Справа № 814/1832/15
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2015-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2015 р. Справа № 814/1832/15

Категорія: 11.5 Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.
Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Лук'янчук О.В.

суддів - Градовського Ю.М.

- Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва до Відділу державної виконавчої служби Миколаївського районного управління юстиції про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Миколаївського районного управління юстиції про визнання протиправною та скасування постанови від 28.04.2015 року про повернення виконавчого листа.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 червня 2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянтом ставиться питання про скасування судового рішення в зв'язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки судом першої інстанції не було досліджено обставини справи, що мають значення для справи, наслідком чого стало постановлення необґрунтованого та неправомірного рішення суду.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи справу судом першої інстанції встановлено, що на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби Миколаївського районного управління юстиції перебував виконавчий лист №814/574/14 виданий 08.07.2014 року про стягнення з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва 1288,80 грн.

Державним виконавцем встановлено, що за адресою, зазначеною у виконавчому документі боржник на момент проведення перевірок державним виконавцем був відсутній. На залишені виклики до відділу ДВС не з'являвся. Державним виконавче проведено ряд виконавчих дій, передбачених Законом України "Про виконавче провадження", щодо встановлення фактичного місця реєстрації та фактичного місця проживання боржника, виявлення майна боржника на яке відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" можливо звернути стягнення. Вжито заходів щодо встановлення місця отримання доходів боржником. Щодо належного боржнику майна, вжито заходів стосовно оголошення заборони його відчуження, та оголошено розшук. У результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо з'ясувати фактичне місце проживання, перебування боржника.

Так, 28 квітня 2015 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Миколаївського районного управління юстиції постановою про повернення виконавчого документа стягувачеві, виконавчий лист №814/574/14 від 08.07.2014 року про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва 1288,80 грн. повернуто стягувачеві на підставі п.5 ч.1 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження".

Не погоджуючись із таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з підстав зазначених у позові.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв правомірно та постанова про повернення виконавчого документа стягувачу прийнята відповідно до ст. 19 Конституції України та вимог ст. 2 КАС України, тому позов задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Згідно статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 2 та статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Інші органи, установи, організації і посадові особи здійснюють виконавчі дії у випадках, передбачених законом на вимогу чи за дорученням державного виконавця.

Статтею 11 вище вказаного Закону встановлено, що державний виконавець зобов'язаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії, які спрямовані на завершення виконавчого провадження.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати в своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян та юридичних осіб.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" у разі відсутності відомостей про місце проживання, перебування чи місцезнаходження боржника - фізичної особи, а також дитини за виконавчими документам про відібрання дитини державний виконавець звертається до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника або дитини. У разі необхідності розшуку транспортного засобу боржника державний виконавець виносить постанову про такий розшук, яка є обов'язковою для виконання органами внутрішніх справ.

Пунктом 3.12 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02 квітня 2012 року (із змінами, внесеними згідно з наказами Міністерства юстиції №1765/5 від 30 листопада 2012 року та №924/5 від 18 травня 2013 року) передбачено, що перед зверненням до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника - фізичної особи або дитини, який здійснюється відповідно до статті 40 Закону, державний виконавець вживає заходів, спрямованих на встановлення фактичного місцезнаходження боржника - фізичної особи або дитини щодо: отримання відповіді на запит від відповідних територіальних органів МВС України щодо місця реєстрації особи; отримання інформації від учасників виконавчого провадження та інших осіб, у тому числі усно (в такому випадку отримана інформація відображається в акті державного виконавця), про можливі місця перебування боржника; перевірки наявності боржника за можливими місцями його перебування, встановленими під час проведення виконавчих дій; отримання інформації щодо місця роботи боржника; отримання інформації про боржника з інших джерел.

Обґрунтовуючи підстави звернення з апеляційною скаргою, позивач в апеляційній скарзі посилається на те, що відповідач в супереч вимогам ст.ст.11, 40 Закону України "Про виконавче провадження" не звернувся до суду з поданням про розшук боржника - фізичної особи, чим не вжив всіх заходів примусового виконання рішення.

При цьому, правомірність своїх дій відповідач пов'язує з тим, що звернення з поданням про розшук це є правом державного виконавця, а не обов'язком, а також, що стягувач жодного разу не звертався із заявою про направлення подання щодо оголошення розшуку, на думку колегії суддів такі посилання відповідача, є необ'єктивними та такими, що зроблені внаслідок хибного розуміння положень Закону України "Про виконавче провадження".

Відтак, аналізуючи вищевказане та приймаючи наявні в справі докази, які свідчать, що державний виконавець вживав заходів, спрямованих на встановлення фактичного місцезнаходження боржника - фізичної особи, колегія суддів вважає, що після отримання відповідей з сектору адресно-довідкової роботи, державний виконавець повинен був звернутись до суду із поданням про винесення ухвали про розшук боржника, однак такі дії не вчинив.

Державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов'язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення своєчасного і повного виконання рішення (п.2.1 Інструкції).

Згідно з п. 5 ч.1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з'ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника).

Ретельно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, колегія суддів приходить до переконливого висновку, що державний виконавець дійшов передчасного висновку, виносячи постанову про повернення виконавчого документа позивачу, оскільки він не вчинив всіх передбачених Законом України "Про виконавче провадження" дій, для належного виконання рішення суду.

Здійснена судом першої інстанції неналежна юридична оцінка обставин справи призвела до неналежного з'ясування дійсних прав і обов'язків сторін та неправильного застосування матеріального закону, що регулює спірні правовідносини, як наслідок, дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Натомість відповідач, не довів правомірність своїх заперечень проти адміністративного позову, законність та обґрунтованість прийнятого ним рішення.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції не були встановлені всі фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, а встановленим обставинам не надана належна правова оцінка, постанова Миколаївського окружного адміністративного суду підлягає скасуванню.

Враховуючи, що судом першої інстанції, при вирішенні справи, порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також, що висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів, керуючись п.п.3, 4 ч.1 ст. 202 КАС України вважає необхідним, скасовуючи постанову суду першої інстанції, прийняти по справі нову постанову про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 195, 197, п.3 ч.1 ст. 198, ст. 202, ч.2 ст. 205, ст. 207, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва задовольнити, постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 червня 2015 року скасувати.

Прийняти по справі нову постанову, якою адміністративний позов Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва до Відділу державної виконавчої служби Миколаївського районного управління юстиції про визнання протиправною та скасування постанови - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Миколаївського районного управління юстиції про повернення виконавчого документа стягувачеві від 28 квітня 2015 року (виконавче провадження № 44209643).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуюча суддя: О.В. Лук'янчук

Суддя: Ю.М. Градовський

Суддя: К.В. Кравченко