

Аналіз матеріалів особової справи заявника показує, що територію ОСОБА_3 заявник покинув таємно без дозволу на те. Заявник перебуває за межами країни своєї громадянської приналежності.

З матеріалів справи вбачається, що заявником не було надано до органу міграційної служби жодних переконливих доказів, які б свідчили про переслідування заявника на батьківщині.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що доводи позивача, викладені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та в позовній заяві, є необгрунтованими, громадянин ОСОБА_3 ОСОБА_1 Амануель Йовханнес не повідомив факти та обставини, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та котрі впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.

Позивача згідно з п.62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Так, бажання позивача залишатися в Україні повязане з прагненням мати роботу та іншими соціальними, економічним і побутовими умовами.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що рішення рішення Державної міграційної служби України від 10.04.2015р. № 296-15 про відмову ОСОБА_1 Амануель Йовханнес у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України, є правомірним, обґрунтованим, прийнятим на підставі повного і всебічного вивчення обставин особової справи позивача.

Тому суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, позовні вимоги про скасування рішення Державної міграційної служби України від 10.04.2015р. № 296-15; зобов'язання Державну міграційну службу України переглянути рішення про відмову ОСОБА_1 Амануель Йовханнес у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Керуючись ст.ст.2, 11, 71, 86, 159-163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 Амануель Йовханнес до Державної міграційної служби України, третя особа, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії відмовити у повному обсязі

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя Р.В. Мельников

Судді Л.М. Мар'єнко

ОСОБА_6