Справа № 2а-794/12/1370
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2015-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 р. Справа № 876/5315/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Іщук Л.П.,

суддів Дяковича В.П., Онишкевича Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Мартинишина Р.С.,

позивача ОСОБА_1,

представників відповідачів Ожибка П.І., Русецької А.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, управління Державної казначейської служби у м. Бориславі Львівської області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до управління Державної казначейської служби у м. Бориславі Львівської області, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, Державної казначейської служби України, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, начальника Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, Голови Державної казначейської служби України, Міністра фінансів України про визнання протиправними і скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до управління Державної казначейської служби у м. Бориславі Львівської області, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, Державної казначейської служби України, третіх осіб на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору; голови Державної казначейської служби України, Міністра фінансів України, начальника головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, в якому просив визнати протиправними і скасувати наказ Головного управління Державного казначейства України у Львівській області № 109-0 від 23.12.2011 року «Про звільнення з посади ОСОБА_1», наказ Державного казначейства у м. Бориславі Львівської області № 11-0 від 26.12.2011 року «Про звільнення з посади ОСОБА_1», поновити його на посаді заступника начальника управління - начальника відділу бюджетних надходжень, видатків та обслуговування кошторисів розпорядників коштів та інших клієнтів управління Державної казначейської служби у м. Бориславі Львівської області та стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 144326,28 грн.

Вважає своє звільнення з посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України незаконним, оскільки фактично Державне казначейство та його органи не були ліквідовані, а реорганізовані в Державну казначейську службу та її органи. Зазначає, що в новоствореному органі збереглась посада заступника начальника, на яку міг бути переведений позивач, однак при звільненні позивача відповідачами не було враховано переважне право позивача на залишення на роботі.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 20.04.2015 року позов задоволений частково, визнані протиправними і скасовані накази Головного управління Державного казначейства України у Львівській області № 109-0 від 23.12.2011 року «Про звільнення з посади ОСОБА_1», наказ Державного казначейства України у м. Бориславі Львівської області № 11-0 від 26.12.2011 року «Про звільнення з посади ОСОБА_1», поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу бюджетних надходжень, видатків та обслуговування кошторисів розпорядників коштів та інших клієнтів управління Державної казначейської служби України у м. Бориславі Львівської області. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1, Державна казначейська служба України, Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області, управління Державної казначейської служби у м. Бориславі Львівської області оскаржили її, подавши апеляційні скарги. Вважають, що оскаржувана постанова винесена без належного з'ясування обставин справи і з порушенням норм матеріального права.

Позивач ОСОБА_1 оскаржив постанову суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В апеляційній скарзі зазначає, що в довідці Бориславського відділення Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області, яка взята до уваги судом першої інстанції, при розрахунку суми, яка підлягає стягненню як середній заробіток за час вимушеного прогулу, зазначений валовий дохід, отриманий ним за час здійснення підприємницької діяльності, без врахування витрат, які складають понад 90% від отриманого доходу. Вважає, що суд першої інстанції помилково врахував суму валового доходу, отриманого від підприємницької діяльності, для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому безпідставно відмовив у позові.

В апеляційних скаргах відповідачів зазначено, що при проведенні процедури ліквідації органів казначейства був дотриманий порядок звільнення працівників, зокрема і позивача, а саме: у відповідності до КЗпП України позивача було персонально попереджено про наступне вивільнення не пізніше, ніж за два місяці, ОСОБА_1 було запропоновано інші посади при вивільненні, однак від них позивач відмовився, що підтверджується відповідним актом.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав свою апеляційну скаргу з підстав, що у ній зазначені, та заперечив проти апеляційних скарг відповідачів. Представники відповідачів підтримали свої апеляційні скарги та заперечили проти задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1

Заслухавши доповідь судді Львівського апеляційного адміністративного суду, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.05.2011 року ОСОБА_1 попереджено про наступне вивільнення у зв'язку із ліквідацією Державного казначейства України та скороченням посади, яку він обіймав.

23.12.2011 року наказом Головного управління державного казначейства України №109-0 «Про звільнення з посади ОСОБА_1» звільнено позивача з посади заступника начальника управління - начальника відділу бюджетних надходжень, видатків та обслуговування кошторисів розпорядників коштів та інших клієнтів управління Державного казначейства у м. Бориславі Головного управління Державного казначейства України у Львівській області у зв'язку із ліквідацією Головного управління Державного казначейства України у Львівській області відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. 26.12.2011 року наказом управління Державного казначейства у м. Бориславі №11-0 «Про звільнення з посади ОСОБА_1» оголошено наказ Головного управління Держказначейства України у Львівській області від 23.12.2011 року №109-0 про звільнення позивача з посади заступника начальника управління - начальника відділу бюджетних надходжень, видатків та обслуговування кошторисів розпорядників коштів та інших клієнтів управління Державного казначейства у м. Бориславі головного управління Державного казначейства України у Львівській області у зв'язку із ліквідацією головного управління Державного казначейства України у Львівській області відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково адміністративний позов в частині поновлення на роботі, виходив з того, що відповідач всупереч вимогам трудового законодавства не виконав зобов'язання по працевлаштуванню позивача, як працівника ліквідованої установи, не запропонував позивачу наявну вакантну посаду заступника начальника Управління Державної казначейської служби у м. Бориславі Львівської області. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено, оскільки за час вимушеного прогулу позивач отримав дохід, допомогу по безробіттю та вихідну допомогу, які складають більшу суму, ніж сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яку мав би отримати позивач, як суму за час вимушеного прогулу.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ст. 36 КЗпП України, у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Згідно ст. 40 цього ж Кодексу, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:

1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;

Згідно ст. 49/2 цього ж Кодексу, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Державне казначейство як урядовий орган державного управління утворено у складі Міністерства фінансів на виконання Указу Президента України від 20 квітня 2005 року № 676 «Питання Міністерства фінансів України» згідно постанови Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2005 року № 983 «Про утворення урядового органу державного управління у складі Міністерства фінансів».

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 березня 2011 року № 346 «Про ліквідацію урядових органів», наказу Міністерства фінансів України від 30 квітня 2011 року № 574 «Про заходи щодо ліквідації Державного казначейства України», наказів Державного казначейства України від 05 травня 2011 року № 116 «Щодо ліквідації територіальних органів Державного казначейства України», від 06 травня 2011 року № 118 «Про заходи щодо ліквідації територіальних органів Державного казначейства України», листа Управління Державного казначейства України у Львівській області від 23 грудня 2011 року № 12-04/349 ліквідовано Головне управління Державного казначейства України у Львівській області, структурним підрозділом якого було управління Державного казначейства у м. Бориславі, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 27 грудня 2011 року внесений запис № 7014947.

Згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 2011 року № 651 утворено, як юридичні особи публічного права, територіальні органи Державної казначейської служби, зокрема Головне управління Державної казначейської служби у Львівській області та управління Державної казначейської служби у м. Бориславі Львівської області. Територіальні органи Державної казначейської служби, що утворюються, є правонаступниками прав та обов'язків територіальних органів Державного казначейства - урядового органу, що діяв у системі Міністерства фінансів.

Таким чином, апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про те, що при ліквідації державної установи з одночасним створенням іншої, яка виконує повноваження цієї установи, є обов'язковим працевлаштування працівників ліквідованої установи.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 11 травня 2011 року позивача попереджено про наступне звільнення у зв'язку з ліквідацією установи на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Наказом Головного управління Державного казначейства України у Львівській області від 23 грудня 2011 року № 109-о позивача звільнено на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

З штатного розпису Управління Державної казначейської служби у м. Бориславі Львівської області, затвердженого у грудні 2011 року Державною казначейською службою України та Головним управлінням Державної казначейської служби у Львівській області, вбачається, що посада заступника начальника управління збереглася з тим же самим розміром посадового окладу.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про поновлення позивача на роботі є цілком обґрунтованим і підставним.

Крім того, всупереч вимогам частини 2 статті 49-2 КЗпП України відповідач одночасно з попередженням про звільнення не запропонував позивачу наявну вакантну посаду заступника начальника Управління Державної казначейської служби у м. Бориславі Львівської області.

Посилання відповідачів на те, що позивачу була запропонована інша посада листом № 03-32/363 від 20.12.2011 року, не взяті апеляційним судом до уваги, оскільки лист був відправлений в день звільнення позивача згідно оспорюваного наказу №109-0, а не одночасно із попередженням про звільнення.

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як роз'яснено в пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

З матеріалів справи, зокрема з довідки Бориславського відділення Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області вбачається, що позивач за період з 09.07.2013 року по 28.02.2015 року одержав дохід від здійснення підприємницької діяльності в розмірі 467313 грн. Крім того, позивач за час вимушеного прогулу отримав допомогу по безробіттю в розмірі 22367,79 грн та вихідну допомогу, які в сукупності становлять більшу суму, ніж сума зазначених позивачем позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскільки позивач самостійно зазначив податковій декларації суму свого доходу (заробітку), а доказів про те, що його заробіток був менший, ніж зазначений ним, не надав, то відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України судом першої інстанції правомірно при розрахунку середнього заробітку зараховано до розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу суму доходу від підприємницької діяльності позивача.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки заробіток позивача був більшим, ніж сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до посади, з якої був звільнений позивач.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Частиною 2 цієї статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому постанову суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ч.3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

ухвалив :

Апеляційні скарги ОСОБА_1, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, управління Державної казначейської служби у м. Бориславі Львівської області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2015 року у справі № 2а-794/12/370 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення її в повному обсязі.

Головуючий Л.П. Іщук

Судді В.П. Дякович

Т.В. Онишкевич