Справа № 638/9606/13-а
Суддя: Шишкін О. В.
Дата ухвалення: 2015-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 638/9606/13-а
Провадження № 2-а/638/6/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2015 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Шишкіна О.В.,

секретаря - Голуб Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові адміністративний позов Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа підприємець ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом, яким просить суд визнати нечинним та скасувати рішення Рішення Харківської міської ради (далі відповідач) від 24.04.2013 р. № 282, яким було затверджено Акт № 356 від 22.04.2013 р. про визначення збитків у сумі 161 585, 31 грн. за використання позивачем земельної ділянки за адресою: м. Харків, Мерефянське шосе, 15.

В обґрунтування свого позову ФОП ОСОБА_1 зазначав, що процедура розробки та погодження Проекту землевідводу є необхідною умовою для укладення договору оренди з Харківською міською радою згідно законодавства і не з вини позивача вона була тривалою у часі, незважаючи на це, відповідач нарахував позивачу збитки у сумі 161 585, 31 грн. у вигляді неодержаної орендної плати за використання земельної ділянки за адресою: м. Харків, Мерефянське шосе, 15, коли позивач виконував встановлені вимоги законодавства для оформлення договору оренди.

В судовому засідання представник позивача, ОСОБА_2 позов підтримав, просив задовольнити його.

Представник відповідача - Харківської міської ради позов не визнав, пояснив, що оскаржуване рішення приймалося у відповідності до Конституції України, Законів України та є законним і нічим не порушує права позивача. Просив відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи тим, що у позивача відсутні будь-які правовстановлюючі документи на земельну ділянку за адресою: м. Харків, Мерефянське шосе, 15.

Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши надані сторонами докази, встановив наступні факти.

Позивач 23 лютого 2010 р. звернувся до Харківської міської ради із відповідною заявою для отримання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки, а також у 2010 р. замовив та отримав в Управлінні містобудування та архітектури Харківської міської ради Обгрунтування меж та розмірів земельної ділянки для експлуатації та обслуговування обєкта (під склад). Нежитлові будівлі належать позивачу на праві приватної власності згідно Договору купівлі-продажу від 26.04.2008 р. та Витягу № 18933467 від 23.05.2008 р.

В результаті, на своє звернення від 23.02.2010 р. позивач отримав лист Управління земельних відносин від 06.01.2011 р. № К-7-25513/1-10.08-39, в якому його повідомили, що отримали доручення від Харківської міської ради розглянути звернення позивача від 23 лютого 2010 р. і повідомили, що проект рішення Про надання згоди на розробку проекту відведення земельної ділянки по Мерефянському шосе, 15 буде передано на розгляд сесії міської ради після його погодження із відповідними службами міської ради та постійними комісіями.

Потім, ще майже через рік після отримання листа із Управління земельних відносин від 06.01.2011 р. № К-7-25513/1-10.08-39 проект рішення був допрацьований та погоджений із відповідними комісіями і лише 23.12.2011 р. було винесено рішення 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання № 554/11, яким було надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,16 га за адресою: м. Харків, Мерефянське шосе, 15 - для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі Б-1 (склад).

Проте, через технічну помилку під час складання у 2010 р. Обгрунтування меж та розмірів земельної ділянки для експлуатації та обслуговування обєкта (під склад), як наслідок позивачу було помилково надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі Б-1 під склад, адже в даних нежитлових будівлях насправді здійснюється виробнича діяльність позивача і тому приміщення використовуються в якості цеху, а не складу. Вказана відмінність є суттєвою, адже передбачає застосування різних коефіцієнтів при подальшому розрахунку орендної плати під час укладення договору оренди.

Судом встановлено, що для правильного розрахунку орендної плати у майбутньому відповідно до функціонального призначення земельної ділянки, позивач у 2012 р. повторно замовив КП Міськпроект проведення Обгрунтування меж та розмірів земельної ділянки для експлуатації та обслуговування обєкта (під цех).

Після цього, 19.12.2012 року позивачу повторно було надано рішенням 21 сесії Харківської міської ради 6 скликання № 961/12 дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,16 га за адресою: м. Харків, Мерефянське шосе, 15 - для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі Б-1 (цех).

Після отримання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки в період з 19.12.2012 р. по 24.04.2013 р. (дата винесення оскаржуваного рішення № 282) - позивач провів наступні дії для подальшого оформлення договору оренди: замовив проведення землевпорядних робіт ТОВ Ленд Стар, про що було укладено відповідний договір від 21.01.2013 р.; ТОВ Ленд Стар було проведено кадастрову зйомку діляники, детально досліджено місцезнаходження кутів зовнішніх меж землекористування, встановлено в натурі по фактичному їх положенню на місцевості, що підтверджується графічними матеріалами проекту землеустрою; 13.03.2013 р. було погоджено в Управлінні Держземагенства у м. Харкові Завдання на розроблення проекту землеустрою; 21.03.2013 р. було затверджено Завдання на виконання робіт; 21.03.2013 р. було складено Умови відведення земельної ділянки; було складено Акт прийомки передачі межових знаків на зберігання та Акт погодження межі земельної ділянки;

Судом встановлено, що позивач не ухилявся від сплати земельного податку за використання вказаної земельної ділянки і щороку здійснював відповідні платежі до бюджету.

Згідно ст. 69 Бюджетного кодексу України - до доходів загального фонду місцевих бюджетів, що не враховуються при визначенні обсягу міжбюджетних трансфертів, належать плата за землю, що зараховується до бюджетів місцевого самоврядування, тому суд дійшов висновку, що сплачений позивачем земельний податок був повністю зарахований до місцевого бюджету м. Харкова.

Судом встановлено, що позивачу не було надано жодного Розрахунку розміру збитків у сумі 161 585,31 грн., який був нарахований та затверджений відповідачем відповідно до пункту 5.4 Порядку визначення та відшкодування Харківській міській раді збитків, заподіяних внаслідок невикористання земельних ділянок, самовільного зайняття земельних ділянок та використання земельних ділянок з порушенням законодавства про плату на землю, затверджений рішенням Харківської міської ради від 24.06.2009 №130/09 (далі - Порядок Харківської міської ради від 24.06.2009 №130/09).

В ході розгляду справи, суд двічі зобовязував відповідача надати відповідний письмовий Розрахунок розміру збитків у сумі 161 585,31 грн., проте, відповідачем не було надано такого розрахунку до матеріалів справи.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, відповідач не довів та не обґрунтував суду свою позицію щодо того, який саме розмір щомісячної орендної плати враховував відповідач коли здійснював розрахунок збитків і не довів, за який саме період здійснено розрахунок збитків, адже, ні позивачу, ні суду не було надано жодного письмового розрахунку розміру збитків у сумі 161 585,31 грн.

Судом встановлено, що єдиною законною підставою вимагати від позивача сплати орендної плати у відповідності до ст. 21 Закону України "Про оренду землі" є, зокрема, наявність такої умови, як укладений і зареєстрований у встановленому законом порядку договір оренди, а землекористувачі, з якими не укладено договір оренди, повинні лише сплачувати земельний податок на підставі положень Податкового кодексу.

В судовому засіданні було встановлено, що договір оренди на земельну ділянку був укладений 31.03.2014 р., а до його укладення позивач сплачував земельний податок на земельну ділянку згідно Податкового кодексу.

Судом встановлено, що в основу нарахування позивачу збитків у сумі 161 585, 31 грн. у вигляді неодержаної орендної плати за використання земельної ділянки за адресою: м. Харків, Мерефянське шосе, 15, відповідачем було покладено Порядок Харківської міської ради від 24.06.2009 №130/09.

Відповідно до ст. 19 Конституції України: Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням ст. 19 Конституції України суд вважає, що Харківська міська взагалі не мала права своїм рішенням затверджувати Акт № 356 від 22.04.2013 р. про визначення збитків у сумі 161 585, 31 грн.

Однак, згідно зі ст.188 Земельного кодексу України державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється спеціально уповноваженим органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів (в даному випадку Державна сільськогосподарська інспекція у Харківській області), а згідно зі ст.10 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" складання актів перевірок дотримання вимог земельного законодавства відноситься до повноважень саме державних інспекторів у сфері державного контролю за використанням та охороною земель, але не до повноважень працівників виконавчого комітету органу місцевої ради, в тому числі Харківської міської ради, яка не є органом виконавчої влади.

У Рішенні відповідача від 24.04.2013 р. № 282 зазначено, що воно винесено на підставі наступних нормативно-правових актів: Конституції України, Земельного кодексу України, Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, Цивільного кодексу України, Закону України Про плату за землю, Постанови Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 р. № 284 (із змінами від 14.01.2004 р. № 21) Про Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам.

Відповідно до ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Водночас, відповідно до ст.156 Земельного кодексу України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються лише збитки, які заподіяні внаслідок: а) вилучення (викупу) сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для потреб, не повязаних із сільськогосподарським і лісогосподарським виробництвом; б) тимчасового зайняття сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для інших видів використання; в) встановлення обмежень щодо використання земельних ділянок; г) погіршення якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників; ґ) приведення сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників у непридатний для використання стан; д) неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Суд вважає, що вказаний перелік підстав для відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає, в тому числі шляхом прийняття органами місцевого самоврядування рішень з цього приводу.

Відповідно до п. 3 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам, затвердженого постановою КМ України від 19.04.1993р. №284, відшкодуванню підлягають: вартість житлових будинків, виробничих та інших будівель і споруд, включаючи незавершене будівництво; вартість плодоягідних та інших багаторічних насаджень; вартість лісових і дерево-чагарникових насаджень; вартість водних джерел (колодязів, ставків, водоймищ, свердловин тощо), зрошувальних і осушувальних систем, протиерозійних і протиселевих споруд; понесені витрати на поліпшення якості земель за період використання земельних ділянок з урахуванням економічних показників, на незавершене сільськогосподарське виробництво (оранка, внесення добрив, посів, інші види робіт), на розвідувальні та проектні роботи; інші збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані.

Проте, відповідно до ст. 156 Земельного кодексу України - не передбачено такої підстави настання цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам, як неоформлення правовстановлюючого документу (договору оренди) у строк, встановлений органом місцевого самоврядування, в зв'язку з чим Рішення від 24.04.2013 р. № 282 та п. 3 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам, затвердженого постановою КМ України від 19.04.1993р. №284 прямо суперечать імперативним приписам п.22 ч.1 ст.92 Конституції України, згідно якої засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України, а не актами органів місцевого самоврядування.

Таким чином, суд вважає, що Рішення від 24.04.2013 р. № 282 суперечить Земельному кодексу, який має пріоритетну дію.

Вказане підтверджується ст. 8 Конституції України, в якій визначено принцип верховенства права і вказано, що Конституція має найвищу юридичну силу і всі закони та нормативно-правові акти повинні прийматися на її основі і повинні відповідати їй.

Суд зазначає, що у відповідності зі ст.22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ст.1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правом фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) шкоди; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Згідно зі статтею 22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права - реальні збитки; доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Крім того, для застосування такого заходу відповідальності слід встановлювати як наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини), так і ступінь вини у розумінні ст. 1193 ЦК України.

Важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, наслідком такої протиправної поведінки.

Судом встановлено, що Харківська міська рада, як особа, що нарахувала збитки, не здійснила жодних дій, щоб такі збитки не настали або їх розмір був меншим. Урегулювання земельних відносин між позивачем та відповідачем шляхом оформлення договору оренди землі складається із юридичних дій двох сторін.

Суд вважає, що тривала процедура укладення договору оренди земельної ділянки є результатом винних дій обох сторін, а не лише потенційного орендаря земельної ділянки. Тому, суд вважає, що покладення в цілому відповідальності виключно на одну сторону орендаря суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності, які визначені в ст. 3 ЦК України.

Відповідно до приписів ст.142 Господарського кодексу України прибуток (доход) суб'єкта господарювання є показником фінансових результатів його господарської діяльності, що визначається шляхом зменшення суми валового доходу суб'єкта господарювання за певний період на суму валових витрат та суму амортизаційних відрахувань. Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Суд вважає, що незаконність рішення Харківської міської ради від 24.04.2013 р. № 282 Про затвердження Акту про визначення збитків підтверджується тим, що у Харківської міської ради як органу місцевого самоврядування ціллю діяльності не є одержання прибутку.

Суд зазначає, що Харківська міська рада не є субєктом господарювання, який може мати прибуток, тому у відповідача не може бути якихось недоодержаних доходів або збитків у вигляді упущеної вигоди. Водночас, спірна сума збитків, яку нарахував та затвердив відповідач оспорюваним рішенням, обґрунтовується лише його умовним припущенням про можливість отримання ним прибутку в результаті випадкового збігу обставин.

В Порядку Харківської міської ради від 24.06.2009 №130/09 також зазначено, що неодержаний доход - це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або зайняття, обмеження, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян, у тому числі орендна плата, яку б міг отримати власник земельної ділянки при належному та своєчасному оформленні договору оренди земельної ділянки особою, яка її використовує;

Відповідно до пункту а) ст. 157.1. Податкового кодексу Уркаїни органи місцевого самоврядування належать до неприбуткових організацій, основна мета яких в значенні п. 14.1.121. Податкового кодексу полягає не в одержанні прибутку, а в провадженні діяльності, передбаченої Законом України Про місцеве самоврядування.

В оспорюваному рішенні Харківської міської ради від 24.04.2013 р. № 282 зазначено, що розмір збитків розрахований саме внаслідок недоодержання доходів за час тимчасового використання земельних ділянок у м. Харкові, що є порушенням законодавства.

Статтею 225 ГК втрачену (упущену) вигоду визначено як неодержаний прибуток, тому визначення позивачу збитків в якості недоодержаного прибутку суперечать меті діяльності Харківської міської ради.

Тому, суд вважає, що Харківська міська рада не мала права нараховувати позивачу збитки у сумі 161 585,31 грн. за використання земельної ділянки за адресою: м. Харків, Мерефянське шосе, 15.

Суд вважає за таких обставин, що наявність лише теоретичного обґрунтування можливості отримання прибутку ще не є підставою для його стягнення. Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Тим більше, що для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч.4 ст.623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Харківська міська рада, як орган місцевого самоврядування, який вирішує питання земельних відносин, на протязі усього часу оформлення позивачем договору оренди не здійснила жодних дій, направлених на урегулювання земельних відносин з позивачем. Навпаки, із наданих позивачем до суду документів суд дійшов висновку, всі підготовчі процедури для надання дозволу на розробку проекту землеустрою (що є обовязковою і необхідною умовою для початку процедури розробки документів для оформлення договору оренди), які вчинялись працівниками відповідача зайняли майже 2 роки з моменту звернення позивача і жодної вини позивача в цьому немає.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Серед критеріїв оцінювання судом рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, є принцип законності, що закріплений у ч.2 ст.19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України,

Відповідно до ч.3 дост.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 159, 160- 163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Харківської міської ради №282 від 24 квітня 2013 року Про затвердження акту про визначення збитків.

Стягнути з Харківської міської ради на користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 35,00 грн.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Харківського апеляційного адміністративного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня її проголошення.

Постанову складено і віддруковано суддею в нарадчій кімнаті.

Повний текст постанови суду буде складено не пізніше пяти днів з дня закінчення розгляду справи.

Головуючий: суддя