Справа № 1715/3177/12
Суддя: Ковальов І.М. І. М.
Дата ухвалення: 2011-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 1715/3177/12
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2011 року Рівненський міський суд

під головуванням судді - Ковальова І.М.

при секретарі - Мізера А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Рівненського обласного військового комісаріату про поновлення строку на звернення до адміністративного суду, перерахунок грошового забезпечення,-

встановив:

В Рівненський міський суд з позовом до Рівненського обласного військового комісаріату про перерахунок грошового забезпечення звернувся ОСОБА_1 В позовній заяві позивач зазначив, що проходить військову службу у Рівненському обласному військовому комісаріаті та перебуває на грошовому забезпеченні у Рівненському обласному військовому комісаріаті.

У відповідності до ст.9 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям матеріальне та інше забезпечення у розмірах, що стимулюють заінтересованість громадян у військовій службі. Військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення.

Позивач в судове засідання не з»явився, однак подав до суду заяву заву в якій просить розглянути справу без його участі в порядку письмового провадження, позовні вимоги підтримує повністю з підстав, викладених у позовній заяві та просить суд їх задоволити.

Представник відповідача в судове засідання не з»явився, подав до суду письмову заяву у якій просив провести розгляд справи у порядку письмового провадження без участі представника відповідача та подав до суду заперечення з яких вбачається, що, позов не визнає у зв'язку з тим, що позивач отримував грошове забезпечення в порядку та розмірах, визначених нормативними документами Міністерства оборони України, які доводились до Рівненського ОВК у вигляді наказів, розпоряджень та вказівок Міністра оборони України та відповідних начальників центральних органів забезпечення міністерства оборони України, в тому числі Директора Департаменту фінансів Міністерства оборони України. Відповідачу було відомо про те, що нормативними актами України визначено порядок встановлення розміру посадових окладів на рівні не нижчому, за розмір мінімальної заробітної плати і ця норма є дійсною по сьогоднішній день та застосовується по відношенню до працівників Рівненського ОВК, проте виконуючи її без відповідного розпорядження керівництва вищого рівня - головного розпорядника бюджетних коштів МО України у них не було права. На підставі викладеного, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивачу.

Дослідивши матеріали справи, подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження, є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, проходить військову службу у Рівненському обласному військовому комісаріаті та перебуває на грошовому забезпеченні у Рівненському обласному військовому комісаріаті.

Відповідно до ст.9 Закону України „Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення.

В січня 2012 року позивач дізнався, що за період 2005-2007 років йому не в повному обсязі виплачувалося грошове забезпечення. З цього приводу він звертався до керівництва військового комісаріату з проханням здійснити перерахунок його грошового забезпечення у відповідності з діючим на той період законодавством України та виплатити йому недоотримані кошти. Однак, в цьому йому було відмовлено.

Відповідно до п.2 ст. 17 Конституції України, Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які знаходяться на службі в Збройних Силах України і інших військових формуваннях, а також членів їх сімей.

Статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.91 №2011-12 встановлено, що держава гарантус військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення її обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Водночас цією ж статтею визначається склад грошового забезпечення, до якого входять і посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Розмір грошового забезпечення та порядок виплати встановлюються, відповідно, Кабінетом Міністрів України та Міністром оборони України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 травня 2000 року №829 «Про грошове забезпечення військовослужбовців» затверджена схема посадових окладів за основними типовими посадами та надано право Міністру оборони України установлювати посадові оклади за іншими посадами військовослужбовців відповідно до розмірів, затверджених зазначеною постановою.

Враховуючи вимоги засадних законодавчих норм, які регулюють правовідносини ^ оплати праці, власне спеціального Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95 ВР (далі Закон України № 108/95 ВР), статтею 3 якого передбачено, що : «Мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може проводитися оплата за виконану працівником місячну, погодинну норму праці.

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання».

Відповідно до п.5 ч.2 Постанови Пленуму ВС України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у будь-якому випадку оплата праці не може бути нижчою від встановленої законом мінімальної заробітної плати. При визначенні, чи не є заробітна плата нижчою від мінімальної, до неї не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати (ст. З Закону).

Статтею 10 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95 ВР про порядок встановлення і перегляд розміру заробітної плати визначено, що розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України, як правило, один раз на рік пі;; час затвердження Державного бюджету України.

Постановою Кабінету Міністрів України від ЗО серпня 2002 року «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» передбачено встановлення мінімального посадового окладу на рівні мінімальної заробітної плати.

Враховуючи норму п.1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов»язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-12 якою встановлено, що військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України, пов'язаній з захистом Вітчизни, а час проходження військової служби зараховується громадянам до загального стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Тому військова служба ніяк не може бути нижчою, ніж проста, некваліфікована праця.

Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до деяких Законів України і питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців;; від 04 квітня 2006 року №359-4 п.2 ст.5 розділу II. «Прикінцеві положення» зобов'язано Кабінет Міністрів України забезпечити прийняття нормативно-правових актів щодо підвищення грошового забезпечення військовослужбовцям (посадового окладу, окладу за військовим званням, процентної надбавки за вислугу років), починаючи з 2006 року, що не реалізовано було до січня 2008 р.

Беручи до уваги правову позицію Конституційного Суду України, яка викладена в рішенні № 20-рп від 01 грудня 2004 року і відповідно до якої обмеження гарантій військовослужбовців полягає в тому, що комплекс організаційно-соціальних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення їх соціального захисту та їхніх сімей зумовлений не втратою працездатності, безробіттям або відсутністю достатніх засобів для існування (ст.46 Конституції України), а особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, певним обмеженням конституційних прав і свобод, у тому числі права заробляти матеріальні блага для забезпечення собі і своїй сім'ї рівня життя, вищого за прожитковий мінімум. Здійснення таких заходів не залежить від розміру їх доходів чи наявності фінансування із бюджету, а має безумовних характер, позивач не погоджується з розміром оплати праці, який існував до звернення до суду за захистом своїх конституційних гарантій, власне, розміром посадового окладу.

Таким чином, показники мінімальної заробітної плати, які були встановлені законами України про Державний бюджет на 2005, 2006 та 2007 роки складають: з 01.01.2005 р. - 262 грн. (ст.83); з 01.04.2005 р. - 290 грн.; з 01.07.2005 р. - 310 гри.; з

01.09.2005р. - 332 грн.; з 01.01.2006 р. - 350 грн. (ст.82); з 01.07.2006 р. - 375 грн.. і

01.12.2005р. - 400 грн.; з 01.04.2007 р. - 420 грн. (ст.76); з 01.07.2007 р. - 440 грн..

З дослідженої довідки Рівненського ОВК №17 від 20 січня 2012 року вбачається, що позивачу виплачувався посадовий оклад в період з жовтня 2005 року по грудень 2007 році в розмірі меншому ніж передбачено діючим законодавством, що призвело до недоплати йому грошового забезпечення за вказаний період та порушення його соціальних прав та свобод.

Окрім цього, відповідно до п. 2 ч. З ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-12, грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Таким чином, керуючись Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІН, недоотримане позивачем з вини відповідача грошове забезпечення підлягає компенсації в порядку визначеному кабінетом міністрів України, яка повинна бути йому нарахована та виплачена.

Відповідно до вимог ст.З Конституції України, забезпечення прав і свобод громадянина є головним обов'язком держави.

Статтями 6, 8 Конституції України визначено, що органи влади здійснюють свої повноваження відповідно до Конституції й законами України, і діють на принципах верховенства права.

Стаття 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зазначає, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження, є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до повного задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.70,72,94,159,160,161,163,167,185,186, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.22 Конституції України, ст. 9 Закону України „Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Поновити ОСОБА_1 процесуальний строк на звернення суду.

Зобов'язати Рівненський обласний військовий комісаріат здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з січня 2005 року по грудень 2007 року (з врахуванням усіх надбавок та доплат, що були включені до складової грошового забезпечення у цей період) із застосуванням посадового окладу в розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством України на відповідний період за КЕКВ 1112 кошторису Рівненського ОВК.

Зобов'язати Рівненський обласний військовий комісаріат провести ОСОБА_1 нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків недоотриманого грошового забезпечення за рахунок коштів передбачених за КЕКВ 1112 кошторису Рівненського ОВК.

Стягнути з Рівненського обласного військового комісаріату в дохід держави судовий збір в сумі 32,19 грн.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий: