Справа № 2а-4517/11/2170
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2015-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2015 року м. Київ К/800/13011/15

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача), Карася О.В., Рибченка А.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Державної податкової інспекції у місті Херсоні Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень, провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Державної податкової інспекції у місті Херсоні Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2011 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2014 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2011 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі - позивач) звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Херсоні від 05.05.2011 року № та № .

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2014 року адміністративний позов задоволено.

Суди попередніх інстанцій мотивували свої рішення тим, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів, що господарські операції між позивачем і ПП «Валенсія-5» та ТОВ «Данон» не були спрямовані на настання реальних наслідків фінансово-господарської діяльності.

Державну податкову інспекцію у м. Херсоні замінено правонаступником Державною податковою інспекцією у місті Херсоні Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області (далі відповідач) відповідно до ст. 55 Кодексу адміністративного судочинства України.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить про скасування рішень судів попередніх інстанцій, як таких, що постановлені із порушенням норм матеріального і процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. У доводах касаційної скарги зазначає, що проведеною податковим органом перевіркою встановлено, що ФОП ОСОБА_4 уклав договір із ПП «Валенсія-5» на здійснення перепакування продукції замовника, однак ПП «Валенсія-5» не мало у своєму розпорядженні необхідних ресурсів для надання такої послуги, а за актами виконаних робіт невідомо яким чином було надано послугу, внаслідок чого ця послуга фактично не надавалась, а тому відповідні суми не можуть бути віднесені до валових витрат та податкового кредиту.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 222 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Судами попередніх інстанцій встановлено наступні обставини.

Відповідачем проведено планову документальну перевірку дотримання позивачем вимог податкового та іншого законодавства за період з 02.10.2009 року по 31.12.2010 року, за результатами якої складено акт від 22.04.2011 року №1297/17-2/НОМЕР_2.

У акті перевірки відповідач зазначив, що декларація про отримані доходи від здійснення підприємницької діяльності за 2010 рік надана позивачем до податкового органу 04.01.2011 року. За річною декларацією, позивач задекларував валові доходи від здійснення підприємницької діяльності у сумі 1575842,02 грн., а валові витрати - у сумі 1546 426,09 грн. Під час перевірки податковий орган встановив, що позивач до складу валових доходів не включив частину доходів в розмірі 13110,25 грн., які він отримав у І кварталі 2010 року під час перебування на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, що перевищували граничний розмір 500000 грн., а до складу валових доходів 2-4 кварталу 2010 року відніс податок на додану вартість, отриманий від покупців товарів (робіт, послуг) у період, коли позивач був зареєстрований платником ПДВ.

Крім того, позивач у 2010 році, на підставі договору від 20.10.2009 року, мав надати послуги ТОВ «Данон» у вигляді перепакування продукції замовника. Однак, позивач не мав ні складських приміщень, ні обладнання на здійснення цієї послуги. Для надання цих послуг позивач уклав договір від 06.05.2010 року № 21/06.05 з ПП «Валенсія-5» на здійснення перепакування продукції замовника, яке, за даними податкового органу, також не мало у своєму розпорядженні необхідних ресурсів для здійснення цієї послуги. При цьому податковий орган послався на те, що за актами виконаних робіт невідомо яким чином надано послугу ПП «Валенсія-5», тому вважає, що ця послуга фактично не надавалась. Внаслідок того, що у позивача та ПП «Валенсія-5» відсутні докази стосовно фактичного надання послуг з перепакування продукції, податковий орган дійшов висновку, що позивач отримав доходи від ТОВ «Данон», які не пов'язані з перепакуванням продукції за договором від 20.10.2009 року, а тому вони підлягають оподаткуванню податком на доходи та ПДВ без зменшення на суму коштів, нарахованих ПП «Валенсія-5».

На підставі зазначеного акту перевірки відповідачем винесено спірні податкові повідомлення-рішення від 05.05.2011 року № про визначення зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем на 80971 грн. і штрафними санкціями на 40485,05 грн. та № про визначення зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб за основним платежем на 69558,87 грн. та штрафними санкціями на 17389,72 грн.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, судова колегія дійшла висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Позивач у 2010 році, на підставі договору від 20.10.2009 року (а.с. 52, 53), мав надати послуги ТОВ «Данон» у вигляді перепакування продукції замовника.

На виконання своїх зобов'язань позивач уклав договір з ПП «Валенсія-5» від 06.05.2010 року № 21/06.05 на здійснення перепакування продукції замовника (а.с. 54), яким були надані послуги з перепакування продукції, за наслідками виконання яких позивачем та ТОВ «Данон» складені акти виконаних робіт (а.с. 55-57, 91, 94, 97), складені акти здачі-прийому робіт (послуг) (а.с. 67-72, 92, 93, 95, 96, 98, 99), ФОП ОСОБА_4 виписані податкові накладні (а.с. 58-56), ПП «Валенсія-5» виписані податкові накладні (а.с. 61-66), витрати та доходи відображені в Книзі обліку доходів і витрат, яку ведуть громадяни-суб'єкти підприємницької діяльності протягом календарного року, за червень та липень 2010 року (а.с. 101-105).

Відповідно до п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 6.1 ст. 6 та ст. 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з п.п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» передбачано тільки один випадок не включення до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг) - це не підтвердження таких сум податковими накладними чи митними деклараціями.

Факт реального здійснення господарських операцій, що надавав позивачу право на формування податкового кредиту судами встановлений з огляду на надані первинні бухгалтерські документи та проаналізувавши зміст господарських операцій.

Згідно з ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Наведену норму слід застосовувати з урахуванням того, що відповідно до ст. 228 ЦК України правочин, учинений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, водночас є таким, що порушує публічний порядок, а отже, - нікчемним.

Санкції застосовуються за вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Разом із тим, за змістом частини 1 статті 208 ГК застосування цих санкцій можливе не за сам факт укладення зазначеної угоди, а лише в разі виконання правочину хоча б однією стороною. Санкції, встановлені частиною 1 статті 208 ГК, не можуть застосовуватися за сам факт несплати податків (зборів, інших обов'язкових платежів), зокрема однією зі сторін договору, що є самостійним правопорушенням. Для застосування санкцій, передбачених частиною 1 статті 208 цього Кодексу, необхідним є умисел на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Виходячи із вищезазначених обставин справи, а також з того, що санкції є похідними від учинення нікчемного правочину, у даному випадку вони не можуть бути застосовані через недоведеність направленості спірних договорів на досягнення мети, що суперечить інтересам держави та суспільства, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не порушено вимог пп. 7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість».

Крім того, згідно п. 5.1 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» встановлено, що під терміном «валові витрати виробництва та обігу» - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Підпунктом 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 цього Закону встановлено, що до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці.

Згідно з абзацом четвертим пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Як вбачається з наявних у справі доказів, позивач сплатив вартість робіт згідно Договорів, що підтверджується банківськими виписками.

Податковим органом не надано доказів невиконання позивачем перед ПП «Валенсія-5» та ТОВ «Данон» своїх зобов'язань.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач здійснив розрахунок з ПП «Валенсія-5» в безготівковій формі, а тому у відповідності до зазначеної вище норми отримав право на збільшення валових витрат.

Таким чином, у відповідача відсутні належні правові підстави для висновку про порушення позивачем вимог пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Доводи відповідача про порушення контрагентами позивача податкового законодавства суд відхиляє, оскільки за порушення податкового законодавства передбачена індивідуальна відповідальність саме для тієї особи, яка допустила таке порушення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 31.01.2011 року у справі № 21-47а10, від 31.10.2014 року у справі № 21-318а14, відповідно до якої законодавство не ставить у залежність право платника податків на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства його контрагентом.

Доводи касаційної скарги спростовуються викладеними вище нормами права та установленими обставинами справи, у зв'язку з чим відсутні підстави для її задоволення та скасування оскаржуваних судових рішень.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 223 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень, суди попередніх інстанцій не допустили порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 220, 222, 223, 224, 231, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Херсоні Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області залишити без задоволення, постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2011 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2014 року у справі № 2а-4517/11/2170 - без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає та може бути переглянута в порядку передбаченому ст.ст. 235 - 244-2 КАС України.

Судді: І.Я. Олендер

О.В. Карась

А.О. Рибченко