Справа № 127/2-а-534/11 (6-а/127/2/14)
Суддя: Сорока М.О.
Дата ухвалення: 2015-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

23 вересня 2015 року м. Київ К/800/34231/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Сороки М.О.,
Смоковича М.І,
Чумаченко Т.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці (далі - УПФ) про перерахунок пенсії, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2014 року, -

встановив:

Постановою Ленінського районного суду міста Вінниці від 24 січня 2011 року позов задоволено частково. Визнано неправомірною бездіяльність УПФ щодо проведення ОСОБА_4 перерахунку державної пенсії та додаткової пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю, як особі віднесеної до 1-ї категорії постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи, інваліда І групи. Зобов'язано УПФ перевести ОСОБА_4 на пенсійне забезпечення, провести перерахунок пенсії та виплатити її різницю, виходячи з розміру десяти мінімальних пенсій за віком, відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а також додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 100% мінімальної пенсії за віком, починаючи з 22.06.2010. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 4 липня 2011 року постанову суду першої інстанції змінено. Абзаци третій та четвертий резолютивної частини постанови викладено в наступні редакції: «Зобов'язати УПФ призначити ОСОБА_4 пенсію по інвалідності, відповідно до статтей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з розмірів не менше 10-ти мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії у розмірі 100 % мінімальної пенсії за віком, починаючи з 12.07.2010 з урахуванням проведених виплат, та по день припинення права позивача на таку виплату. Зобов'язано УПФ провести перерахунок та виплатити ОСОБА_4 державну пенсію в розмірі не менше 10-ти мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію у розмірі 100% мінімальної пенсії за віком, відповідно до статтей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 12.07.2010 з урахуванням проведених виплат, та по день припинення права позивача на таку виплату». В іншій частині постанову суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29 січня 2013 року касаційну скаргу УПФ залишено без задоволення, а постанову Ленінського районного суду міста Вінниці від 24 січня 2011 року і постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 4 липня 2011 року залишено без змін.

25.02.2013 року за заявою ОСОБА_4 Вінницьким міським судом Вінницької області на підставі вказаних рішень видано виконавчий лист з примусового виконання судового рішення.

04.09.2013 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області відкрито виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 9 грудня 2013 року замінено боржника - УПФ на його правонаступника управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці.

На виконання постанови суду УПФ проведено ОСОБА_4 перерахунок пенсії в сумі 25577,91 грн. Вказано, що виплату вказаної суми буде проведено при надходженні бюджетних асигнувань.

У травні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити спосіб і порядок виконання рішення суду шляхом стягнення з УПФ на його користь боргу по виплаті державної пенсії.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15 січня 2014 рок заяву задоволено. Змінено спосіб і порядок виконання постанови Ленінського районного суду міста Вінниці від 24 січня 2011 року у справі № 2-а-534/11 шляхом стягнення з УПФ на користь ОСОБА_4 нарахованого з 12.07.2010 боргу по пенсії в сумі 25577,91 грн.

Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2014 року ухвалу суду першої інстанції скасовано та прийнято нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви про зміну способу і порядку виконання рішення суду.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні заяви про зміну способу і порядку виконання рішення суду, ОСОБА_4 звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, у якій просить його скасувати як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

У запереченні на касаційну скаргу УПФ, посилаючись на законність ухвали суду апеляційної інстанції, просить залишити її без змін.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у касаційній скарзі, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення, і як наслідок, з необхідності зміни порядку та способу виконання судового рішення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_4 про зміну способу та порядку виконання судового рішення, апеляційний суд вказав, що порушені у заяві питання стосуються суті (змісту) спору, які не були предметом позову й не розглядалися судом, а тому не можуть бути підставами для зміни способу і порядку виконання судового рішення. Крім того, зазначено про відсутність підстав для зміни способу виконання рішення суду, оскільки виконання постанови буде здійснено за наявності відповідного фінансування з Державного бюджету України.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з таким висновком апеляційного суд, виходячи з наступного.

Із конститутивних ознак норм частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України в поєднанні з адміністративними правовими нормами статей 6, 105, 162 цього Кодексу випливає, що вони гарантують право особи на звернення за захистом їх порушених прав, свобод чи інтересів суб'єктами владних повноважень і визначають підстави, форми та способи захисту цих прав.

Відповідно до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи чи інтереси.

Згідно з частиною четвертою статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може містити як вимоги про зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії, так і стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю.

Нормами частин першої, другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Стаття 124 Конституції України та стаття 14 Кодексу адміністративного судочинства України встановлюють, що судові рішення, зокрема постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), державний виконавець може звернутися до адміністративного суду першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий лист, що видав виконавчий лист, із поданням, а особа, яка бере участь у справі, та сторона виконавчого провадження - із заявою про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

Як зміну способу і порядку виконання судового рішення розуміють застосування судом нових заходів щодо його реалізації у зв'язку з неможливістю його виконання раніше визначеним способом і порядком. При цьому зміна способу виконання не повинна змінювати (зачіпати) суть самого судового рішення.

Встановлено, що на виконання постанови Ленінського районного суду міста Вінниці від 24 січня 2011 року УПФ здійснило ОСОБА_4 перерахунок державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, та нарахувало борг у розмірі 25577,91 грн. Однак, в зв'язку з ненадходженням до відповідача відповідних коштів із Державного бюджету, вказана сума позивачу не виплачена.

Встановлені судом обставини не дають підстав для висновку про неможливість виконання судового рішення, що відповідно до статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України було б підставою для зміни способу і порядку його виконання, адже виплата нарахованих сум державної та додаткової пенсій буде здійснена УПФ після надходження відповідних сум із Державного бюджету.

Крім того слід зазначити, що у справі, що розглядається, суд для відновлення права ОСОБА_4 на державну пенсію та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю, прийняв постанову про зобов'язання УПФ провести перерахунок та виплату позивачу державної та додаткової пенсії, що відповідало заявленим у позову вимогам. Оскільки розрахунок суми належної ОСОБА_4 державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, за спірний період судами не здійснювався, суд першої інстанції змінивши спосіб виконання такої постанови із зобов'язання виплатити зазначену суму пенсії на стягнення конкретної суми цих пенсій, змінив постанову по суті, вийшовши при цьому за межі позовних вимог та вирішивши питання, що не були предметом дослідження судами всіх інстанцій при розгляді справи.

Аналізуючи вказані норми, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновком апеляційного суду, що зміна на підставі статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України способу і порядку виконання судового рішення не передбачає зміни обраного судом відповідно до статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України при ухваленні рішення способу відновлення порушеного права. Отже, зміна способу і порядку виконання рішення суду про зобов'язання УПФ здійснити виплату із зобов'язання на стягнення такої виплати, є незаконною.

Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскільки оскаржуване судове рішення постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги є необґрунтованими.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст. ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231 КАС України, суд, -

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі і може бути переглянута з підстав, у строк та у порядку, визначених ст.ст. 235-244-2 КАС України.

Судді: