Справа № 2а-146/07
Суддя: Пліш М.А.
Дата ухвалення: 2011-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2011 р. Справа № 59296/09/9104

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Довгополова О.М., Святецького В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління Західного оперативного командування на постанову Сихівського районного суду м. Львова від 01 серпня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_1 до управління Західного оперативного командування, треті особи: Міністерство оборони України, міністр оборони України про стягнення грошового забезпечення ,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулась в суд першої інстанції з адміністративним позовом до управління Західного оперативного командування, третьої особи Міністерства оборони України, міністра оборони України в якому просила визнати її право на соціальний захист в частині обмеження права на отримання продовольчого пайка або грошової компенсації замість нього, порушеним, відшкодувати шкоду, заподіяну порушенням її цього права, шляхом стягнення 16593 грн., визнати її право на отримання грошового забезпечення залежно від тривалості служби в максимальних розмірах згідно ОСОБА_2 Президента України №389/2003 від 05.05.2003 р. визнати дії відповідача, щодо виплати її за період з 01. 05. 2003 року по 31.03.2005 року надбавки введеної ОСОБА_2 Президента України «Про надбавки військовослужбовцям Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України та Управління державної охорони України за безперервну службу» не в розмірі 50% від її грошового забезпечення, а нарахуванням лише в розмірі 10% (за винятком листопада, грудня 2003 року), а період вересень-грудень 2004 року замість 50% лише в розмірі 40% на підставі розпоряджень міністра оборони України та стягнути з відповідача недоплачене грошове забезпечення за 2003-2005 роки в розмірі 4784,49 грн. та судові витрати по справі. .

Постановою Сихівського районного суду м. Львова від 01 серпня 2007 року позовні вимоги задоволено, визнано порушеним право позивачки на соціальний захист зі сторони держави під час проходження нею дійсної військової служби в період з 11.03.2000 р по 22.11 2006 р., в частині обмеження права на отримання продовольчого пайка або грошової компенсації замість нього, визнано порушеним її право на соціальний захист зі сторони держави під час проходження нею дійсної військової служби в період з 1 травня 2003 р. по 31 березня 2005 р., за винятком листопада та грудня місяців 2003 року, на отримання грошового забезпечення в порядку і розмірах, визначених чинним законодавством України, визнано неправомірними дії управління Західного оперативного командування по нарахуванню та виплаті ОСОБА_1 надбавки передбаченої ОСОБА_2 Президента України №389/2003 від 05.05.2003 р. «Про надбавки військовослужбовцям Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України та Управління державної охорони України за безперервну службу» не в розмірі 50% від її грошового забезпечення, а в розмірі в період з 1 травня по 31 жовтня 2003 року, з 1 січня по 31 серпня 2004 року та з 1 січня по 31 березня 2005 року - 10%, в період з 1 вересня по 31 грудня 2004 року -40%, стягнуто з управління Західного оперативного командування в користь позивачки: 16593,68 грн. грошової компенсації за не отриманий продовольчий пайок під час проходження в період з 11 березня 2000 року по 22 листопада 2006 року дійсної військової служби; 4784,49 грн. недоплаченого грошового забезпечення в період з 1 травня 2003 року по 31 березня 2005 року, за винятком листопада та грудня місяців 2003 року з урахуванням індексу інфляції; 176,40 грн. витрати на оплату проведення експертизи Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз, 03,40 грн. державного мита, а всього 21557.97 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції управління Західного оперативного командування оскаржило його в апеляційному порядку.

Вважає, що судом неповно з'ясовано обставин, що мають значення для справи, а постанова прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що вимоги позову, пов'язані з нарахуванням та виплатою надбавки за безперервну службу регулюються ОСОБА_2 Президента України «Про надбавки військовослужбовцям Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України. Адміністрації Державної прикордонної служби України та Управління державної охорони. України за безперервну службу» від 05.05 2003 № 389. Цим ОСОБА_2 встановлена спірна надбавка. ОСОБА_3 оборони України надано право встановлювати військовослужбовцям ЗСУ щомісячні надбавки за безперервну військову службу в залежності від стажу служби. Тобто право щодо встановлення надбавок надано саме міністрові оборони України, а не встановлено фіксований розмір надбавок безпосередньо ОСОБА_2. Відповідно, процентні ставки надбавки, вказані в указі це максимально високий розмір надбавки для відповідних категорій військовослужбовців в залежності від вислуги, за межі якого не може виходити міністр, а не визначений розмір надбавки. Сам же розмір надбавки в процентному відношенні до грошового забезпечення визначається рішенням міністра оборони України, що прямо передбачено п.2 наказу ОСОБА_3 оборони України від 26.05.2003 року №149 «Про затвердження Інструкції про порядок і умови виплати щомісячної надбавки за безперервну військову службу в ЗСУ».

На протязі періоду, який вказується позивачем ОСОБА_3 оборони України відповідними розпорядженнями встановлювалися конкретні розміри надбавки за безперервну службу з огляду на наявність бюджетних коштів, передбачених на утримання ЗС України. Тобто, міністр оборони України вживав заходів щодо поліпшення матеріального забезпечення військовослужбовців шляхом реалізації наданого йому права на встановлення надбавки, при цьому обєктивно будучи змушеним встановлювати її розмір нижчим від максимально можливого внаслідок відсутності достатньої кількості коштів. Відповідно, на місцях надбавка військовослужбовцям, в тому числі і позивачці, виплачувалась у максимальних розмірам, встановлених міністром оборони України на відповідний період. До військ відповідні рішення міністра доводились телеграмами. Надбавка позиваці виплачувалась у розмірах, зазначених в даних телеграмах. Відповідно, будь-яких порушень прав позивачки при виплаті надбавки не було.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про те, що позивачці надбавка виплачувалась в заниженому розмірі є такими, що не відповідають обставинам справи та не грунтуються на вимогах діючого законодавства.

Право військовослужбовців на забезпечення за рахунок держави продовольчим пайком до 11.03.2000 р. було передбачено ч.2 ст. 9 Закону України «При соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Згідно ст. 2 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» від 17.02.2000 року №1459-ІІІ, який набрав чинності 11 березня 2000 року дію частини 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в частині права військовослужбовців на одержання за рахунок держави продовольчих пайків, або за бажанням військовослужбовця грошової компенсації замість них було призупинено. Дана норма закону на даний час є діючою. За таких обставин, починаючи з 11.03.2000 р. право військовослужбовців на отримання за рахунок держави продовольчого пайка законодавчо не визначене та не закріплене, з огляду на що, починаючи з вказаної дати військовослужбовці права на отримання продовольчого пайка чи грошової компенсації замість нього не мають, а держава, в свою чергу не несе обов'язку, щодо видачі продовольчого пайка чи грошової компенсації замість нього.

Окрім цього право позивачки на отримання продовольчого пайка або грошової компенсації замість нього гарантоване ст. 16 Закону України «Про Збройні Сили України». Однак вказана стаття Закону визначає, що військовослужбовці мають право на відповідні види забезпечення у розмірах, які визначаються Кабінетом ОСОБА_3 України. Норма, за якою забезпечувались продовольчим пайком офіцери ЗС України (норма 7) була затверджена постановою Кабінету ОСОБА_3 України від 12.03.1996 року №316 «Про норми забезпечення продовольчими пайками військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства, військовослужбовців та осіб рядового складу Міністерства внутрішніх справ», і діяла до виходу постанови Кабінету ОСОБА_3 України від 29.03.02р. №426 «Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань», яка дію постанови Кабінету ОСОБА_3 України віл 12.03.96 р. №316 припинила та в той же час власних норм щодо забезпечення офіцерів продовольчим пайком не містила.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про порушення відповідачем прав позивачки, яке виразилось у невидачі останній продовольчого пайка на протязі 20002006 р.р. є необґрунтованим.

На підставі викладеного просить скасувати постанову суду першої інстанції та винести нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Особи, що беруть участь у справі, в судове засідання для розгляду апеляційної скарги не прибули, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань від осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю не поступало, а тому колегія суддів, у відповідності до ч. 1 ст. 197 КАС України, вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки таку може бути вирішено на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка проходила дійсну військову службу в Збройних Силах з 20 січня 1988 року. Перед звільненням проходила службу в 111 розрахунково-аналітичній станції (ОСОБА_4) Західного оперативного командування на посаді старшого інструктора. 22 листопада 2006 року наказом начальника 111 ОСОБА_4 від 22.11.2006 р. №32 позивачка була звільнена у відставку за п. 85 пп. «в» (за станом здоров'я) Положення про проходження військової служби солдатами (матросами) сержантами і старшинами Збройних Сил України та виключена зі списків особового складу частини.

Розглядаючи спір суд першої інстанції вірно вказав, що згідно ч. 2 ст. 9 Закону України «При соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» під час проходження дійсної військової служби позивачка мала право до 11 березня 2000 року на отримання за рахунок держави продовольчого пайка або грошової компенсації замість нього. З 11.03.2000р. статтею 2 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» було призупинено дію частини 2 статті 9 Закону України «При соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 3 цієї дати, тобто з 11.03.2000 р. і до часу звільнення із лав Збройних Сил позивачка не отримала продовольчого пайка чи грошової компенсації замість нього.

Задовольняючи позовні вимоги в частині спору, щодо виплати грошової компенсації замість продовольчого пайка суд першої інстанції помилково погодився з доводами позивача, що з втратою чинності частини 2 ст. 9 Закону України «При соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ст. 2 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» в звязку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців військовозобовязаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб», право позивача на отримання продовольчого пайка або грошової компенсації замість нього за період з 11.03.2000р. по 22.11 2006 р. продовжує залишатися порушеним, бо з втратою чинності ст. 2 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів», яка призупиняла, а не скасовувала для позивача пільгу на отримання за рахунок держави продовольчого пайка чи компенсації замість нього, в державі не визначено механізм виплати спірної компенсації за період призупинення зазначеної пільги.

При цьому колегія суддів зазначає, що право військовослужбовців на забезпечення за рахунок держави продовольчим пайком до 11.03.2000 р. було визначено ч.2 ст. 9 Закону України «При соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Однак ст. 2 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів», який набрав чинності 11 березня 2000 року, дію частини 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в частині права військовослужбовців на одержання за рахунок держави продовольчих пайків, або за бажанням військовослужбовця грошової компенсації замість них було призупинено. Дана норма закону у встановленому порядку не відмінялась чи змінювалась, та не була предметом розгляду Конституційним Судом України і на даний час є діючою. А отже з 11.03.2000 р. військовослужбовці права на отримання продовольчого пайка чи грошової компенсації замість нього не мають. Право позивачки на отримання продовольчого пайка або грошової компенсації замість нього гарантоване ст. 16 Закону України «Про збройні Сили України», проте дана норма Закону визначає, що військовослужбовці мають право на відповідні види забезпечення у розмірах, які визначаються Кабінетом ОСОБА_3 України. Норм, за якими б забезпечувались продовольчим пайком за спірний період Кабінетом ОСОБА_3 України не прийнято.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що порушення відповідачем прав позивачки, яке виразилось у невидачі останній продовольчого пайка за 20002006 р.р. не має і позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягали.

Згідно послужного списку позивачки на момент прийняття ОСОБА_2 Президента України від 05.05.2003 р №389 «Про надбавки військовослужбовцям Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України та Управління державної охорони України за безперервну службу» стаж її безперервної військової служби становив понад 15 років.

Розглядаючи спір в частині позовних вимог, що повязані з виплатою надбавки за безперервну службу суд першої інстанції виходив з того, що згідно п.п. 4.3, 4.4, 4.5, 4.6 Інструкції надбавка не виплачується протягом дії накладеного на військовослужбовця наказом відповідного командира(начальника) дисциплінарного стягнення до його зняття, але не більше, як протягом шести місяців. а також заарештованим військовослужбовцям, які знаходяться на гауптвахті, військовослужбовцям щодо яких винесено обвинувальний вирок, у випадку притягнення військовослужбовця до адміністративної відповідальності за вчинення корупційного діяння або іншого правопорушення, пов'язаного з корупцією. Згідно довідки від 22.02.2007 р вих. №15/2/5 тво. начальника служби РХБ захисту управління оперативного забезпечення штабу ОСОБА_4 та інших матеріалів справи. на позивачку дисциплінарні стягнення в період з 2003 року по 22 листопада 2006 року не накладалися, на гау птвахті, як заарештована, вона не знаходилася, обвинувальний вирок щодо неї не виносився, до адміністративної відповідальності за вчинення корупційного діяння вона не притягувалася, тому суд першої інстанції вважав, що позивачу повинна була бути встановлена надбавка в розмірі 50%.

Однак суд першої інстанції не дав належної оцінки тому, що спірні правовідносини, що пов'язані з нарахуванням та виплатою надбавки за безперервну службу регулюються ОСОБА_2 Президента України «Про надбавки військовослужбовцям Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України. Адміністрації Державної прикордонної служби України та Управління державної охорони. України за безперервну службу» від 05.05 2003 № 389. ОСОБА_2 встановлена спірна надбавка, а міністрові оборони України надано право встановлювати військовослужбовцям ЗСУ щомісячні надбавки за безперервну військову службу в залежності від стажу служби. Отже, саме міністрові оборони України надано право щодо встановлення надбавок та їх розміру, а не встановлено фіксований розмір надбавок безпосередньо ОСОБА_2 Президента. Відсоткові ставки надбавки, вказані в ОСОБА_2 Президента - це максимальний розмір надбавки для відповідних категорій військовослужбовців в залежності від вислуги, за межі якого не може виходити міністр, а не визначений розмір самої надбавки.

На протязі спірного періоду, який вказується позивачкою, міністром оборони України відповідними розпорядженнями встановлювалися конкретні розміри надбавки за безперервну службу з огляду на наявність бюджетних коштів, передбачених на утримання Збройних Сил України. Отже, міністр оборони України вживав заходів щодо поліпшення матеріального забезпечення військовослужбовців шляхом реалізації наданого йому права на встановлення надбавки, при цьому встановлював її розмір виходячи з наявності коштів. Спірна надбавка позивачці виплачувалась у максимальних розмірам, встановлених міністром оборони України на відповідний період.

За таких обставин, суду апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги щодо стягнення надбавки за вислугу років є необґрунтованими.

З врахуванням вище викладеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а тому постанову суду першої інстанції слід скасувати, бо така прийнята з порушення норм матеріального права, а в задоволенні позовних вимог відмовити.

Керуючись ст. 160, ст. 197, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ст.205, ст.207, ст. 254 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

апеляційну скаргу управління Західного оперативного командування задовольнити, а постанову Сихівського районного суду м. Львова від 01 серпня 2007 року у справі № 2а-146/07 скасувати, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції..

Головуючий суддя М.А. Пліш

судді О.М. Довгополов

ОСОБА_5