Справа № 705/5041/15-а
Суддя: Прокулевич В. С.
Дата ухвалення: 2015-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №705/5041/15-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2015 року м. Умань

Суддя Уманського міськрайонного суду Черкаської області Прокулевич В.С. розглянувши в скороченому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м.Умані та Уманському районі Черкаської області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 08 вересня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії, посилаючись на те, що ОСОБА_2 Верховної ОСОБА_3 України № 634-VIII від 16 липня 2015 року він звільнений з посади судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області відповідно до п. 9 частини пятої статті 126 Конституції України у звязку з поданням заяви про відставку.

Наказом в.о. голови Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06.08.2015 року у звязку із звільненням з посади судді, він відрахований зі штату Уманського міськрайонного суду Черкаської області з 06.08.2015 року.

На підставі зазначених документів, розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, довідки про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці він 25.08.2015 року звернувся до Управління Пенсійного фонду України в м.Умань та Уманському районі Черкаської області з заявою про призначення йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Розпорядженням №146830 від 01.09.2015 року йому було відмовлено у призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, так як відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 року № 213 з 1 червня 2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким щомісячне довічне грошове утримання призначається відповідно до Закону України Про судоустрій і статус судді . Вважає таку відмову відповідача неправомірною, виходячи з наступного :

Відповідно до вимог п.9 ч.4 статті 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав у разі подання суддею заяви про відставку. Згідно ст. 109 Закону України Про судоустрій і статус суддів ( №2453 VI від07.07.2010 року) ч.1 суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, що визначається, статтею 131 цього Закону, має право подати заяву у відставку. У частині 3 вказаної статті зазначається, що заява про відставку … подається суддею безпосередньо до ОСОБА_3 юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. І не його вина, що ОСОБА_3 юстиції більше одного року не була створена і не працювала. Станом на 06.03.2014 року (дата подачі заяви про відставку) робота на посаді судді, а також інша діяльність, що дає право на відставку склала 20 років 04 місяці. Підтвердженням факту отримання 11.03.2014 року ОСОБА_3 юстиції його заяви про відставку служить також рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Стаж роботи на посаді судді станом на 06.08.2015 року становить 21 рік 9 місяців 11 днів.

Відповідно до вимог ст. 129 Закону України Про судоустрій і статус суддів (№2453 VI від 07.07.2010 року) суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України Про Конституційний суд України та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Згідно до ч.2 даної статті суддівська винагорода (у конкретному випадку) складається з посадового окладу та доплат за вислугу років. У довідці про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ( № 2813-04-15 від 18.08.2015 року) вказано, що його заробітна плата, яка враховується при призначенні щомісячного довічного грошового утримання станом на 16.07.2015 року склала 18270,00 гривень.

Оскільки станом на початок березня 2014 року він мав встановлений законом стаж роботи на посаді судді більше 20-ти років для подання заяви про відставку, то відповідно до діючого законодавства України подав звернення ОСОБА_3 юстиції про внесення подання про звільнення його з посади судді зазначеного суду та заяву ОСОБА_4 України про звільнення його з посади судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області у звязку з поданням заяви про відставку відповідно до п.9 ч.4 статті 126 Конституції України.

Відповідно до ст. 138 Закону України Про судоустрій і статус суддів ( №2453 VI від 07.07.2010 року) в редакції, яка з урахуванням рішення Конституційного суду України № 3-рп 2013 від 03.06. 2013 року діяла на момент подачі ним заяви про відставку, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Тому він має право на щомісячне довічне грошове утримання взагалі і в такому розмірі.

Право на щомісячне довічне грошове утримання взагалі та у розмірі, визначеному статтею 138 Закону України Про судоустрій і статус суддів ( №2453 VI від 07.07.2010 року) він мав на момент подачі відповідних заяв до ОСОБА_3 юстиції та Верховної ОСОБА_3 України оскільки, підпункт 2 п. 28 розділу 111 Закону України Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні № 1166-VII від 27.03.2014 року, яким внесені зміни до ст. 138 Закону України Про судоустрій і статус суддів ( №2453 VI від 07.07.2010 року) про зменшення 80 відсоткової ставки грошового утримання судді до 70 відсотків, набрав чинності лише з 01.05.2014 року.

Закон України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України № 76-VII від 28.12.2014 року, яким взагалі ч.3 статті 138 Закону України Про судоустрій і статус суддів прийнята в новій редакції, якою не лише зменшено відсоткову ставку з 70 до 60 відсотків, але і позбавлено суддю інших доплат при нарахуванні щомісячного довічного грошового утримання, які передбачались зазначеною статтею в первинній її редакції і який прийнятий задовго до написання мною відповідних заяв ( 25.12.2014 року).

Вважає, що позбавлення його права щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону, який діяв на момент написання ним заяв є незаконним та таким, що грубо порушує його конституційні права, не відповідає вимогам чинного Законодавства України та міжнародним нормам.

Стаття 1 Конституції України проголошує, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна та правова держава.

Стаття 19 ч.2 Основного Закону приписує, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 3 статті 22 Конституції України застерігає, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Із загального змісту статті 22 Конституції України можна зробити висновок, що права і свободи людини і громадянина в нашій державі можуть тільки розширюватись, удосконалюватись, але ніяким чином не звужуватись.

На зазначене вказується і в рішеннях Конституційного суду України у справах про гарантії незалежності суддів від 18.06.2007 року № 40рп(2007) та про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання від 11.10.2005 року (2005) про те, що Конституція України не допускає будь-яких обмежень у правах судді на заробітну плату, пенсію, щомісячне довічне грошове утримання, тощо.

Забезпечення гідного статусу життєвого рівня є обовязком держави, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага.

Належне матеріальне та соціальне забезпечення судді, як гарантія його незалежності, прописане і статтею 47 Закону України Про судоустрій і статус суддів

Конституція України (стаття 127),Закон України Про судоустрій і статус суддів (стаття 53) обмежують суддю у поєднанні своєї діяльності з підприємницькою або адвокатською діяльністю, будь-якою іншою оплачуваною роботою ( крім викладацької, наукової і творчої діяльності).

Зазначені обмеження держава гарантувала компенсувати шляхом виплати допомоги при виході судді у відставку, підвищення заробітної плати, пенсії тощо.

Однак, шляхом скасування статті 136 Закону України Про судоустрій і статус суддів ( №2453 VI від 07.07.2010 року) , прийняттям Законів України Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні № 1166-VII від 27.03.2014 року, та Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України № 76VII від 28.12.2014 року, держава порушила соціальні стандарти для суддів, які були нею гарантовані, при цьому залишивши чинними обмеження мати додаткові доходи від своєї праці.

Згідно статей 23,25 Загальної Декларації прав людини, кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сімї і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення. Однак цього всього держава його незаконно позбавила.

Тривалий період його звільнення не залежав від його дій чи бездіяльності, він виконав своє право щодо порядку подання заяви про відставку у період дії Закону України Про судоустрій і статус суддів ( №2453 VI від 07.07.2010 року), хоч в послідуючий час Верховною ОСОБА_3 України було прийнято багато законів, в тому числі і тих, які понижують соціальні стандарти для суддів всупереч нормам Конституції України, через що він без всякого правового обґрунтування лишився права на справедливу і гідну державну щомісячну винагороду судді при виході у відставку, що і змусило його звернутись з позовом до суду за захистом моїх законних прав.

Аналогічні справи були предметом розгляду у місцевих судах і на даний час набрали чинності.

У своїх запереченнях представник відповідача буде посилатись на певні закони, які обмежують його конституційні права, однак вказані закони не ґрунтуються ні на законі ні на фактичних обставинах справи, оскільки вони прийняті після написання ним відповідних заяв про відставку, а відповідно до ст.5 ЦК України вони регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Представник відповідача надав до суду заперечення, згідно якого Управління пенсійного фонду в м.Умань та Уманському районі Черкаської області позов не визнає і в задоволенні просить відмовити, оскільки у зв'язку зі звільненням з займаної посади судді (наказ на відрахування № 43-К від 06.08.2015) позивач звернувся в управління з заявою № 1049/2242 від 25.08.2015 про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-УІ від 07.07.2010.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 № 213 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» з 1 червня 2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Згідно ст. 6 Конституції України, органи виконавчої влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що правовий порядок в Україні ґрунтується на принципах, згідно з якими ніхто не може бути вимушений робити те, що не передбачено законодавством. Одночасно дана норма встановлює, що органи державної влади і органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти на підставі, в межах повноважень і в спосіб, що передбачені Конституцією та законодавством України.

Оскільки позивач звернувся в управління з заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці 25.08.2015 (тобто після 01.06.2015) та у зв'язку з тим, що з 01.06.2015 скасовано норми законодавства щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», управління, відмовляючи у призначення щомісячного довічного грошового утримання, діяло на підставі, в межах повноважень і в спосіб, що передбачені Конституцією та законодавством України, а тому неправомірні та незаконні дії відсутні.

Окрім того, з 01 червня 2015 року на законодавчому рівні не визначено порядку звернення за призначенням, оформлення та виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Не регулюють зазначеного порядку і положення ст. ст. 126, 129, 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, відновленій рішенням Конституційного Суду України № 3-рп-2013 від 03.06.2013, на які позивач посилається, як на обґрунтування законності своїх позовних вимог.

Згідно ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України інші органи державної влади, в т.ч. судові, не можуть перебирати на себе повноваження та здійснювати функції державних органів. ОСОБА_4 Суд України у ряді судових рішень неодноразово вказував на те, що суди не вправі підміняти собою органи державної влади з питань їх компетенції.

Під час здійснення правосуддя суди не вправі самостійно встановлювати виплати, які не передбачені чинним законодавством, а так само визначати порядок їх призначення та виплати.

З урахуванням наведеного, вимоги позивача відповідно до заяви від 25.08.2015 та адміністративного позову від 08.09.2015 щодо визнання незаконним розпорядження управління про відмову у призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та зобов'язання призначити та виплачувати таке утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», є безпідставними та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Крім того, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просить зобов'язати управління призначити щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до ст. ст. 126, 129, 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у відновленій редакції рішенням Конституційного Суду України № 3-рп-2013 від 03.06.2013 . При цьому на обґрунтування законності свої позовних вимог зазначив про те, що з заявою про відставку з займаної посади судді він звернувся в березні 2014 року, а тому, оскільки тривалий період роботи на посаді судді після березня 2014 року не залежав від будь-яких його дій чи бездіяльності, має право на грошове утримання судді у відставці виходячи з тих норм, які діяли на момент звернення з відповідною заявою.

Однак, з такими вимогами позивача не можливо погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції чинній на момент подачі заяви про відставку), судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 роки, жінками пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.

Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України «Про державну службу» (ч. 2 статті).

Отже, однією з обов'язкових умов для визначення права на призначення щомісячного довічного грошового утримання у період до 01.06.2015 (в тому числі і на час подання позивачем заяви про відставку) був вихід судді у відставку.

На підставі наведеного, лише подання суддею заяви про відставку не могло і не може бути підставою для визначення права на призначення щомісячного довічного грошового утримання та задоволення адміністративного позову.

Для встановлення права та призначення органами ПФУ щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у період до 01.06.2015, позивачу необхідно було подати заяву (тобто засвідчити бажаність призначення щомісячного довічного грошового утримання) та підтвердити передбаченим переліком документів право на його одержання.

Зазначене підтверджується і спеціальним нормативним актом, який до 01.06.2015 регулював порядок призначення оформлення та виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Так, відповідно до п. 1.2 Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого ОСОБА_2 Пенсійного фонду України № 3-1 від 25.01.2008 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 за № 200/14891, щомісячне довічне грошове утримання призначається з дня, наступного після відрахування судді зі штату суду згідно з наказом, виданим на підставі акта Верховної ОСОБА_4 України або Президента України про звільнення у зв'язку з поданням заяви про відставку, у тому числі відставку за станом здоров'я, що перешкоджає продовженню виконання обов'язків, та припинення виплати щомісячного грошового утримання працюючому судді.

При цьому, до заяви про призначення щомісячного довічного грошового утримання, у відповідності до п. 2.1 вказаного Порядку, повинна додаватись копія акта Верховної ОСОБА_4 України або Президента України про звільнення судді у зв'язку з поданням заяви про відставку та наказ про відрахування судді зі штату суду.

Відповідно до п. 5.5 Порядку, право особи на одержання щомісячного довічного утримання установлюється на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає щомісячне довічне утримання.

Отже, діюче на момент подання позивачем заяви про відставку законодавство, як загальне так і спеціальне, не передбачало можливості визначення права на призначення щомісячного довічного грошового утримання лише на підставі звернення до ОСОБА_3 ради юстиції з відповідною заявою про відставку.

Оскільки позивач відрахований зі штату суду наказом від 06.08.2015 та звернувся в управління з заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання 25.08.2015, управління діяло у відповідності до тих норм, які діяли на момент такого звернення, а тому, згідно п. 5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 № 213 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», правомірно відмовило позивачу у призначенні щомісячного довічного грошового утримання.

З урахуванням наведеного, вимоги позивача щодо зобов'язання призначити та виплачувати щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у відповідності до норм Закону України «Про судоустрій і статус суддів», які діяли на момент подання заяви про відставку, тобто станом на 06.03.2014 є безпідставнішії та необгрунтованими.

Окрім того, посилання позивача в контексті даного питання на судову практику місцевих судів по даній категорії справ є безпідставним, оскільки такірішення прийняті відносно спору, що виник до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення».

Також позивач звернувся до суду з вимогою про зобов'язання управління Пенсійного фонду України в м. Умані та Уманському районі Черкаської області призначити та виплачувати щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у відповідності до ст. ст. 126, 129, 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», однак не зазначив дати, з якої слід здійснити таке призначення та виплату. А тому позовні вимоги відповідно до адміністративного позову від 08.09.2015 не містять чіткого визначення, з якого саме часу позивач вважає свої права порушеними, та відповідно чи обґрунтовують наведені докази та доводи законність позовних вимог.

Процесуальні права та обов'язки осіб, які беруть участь у розгляді справи, встановлюються нормами процесуального законодавства, у порядку якого розглядається спір. Так, процесуальні права відповідача в адміністративному процесі встановлені статтями 49, 51 Кодексу адміністративного судочинства України. До них належать, зокрема, право заявляти клопотання.

Форма та зміст клопотання Кодексом адміністративного судочинства України не встановлені.

Особи, які беруть участь у справі, здійснюють зазначені процесуальні права як під час судового розгляду справи, так і поза межами судового засідання, а суд забезпечує здійснення цих прав як процесуальними засобами, так і належним виконанням вимог законодавства, що регулює рух справи поза межами судового процесу.

На підставі наведеного, у зв'язку з тим, що чинним законодавством не передбачено призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці окрім того законодавчо не визначено порядку звернення, оформлення та виплати такого утримання, у зв'язку з неточністю позовних вимог, з метою правильного та всебічного вияснення обставин справи для прийняття обґрунтованого рішення, просимо розглянути справу за загальними правилами КАС України.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 Верховної ОСОБА_3 України № 634-VIII від 16 липня 2015 року він звільнений з посади судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області відповідно до п. 9 частини пятої статті 126 Конституції України у звязку з поданням заяви про відставку.

Наказом в.о. голови Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06.08.2015 року у звязку із звільненням з посади судді, він відрахований зі штату Уманського міськрайонного суду Черкаської області з 06.08.2015 року.

Відповідно до ст. 138 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010р. , яка з урахуванням рішення Конституційного суду України від 03.06.2013р. діяла на день коли позивач подав заяву до ОСОБА_3 Юстиції про його відставку, звязку з тим, що він пропрацював на даній посаді 20 років, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше 90% заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Оскільки на момент подачі ОСОБА_5 про його відставку, звязку з тим, що він пропрацював на даній посаді понад 20 років, ОСОБА_3 юстиції не була сформована, то розгляд заяви не відбувся, що позбавило позивача у встановлений законом місячний термін бути звільненим з даної посади і отримати призначення довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 80% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді . За кожний повний рік роботи понад 20 років збільшити розмір щомісячного довічного грошового утримання на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання із суддівської винагороди, яку ОСОБА_1 одержував на день подачі відповідної заяви, тобто станом на 06.03.2014 рік.

Розпорядженням №146830 від 01.09.2015 року Управлінням Пенсійного фонду України в м. Умані та Уманському районі Черкаської області ОСОБА_1 йому було відмовлено у призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, так як відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 року № 213 з 1 червня 2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким щомісячне довічне грошове утримання призначається відповідно до Закону України Про судоустрій і статус судді .

Суд вважає таку відмову неправомірною.

Стаття 1 Конституції України проголошує, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Стаття 19 ч.2 Основного Закону приписує, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 3 статті 22 Конституції України застерігає, що при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

На зазначене вказують і рішеннях Конституційного суду України у справах про гарантії незалежності суддів від 18.06.2007 року № 4-рп (2007) та про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання від 11.10.2005 року (2005), що Конституція України не допускає будь-яких обмежень у правах судді на заробітну плату, пенсію, щомісячне довічне грошову утримання, тощо.

Забезпечення гідного статусу життєвого рівня є обов'язком держави, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, належне матеріальне та соціальне забезпечення судді, як гарантія його незалежності приписане і статтею 47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Статтею 127 Конституції України та статтею 53 Закон України «Про судоустрій і статус суддів» обмежують суддю у поєднанні своєї діяльності з підприємницькою або адвокатською діяльністю, будь-якою іншою оплачуваною роботою.

Зазначені обмеження держава гарантувала компенсувати шляхом виплати допомоги при виході судді у відставку, підвищення заробітної плати, пенсії тощо.

Згідно статей 23, 25 Загальної Декларації прав людини, кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої, та її сім'ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Тривалий період звільнення позивача не залежав від його дій чи бездіяльності, він виконав свій обовязок щодо порядку подання заяви про відставку.

Враховуючи, що за суддею, який перебуває у відставці зберігається звання судді і такі ж гарантії недоторканості та соціального захисту, як і до виходу у відставку, з огляду на положення статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, суд приходить до висновку, що при вирішенні даного спору підлягає застосуванню ст.138 Закону України „Про судоустрій та статус суддів №2453-VI від 07.07.2010 року у відновленій редакції Рішенням Конституційного Суду України №3-рп/2013 від 03.06.2013 року, а тому дії відповідача щодо відмови позивачу у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, передбаченому ст.138 Закону України „Про судоустрій та статус суддів №2453-VI від 07.07.2010 року у відновленій. Рішенням Конституційного Суду України №3-рп/2013 від 03.06.2013 року є протиправними та порушують права та інтереси позивача гарантовані Конституцією України.

Посилання представника відповідача на ч. 5 Прикінцевих положень ЗУ від 02.03.2015.№ 213 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» з 01.06.2015р. скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким признаються пенсії відповідно до ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» є недоречним, а тому заявлений позов підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Законом України „Про судоустрій та статус суддів №2453-VI від 07.07.2010 року, Загальною Декларацією прав людини, Рішеннями Конституційного Суду України №3/рп 2013 від 03.06.2013 від 18.06.2007 року, №4-рп (2007) та від 11.10.2005 року (2005), ст.ст. 6, 10, 12, 17, 18, 19, 49, 51, 104, 106, 158-163, 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м.Умані та Уманському районі Черкаської області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним розпорядження № 146830 від 01.09.2015 року Пенсійного фонду України в місті Умані та Уманському районі Черкаської області у відмові у призначенні та виплаті ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання відповідно до ст.ст.126,129 та 138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" ( №2453 VI від 07.07.2010 року) у відновленій редакції рішенням Конституційного Суду України № 3-рп-2013 від 03.06.2013 року із суддівської винагороди, яку ОСОБА_1 одержував на момент подачі заяви станом на 06.03.2014 року.

Зобовязати управління пенсійного фонду України в місті Умані та Уманському районі Черкаської області призначити та виплачувати ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання відповідно до ст.ст. 126,129,138 Закону України Про судоустрій і статус суддів ( №2453 VI від 07.07.2010 року) у відновленій редакції рішенням Конституційного Суду України № 3-рп-2013 від 03.06.2013 року, а саме у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи понад 20 років збільшити розмір щомісячного довічного грошового утримання на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання із суддівської винагороди, яку ОСОБА_1 одержував на день подачі відповідної заяви, тобто станом на 06.03.2014 рік.

ОСОБА_2 може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом 10-ти днів з моменту отримання копії постанови, шляхом подачі апеляційної скарги через Уманський міськрайонний суд Черкаської області.

Суддя В.С. Прокулевич