Справа № 22-а-1420/11
Суддя: Вовненко Г. Ю.
Дата ухвалення: 2011-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №22-а-1420/11 16.03.2011
Справа №22-а-1420/11 Суддя 1-ї інстанції Семерей М.Ф.
Категорія 70 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Постанова

Іменем України

16 березня 2011 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Вовненко Г.Ю.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Буренкової К.О.,

при секретарі: Шпонарській О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні без участі сторін в письмовому провадженні в м. Миколаєві справу за апеляційною скаргою управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва (далі - УПФ) про визнання дій неправомірними, стягнення недоплаченої соціальної допомоги,

встановила

У лютому 2009 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до УПФ, в якому просив визнати дії відповідача протиправними щодо неперерахування йому як особі, яка має правовий статус дитини війни, доплати (підвищення) до пенсії, передбаченої Законом України від 18 листопада 2004 року «Про соціальний захист дітей війни» (далі - Закон від 18 листопада 2004 року), у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком у період з 01 січня 2006 року по грудень 2007 року.

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2009 року позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність УПФ та зобов'язано здійснити нарахування та виплату підвищення до пенсії як дитині війни за період з 02 квітня по 31 грудня 2006 року; з 09 липня по 31 грудня 2007 року. В задоволені інших позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі УПФ, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права, просило постанову суду скасувати і ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач отримує пенсію за віком та належить до категорії громадян, яким визначено статус дитини війни.

Положення ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р. (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на 30% мінімальної пенсії за віком.

Однак, згідно з пунктом 17 ст. 77 Закону України від 20 грудня 2005 р. «Про Державний бюджет України на 2006 рік» дію ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р. зупинено на 2006 р.

До того ж, Законом України від 19 січня 2006 р. «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» із положень Закону України від 20 грудня 2005 р. «Про Державний бюджет України на 2006 рік» виключено пункт 17 ст. 77 вказаного вище Закону, а новою редакцією ст. 110 цього ж Закону встановлено, що пільги дітям війни, передбачені ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р., запроваджуються у 2006 р. поетапно, за результатами виконання бюджету у першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету.

Між тим, Кабінетом Міністрів України протягом 2006р. не приймав рішення виконання вимог ст. 110 Закону України від 20 грудня 2005 р. «Про Державний бюджет України на 2006 рік».

Отже, пільги для дітей війни, передбачені ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р., безпосередньо у 2006 р. запроваджено не було.

В свою чергу, пунктом 12 ст. 71 Закону України від 19 грудня 2006 «Про Державний бюджет України на 2007 рік» дію ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р. зупинено на 2007 р. із урахуванням ст. 111 названого вище Закону.

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2007 р. №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення пункту 12 ст. 71 Закону України від грудня 2006 р. «Про Державний бюджет України на 2007 рік», яким зупинено на 2007 р. дію ст.. 6 Закону від 18 листопада 2004 р. із урахуванням ст. 111 цього ж Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнанні неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Тому УПФ як орган, якому делеговано повноваження щодо призначення і виплати пенсії та доплат до них, повинен був діяти відповідно до вимог ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р. і здійснити відповідні перерахування (за той період, коли дія цієї норми не була зупинена). Однак, УПФ у порушення зазначених положень цього Закону таких нарахувань не проводило, чим і допустило протиправну бездіяльність.

Таким чином, в межах позовних вимог право на здійснення перерахунку підвищення до пенсії у розмірах, визначених ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р., мають діти війни з 9 липня до 31 грудня 2007 р.

Разом з тим, доводи відповідача щодо правомірності своїх дій із посиланням на відсутність бюджетних коштів для повної реалізації програми з доплат дітям війни не приймаються до уваги, оскільки питання фінансування цих видатків не є предметом цього спору. Проблеми надання бюджетних коштів УПФ для виконання покладених на нього обов'язків у справах цієї категорії виходять за межі заявлених вимог і тому судом не розглядалися.

Безпідставними є також посилання відповідача на можливість нецільового використання коштів УПФ, оскільки суди не ухвалювали рішення про проведення виплат із власних джерел фінансування останнього.

Отже, суд помилково поклав на відповідача обов'язок щодо перерахунку пенсії з 02 квітня по 31 грудня 2006 року, постанова суду в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Крім того, покладаючи обов'язок щодо проведення перерахунку пенсії та виплати підвищення, суд першої інстанції не зазначив розміру підвищення до пенсії, який відповідно до ст. 6 Закон від 18 листопада 2004 року становить 30 % мінімального розміру пенсії.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду в частині вирішення вимог за період з 02 квітня по 31 грудня 2006 рік - скасуванню з ухваленням в цій частині нової постанови, а в частині вирішення вимог за 2007 рік зміні.

Керуючись ст.ст. 201, 205, 207 КАС України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Ленінському м. Миколаєва задовольнити частково.

Постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2009 року в частині вирішення вимог за період з 02 квітня по 31 грудня 2006 року скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною та покладення обов'язку на управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва виплачувати підвищення до пенсії як дитині війні у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком з 02 квітня по 31 грудня 2006 року відмовити.

Цю ж постанову в частині вирішення вимог за 2007 рік змінити.

Зобовязати управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва нарахувати та виплатити ОСОБА_2 підвищення до пенсії як дитині війни за період з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.

Постанову районного суду в іншій частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена на протязі двадцяти днів до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий

Судді