Справа № 826/5104/15
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2015-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Мазур А.С. Суддя-доповідач: Епель О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року Справа: № 826/5104/15

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

за участю секретаря Нагорної Н.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури України про визнання дій протиправними і зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_2 ( далі - позивач ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України ( далі - відповідач ) про:

- визнання листа ( рішення, документу, відповіді тощо ) Генеральної прокуратури України від 25.02.2015 р. № 23-277вих-15 таким, що не відповідає суті заяви позивача від 16.02.2015 р., а тому є необґрунтованим та протиправним;

- зобов'язання Генеральної прокуратури України повторно розглянути заяву позивача від 16.02.2015 р.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 червня 2015 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначену постанову суду та ухвалити нову про задоволення позовних вимог у повному обсязі, так як, на думку апелянта, оскаржуване рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У судове засідання сторони не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв'язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 41, ч. 1 ст. 197 КАС України розглядає справу за їх відсутності в порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 11.11.2014 р. ОСОБА_2 звернувся до Генеральної прокуратури України зі скаргою на дії посадових осіб ГПУ, зокрема начальника відділу Л. Мілевич.

04.12.2014 р. відповідач листом № 23-35853-12 за підписом заступника Генерального прокурора України О. Баганець надав позивачу відповідь про результати розгляду його скарги.

16.02.2015 р. позивач звернувся до відповідача із запитом на інформацію, в якому просив повідомити йому особу, яка перевіряла його скаргу від 11.11.2014 р., зазначивши її прізвище та посаду, а також прізвище та посаду особи, яка розглядала цю скаргу.

25.02.2015 р. відповідач листом № 23-277вих-15 повідомив позивача про те, що його скарга від 11.11.2014 р. розглянута, а також роз'яснив позивачу статтю 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації», його права, регламентовані ст. 18 Закону України «Про звернення громадян», та право і порядок оскарження наданої йому відповіді.

Вважаючи зазначену відповідь ГПУ такою, що не відповідає суті його звернення, не обґрунтованою та протиправно, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що Законами України «Про звернення громадян» та «Про доступ до публічної інформації» передбачено різний порядок звернення фізичних осіб до суб'єктів владних повноважень та різні форми такого звернення.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності та перевіривши оскаржуване рішення суду колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про звернення громадян» ( далі - Закон № 393/96-ВР ) та «Про доступ до публічної інформації» ( далі - Закон № 2939-VI ).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

У ч. 2 ст. 2 Закону № 2939-VI визначено, що цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб'єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Частиною 1 статті 1 Закону № 393/96-ВР передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ст. 3 Закону № 393/96-ВР, під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Згідно зі ст. 18 Закону № 393/96-ВР, громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Отже, законодавством чітко розмежовано сфери правовідносин, які врегульовуються Законами України «Про доступ до публічної інформації» та «Про звернення громадян», і визначено форми звернень фізичних осіб до суб'єктів владних повноважень та їх права.

При цьому, з викладених правових норм вбачається, що така форма звернення як запит на інформацію передбачена лише Законом України «Про доступ до публічної інформації», а отже, й правовідносини, що виникають між особою і розпорядником інформації при зверненні з таким запитом, регулюються саме цим Законом, норми якого на правовідносини у сфері звернень громадян не розповсюджуються.

Виходячи з цього, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскільки 16.02.2015 р. позивач звернувся до ГПУ саме із запитом на інформацію, то відповідачем було правомірно розглянуто такий запит в порядку Законом України «Про доступ до публічної інформації», а не Закону України «Про звернення громадян», як вважає за необхідне позивач.

Водночас, апеляційний суд відзначає, що статтею 18 Закону № 393/96-ВР регламентовані права громадян при розгляді їх заяв чи скарг, серед яких, зокрема закріплено право особи скаржника знайомитися з матеріалами перевірки, одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви й тощо, однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач зазначеними права не скористався та не звернувся до відповідача для з'ясування незрозумілих для нього питань з приводу розгляду його скарги від 11.11.2014 р. в порядку статті 18 Закону № 393/96-ВР, а направив до ГПУ запит на інформацію, який не підлягає розгляду в порядку Закону № 393/96-ВР, та при вирішенні якого відповідачем було правомірно застосовано ч. 2 ст. 2 Закону № 2939-VI.

З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач, надаючи позивачу відповідь від 25.02.2015 р. № 23-277вих-15, діяв на підставі, у спосіб та в межах повноважень, передбачених Конституцією та законодавством України, зокрема ч. 1 ст. 1, ч. 2 ст. 2 Закону №2939-VI та ч. 1 ст. 1, ст. 18 Закону № 393/96-ВР.

Доводи апелянта про те, що його запит хоча й називається «запит на інформацію», але є заявою, яка повинна розглядатися в порядку Закону України «Про звернення громадян», апеляційний суд вважає не обґрунтованими, безпідставними і такими, що суперечать приписам Законів № 393/96-ВР і № 2939-VI.

Таким чином, дослідивши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності жодних правових підстав для задоволення адміністративного позову та вважає, що судом першої інстанції було повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, з дотриманням вимог ст. 159 КАС України.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на це, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 червня 2015 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 41, 159, 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 червня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Карпушова О.В.

Кобаль М.І.