Справа № 2-а-137/2010
Суддя: Комзюк А. Ф.
Дата ухвалення: 2010-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Рокитнівський районний суд Рівненської області
Справа №2-а-137/10
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2010 року смт. Рокитне

Рокитнівський районний суд Рівненської області

під головуванням судді Комзюк А.Ф.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Рокитнівському районі Рівненської області про визнання дій неправомірними,зобов»язання вчинення певних дій , -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання дії неправомірними,зобов»язання відповідача провести виплату підвищення до пенсії відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком з 01 січня 2007 року по 31 жовтня 2010 року в сумі 5470 грн. 41 коп., зобов»язання відповідача з 01 листопада 2010 року проводити в подальшому виконання зазначеної норми та про стягнення з відповідача компенсацію за втрату вартості куплеспроможності належних коштів в сумі 1495 грн.77 коп. У подальшому позивач ОСОБА_1 збільшила позовні вимоги, просить визнати дії відповідача неправомірними, зобовязати відповідача провести виплату підвищення до пенсії відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком з 01 січня 2007 року по 31 грудня 2010 року в сумі 5807 грн.91 коп., зобовязати відповідача з 01 листопада 2010 року проводити в подальшому виконання зазначеної норми, стягнути з відповідача компенсацію втрати частини доходів в сумі 1650 грн.52 коп. та понесені судові витрати в сумі 91 грн.02 коп. Просить розгляд справи проводити без її участі .

Відповідач в поданому до суду письмовому запереченні позов позивача не визнав та зазначив, що в 2006 році відповідно до ст.110 Закону України «Про державний бюджет на 2006 рік» виплата надбавки до пенсії дітям війни повинна була проводитися поетапно, у порядку визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідач просить відмовити в задоволенні позову,справу розглянути за відсутності його представника.

Суд, дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 народилась 02 квітня 1944 року. Згідно із статтею 1 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни було менше 18 років є дитиною війни. Отже, позивач є дитиною війни, що підтверджується тимчасовою довідкою та паспортом позивача. Виходячи із цього, позивач має право на пільги та соціальні гарантії, передбачені Законом України «Про соціальний захист дітей війни».

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на 30 % мінімальної пенсії за віком.

У відповідності із пунктом 12 статті 71 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік» від 19.12.06 р. № 489-V дію ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» було зупинено на 2007 рік з урахуванням ст. 111 Закону № 489-V, яка передбачала, що у 2007 році підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, яка виплачується замість пенсії, відповідно до статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" виплачується особам, які є інвалідами (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у розмірі 50 відсотків від розміру надбавки, встановленої для учасників війни.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 року по справі №6-рп/2007 були визнані неконституційними положення пункту 12 статті 71 та ст. 111 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік». А отже, з 09.07.2007 року дію ст.6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" було відновлено в повному обсязі. Відповідно до пункту 5 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду, воно має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними. Отже, з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року позивач має право на підвищення розміру пенсії відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Що стосується дії статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18.11.2004 р. № 2195-ІV у 2008 році, то згідно з пунктом 41 розділу II Закону України «Про державний бюджет України на 2008р. та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007 р. статтю 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18.11.2004 р. № 2195-ІV було викладено в новій редакції, відповідно до якої дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни. Проте, згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008р. №10-рп/2008 положення пункту 41 розділу II Закону України «Про державний бюджет України на 2008р. та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007р. визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Відповідно до п. 6 резолютивної частини цього рішення, рішення Конституційного Суду України у цій справі має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України", визнаних неконституційними. Вказане рішення набуло чинності з 22.05.2008 року.

Таким чином, з 22.05.2008 року позивач має право на підвищення до пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" в редакції, що діяла в період до внесення змін п. 2 п. 41 розділу II Закону України Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 28.12.2007 р. N 107-VI (що визнані неконституційними).

Так як на період 2009-2010 років дію ст.6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" не було зупинено, позивач має право на підвищення до пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. 6 цього Закону.

Згідно з ч.3 статті 46 Конституції України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Тому, пенсії та інші види соціальних виплат, що є єдиним джерелом існування не можуть бути нижче від прожиткового мінімуму, який встановлюється законом.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України "Про прожитковий мінімум" від 15 липня 1999 року № 966-14 для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком застосовується прожитковий мінімум.

Тобто, з вищезазначеного випливає, що прожитковий мінімум є базою для розрахунку мінімальної заробітної плати, мінімальної пенсії за віком, інших соціальних виплат виходячи з вимог Конституції України та законів України, та ґрунтується, зокрема, на частині 3 статті 46 Конституції, у відповідності до якої пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги не можуть бути нижчими ніж прожитковий мінімум, встановлений законом.

Отже, величиною мінімальної пенсії за віком, від якої має бути обраховано 30 відсотків підвищення до пенсії дітям війни, є встановлений законом прожитковий мінімум.

Пунктом 8 Постанови КМ України від 28.05.2008 року № 530 Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян було встановлено, що дітям війни до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення проводиться у таких розмірах: з 22 травня - 48,1 гривні, з 1 липня - 48,2 та з 1 жовтня - 49,8 гривні. Однак, вказана постанова є підзаконним нормативно-правовим актом. А відповідно до ч. 4 ст. 9 КАС України у разі виникнення колізії між підзаконним нормативно-правовим актом та законом, застосуванню підлягають положення закону. Крім того, відповідно до ст. 3 Закону України Про соціальний захист дітей війни державні соціальні гарантії дітям війни, встановлені цим Законом, не можуть бути обмежені або скасовані іншими нормативно-правовими актами.

Як вбачається із розрахунку суми позову позивач у періоди з 09.07.2007 по 31.12.2007 року, з 22.05.2008 р. по по грудень 2010 року позивач не отримувала підвищення до пенсії в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, як це визначено ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», хоча мала на це право.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Пунктом 3 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1261 від 24.10.2007 р. (далі Постанова № 1261), до основних завдань Пенсійного фонду України віднесено, зокрема, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством. У п.8 вказаної Постанови до джерел формування коштів Пенсійного фонду України відносяться також кошти державного бюджету та державних цільових фондів, що перераховуються до Фонду у випадках, передбачених законодавством. Відповідно до Указу Президента України № 121/2001 від 01.03.2001 Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, що здійснює керівництво та управління солідарною системою загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та готує документи для їх виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, інших соціальних виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України.

А відтак, беручи до уваги те, що згідно із Законом України «Про соціальний захист дітей війни» дітям війни виплачується підвищення саме до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, суд, керуючись положеннями Указу Президента України № 121/2001 від 01.03.2001 р. та зазначеної вище Постанови №1261, приходить до висновку, що саме органами Пенсійного фонду України позивачу мало виплачуватись підвищення до пенсії відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Суд вважає необхідним визначити, що реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання субєктами владних повноважень на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобовязань, не приймається до уваги. Так, у справах «Кечко проти України» та «Бурдов проти Росії» Європейський Суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань.

Керуючись принципом верховенства права, суд з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, зазначає, що правовідносини, які виникають в процесі реалізації права на отримання надбавки до пенсії будуються на принципі юридичної визначеності. Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. Як свідчить позиція Суду ЄС у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку це надання дітям війни підвищення до пенсії, то така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Відповідно до ч.2 ст.99 КАС України,для звернення до адміністративного суду за захистом прав ,свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк. Проте цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до суду. Згідно із ч.2 ст.87 «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч.7 ст.9 КАС України,у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини,суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону). Суд з урахуванням наведеного,через аналогію закону приходить до висновку, що позивачем не пропущено строку для звернення до адміністративного суду.

Відповідно до ч. 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що відповідач не довів правомірність його дій, яка полягає у невиплаті позивачу підвищення до пенсії за періоди з 09.07.2007 по 31.12.2007 року, з 22.05.2008 р. по 20.12.2010 року встановленого ст. 6 Закону № 2195-ІV, у зв'язку з чим позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню в цій частині.

Відповідно до п.п.6 п.2.2 Положення про управління Пенсійного фонду України районах, містах і районах у містах № 8-2 від 30.04.2002 року, управління призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії та інші виплати відповідно до чинного законодавства.

Згідно ч.2 ст.46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, нараховані суми пенсії, які не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком із нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Беручи до уваги положення вказаної норми, підлягають до задоволення позовні вимоги позивача щодо стягнення компенсації втрати частини пенсії за період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року по 20 грудня 2010 року.

Позивач просить суд зобовязати відповідача виплатити конкретну суму підвищення до пенсії, передбаченого ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та конкретну суму компенсації втрати частини пенсії, відповідно до положень ст.46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати. Проте, аналіз розрахунків здійснених позивачем вказує на їх помилковість.

Виходячи з положень абз. 2 ч. 2 ст. 162 КАС України, суд вважає за необхідне змінити спосіб захисту, обраний позивачем, і зобовязати відповідача згідно його компетенції та відповідної кваліфікації провести нарахування та виплату позивачу такого підвищення та компенсації що буде гарантувати дотримання і захист прав і свобод інтересів позивача.

Що стосується позовних вимог з 01 січня 2007 року по 09 липня 2007 року та з 01 січня 2008 року по 22 травня 2008 року, то положення пункту 12 статті 71 та ст. 111 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік» та пункту 41 розділу II Закону України «Про державний бюджет України на 2008р. та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007р за вказані періоди неконституційними не визнавались, а тому вимоги не підлягають до задоволення.

Щодо позовної вимоги про зобовязання відповідача нараховувати та виплачувати підвищення до пенсії в подальшому як дитині війни, передбаченої ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у вигляді підвищення на 30 відсотків від мінімальної пенсії за віком, то вказана вимога не підлягає до задоволення, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду справ.

Таким чином, звернення до суду зумовлене наявністю вже порушених прав, свобод чи інтересів, на захист яких звертається особа, у зв'язку з чим визнання будь-якого права на майбутнє є безпідставним та необґрунтованим. З огляду на викладене, позовні вимоги в цій частині не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Підлягають стягненню судові витрати по справі в сумі в сумі 91 грн.02 копійки, що підтверджується документально (а.с. ).

Керуючись ст.ст.160-163 КАС України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Визнати дії управління Пенсійного фонду України в Рокитнівському районі Рівненської області щодо ненарахування та невиплати в період з 09 липня по 31 грудня 2007 року та нарахування в неповному обсязі в період з 22 травня 2008 року по 20 грудня 2010 року позивачу ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, - щомісячної соціальної державної допомоги,передбаченої ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у вигляді підвищення на 30 відсотків від мінімальної пенсії за віком,встановленої Законами України про Державний бюджет на 2007-2010 роки, - неправомірними.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Рокитнівському районі Рівненської області провести нарахування та виплату позивачу ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жительці АДРЕСА_1,щомісячної державної соціальної допомоги як дитині війни, передбаченої ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у вигляді підвищення на 30 відсотків від мінімальної пенсії за віком, встановленої законами України Про державний бюджет на 2007-2010 роки,за період з 09 липня по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 20 грудня 2010 року , з урахуванням виплачених сум.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Рокитнівському районі Рівненської області провести нарахування та виплату позивачу ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жительці АДРЕСА_1, компенсацію втрати частини пенсії відповідно до ст.ст.1-3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати за період з 09 липня по 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року по 20 грудня 2010 року.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Рокитнівському районі Рівненської області, смт.Рокитне, вул.1 Травня.1, Рівненської області на користь ОСОБА_1 91 (девяносто одну) гривню 02 копійки судових витрат.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору на підставі п.18 ст.4 Декрету Кабінету Міністрів України « Про державне мито».

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Рокитнівський районний суд Рівненської області . Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом 10-ти днів з дня отримання постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано.

Суддя Рокитнівського районного суду

Рівненської області ОСОБА_2