Справа № 2а-3714/11 (2а/503/4/2012)
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2015-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" вересня 2015 р. м. Київ К/800/12259/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів Тракало В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 грудня 2012 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до управління Пенсійного фонду України в м. Артемівську та Артемівському районі Донецької області про визнання дій неправомірними та зобов'язання призначити пенсію,

в с т а н о в и л а :

У січні 2011 року позивачка звернулась до суду із вказаним позовом до відповідача. Просила визнати незаконним розпорядження управління Пенсійного фонду України в м. Артемівську та Артемівському районі Донецької області від 23 грудня 2010 року № 320 та зобов'язати відповідача призначити ОСОБА_4 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

Постановою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 грудня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2013 року, відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ставиться питання про скасування вказаних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстав порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права у межах доводів касаційної скарги, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивачка з 23 травня 2006 року по грудень 2010 року отримувала пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу».

З 1 січня 2011 року ОСОБА_4 припинено виплату пенсії державного службовця з тих підстав, що період її роботи на посадах інженера та старшого інженера з технагляду відділу капітального будівництва виконавчого комітету Артемівської міської ради з 19 листопада 1976 року по 31 грудня 1995 року не відноситься до стажу державної служби.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що період роботи позивачки на посадах інженера та старшого інженера відділу капітального будівництва виконавчого комітету Артемівської міської ради не може бути зарахований до стажу державної служби, оскільки джерелом формування фонду оплати праці працівників вказаного відділу був не Державний бюджет, а кошти, передбачені у вартості будівництва на утримання служб замовника, та кошти за надання послуг замовника на договірних засадах. При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що позивачем не надано доказів, що фінансування виплати заробітної плати співробітників відділу капітального будівництва Артемівської міської ради за період з 1976 року по 1995 рік здійснювалося саме з державного бюджету, оскільки відсутні бухгалтерські та фінансові документи, які б підтверджували джерело фінансування.

Проте, повністю погодитися з висновками судів першої та апеляційної інстанцій не можна.

Згідно ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Всупереч вищенаведеній нормі закону висновки судів як першої, так і апеляційної інстанцій зроблені без повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, до того ж не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ч. 2 ст. 37 Закону України «Про державну службу» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу для чоловіків - не менше 25 років, для жінок - не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби - не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, - незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку.

Згідно ст. 22 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» до стажу служби в органах місцевого самоврядування зараховується період роботи на посадах, на які поширюється дія цього Закону, а також на посадах і в органах, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби.

Визначення поняття державної служби наведено у статті 1 Закону України «Про державну службу». Відповідно до положень зазначеної норми державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Постановою Кабінету Міністрів від 3 травня 1994 року № 283 затверджено Порядок обчислення стажу державної служби (далі - Порядок № 283). Згідно абзаців 1 та 2 п. 2, абзацу 13 п. 3 Порядку до стажу державної служби зараховується робота (служба):

на посадах державних службовців у державних органах, передбачених у ст. 25 Закону України «Про державну службу», а також на посадах, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад державних службовців;

на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв'язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів;

на посадах службовців в органах, зазначених у п. 2 цього Порядку і додатку до нього, якщо при просуванні по службі вони зайняли посади державних службовців.

Під терміном «просування по службі» треба розуміти безпосередній перехід з посади службовця на посаду державного службовця в період роботи в державних органах.

Згідно Переліку державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР, період роботи в яких на посадах керівних працівників і спеціалістів зараховується до стажу державної служби (додаток до Порядку) до вказаних органів входять, зокрема, виконавчі комітети місцевих Рад депутатів трудящих, Рад народних депутатів, їх управління, самостійні відділи, інші структурні підрозділи.

В ході розгляду справи суди встановили, що ОСОБА_4 з 1976 року працювала на посадах інженера та старшого інженера з технагляду відділу капітального будівництва, який був структурним підрозділом виконавчого комітету Артемівської міської ради, та продовжувала працювати на цій посаді до 12 березня 1997 року. 18 листопада 1994 року нею була прийнята Присяга державного службовця, а 3 січня 1995 присвоєно ранг державного службовця.

З листа заступника міського голови Артемівської міської ради від 13 січня 2012 року вбачається, що відділ капітального будівництва Артемівської міської ради в період з 1976 року по 1996 рік був структурним підрозділом цієї ради та фінансувався за бюджетні кошти.

Проте, суди першої та апеляційної інстанцій на ці обставини уваги не звернули, в порушення вимог статей 79, 86, 159, 161 КАС України не навели доводів, за яких не взяли до уваги ці докази, та не навели в рішенні мотивів, з яких відхилили доводи позивачки, що з посади службовця при прийнятті нею Присяги державного службовця у 1994 році відбувся безпосередній перехід на посаду державного службовця, а відтак стаж роботи на займаній нею посаді з 1976 року повинен зараховуватися до стажу державної служби.

Суди взагалі не врахували, що позивачці була призначена у 2006 році пенсія за Законом України «Про державну службу» та не з'ясували, що саме послужило підставою для прийняття відповідачем рішення про скасування призначеної позивачці пенсії, які обставини, відмінні від тих, які існували на час призначення пенсії, виявив відповідач, а відтак висновки судів про правомірність дій та рішення відповідача є передчасними, зробленими без повного та всебічного з'ясування обставин справи.

До того ж, висновок суду апеляційної інстанції про те, що позивачем не надано доказів, що фінансування виплати заробітної плати співробітників відділу капітального будівництва Артемівської міської ради за період з 1976 року по 1995 рік здійснювалося саме з державного бюджету, оскільки відсутні бухгалтерські та фінансові документи, які б підтверджували джерело фінансування, взагалі суперечить вимогам ч.2 ст. 71 КАС України, яка передбачає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Враховуючи викладене, рішення судів першої та апеляційної інстанції не можна визнати обґрунтованими.

Згідно ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 227 цього Кодексу підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли суди першої та апеляційної інстанцій неповно з'ясували обставини справи, тобто порушили норми процесуального права, зокрема, статті 79, 86, 159, 161, 162 КАС України, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а касаційний суд в силу положень ст. 220 КАС України не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можуть залишатися без змін і підлягають скасуванню на підставі ч. 2 ст. 227 КАС України з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 грудня 2012 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2013 року скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: В.В. Тракало Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк