Справа № 22-а-533/11
Суддя: Чупікова В. В.
Дата ухвалення: 2011-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Апеляційний суд Чернівецької області
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2011 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області в складі:

головуючого Чупікової В.В.,

суддів: Перепелюк І.Б., Галичанського А.Д.

розглянувши у порядку письмового провадження за наявними матеріалами справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Сторожинецькому районі (далі - УПФ) про стягнення щомісячної соціальної допомоги дітям війни за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Сторожинецькому районі на постанову Сторожинецького районного суду від 05 лютого 2010 року,

встановила:

У жовтні 2009 року ОСОБА_1 звернулася до суду з названим позовом.

Постановою Сторожинецькому районного суду від 05 лютого 2010 року позов задоволено частково.

Визнано неправомірною відмову УПФ в Сторожинецькому районі щодо виплати позивачці щомісячної соціальної допомоги у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.

Зобов'язано УПФ в Сторожинецькому районі Чернівецької області, що знаходиться в м. Сторожинець, Чернівецької області, вул. Лопуляка,6 провести нарахування та виплату з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року включно та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року включно - ОСОБА_1 підвищення до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком на підставі положень ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з урахуванням вже нарахованих та виплачених сум в розмірі 1411,52 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі УПФ просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Посилається на неповне з'ясування обставин справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

У справі встановлено, що позивачка відноситься до категорії громадян, яким встановлено статус дитини війни.

Статтею 6 Закону № 2195-ІУ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на ЗО відсотків мінімальної пенсії за віком.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 визнано таким, що не відповідає Конституції України п. 41 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007, яким внесено зміни до ст. 5, 6 Закону № 2195-ІУ щодо виплати дітям війни надбавки, встановленої для учасників війни, тобто 10% від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до частини 2 статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Разом із цим, у силу вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вирішуючи спір і задовольняючи позов, суд правомірно виходив з того, що УПФ як орган, якому делеговано повноваження щодо призначення і виплати пенсій та доплат до них, повинно було діяти у відповідності з вимогами статті 6 Закону № 2195-ІУ і здійснити позивачці відповідні нарахування, але у порушення вимог указаної статті УПФ з 22 травня по 31 грудня 2008 року виплати проводило у меншому розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 530 «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян», чим і допустило протиправну бездіяльність.

Враховуючи наведене, суд дійшов правильного висновку про те, що відповідач повинен донарахувати та здійснити виплати за вказаний період у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Доводи апелянта про те, що норма ст. 6 Закон України № 2195-ІУ з 22 травня 2008 року втратила чинність є необгрунтованими, оскільки вона залишилася в редакції, що існувала до внесення змін до неї Законом № 107-

Доводи УПФ щодо правомірності своїх дій з посиланням на відсутність бюджетних коштів для повної реалізації програми з доплат дітям війни не заслуговують на увагу, оскільки питання фінансування цих видатків не виступає предметом даного спору. Проблеми надання бюджетних коштів

УПФ для виконання покладених на нього обов'язків у справах цієї категорії виходять за межі заявлених вимог і судом не розглядалися.

Щодо доводів відповідача про те, що поняття мінімальна пенсія за віком, про яке йдеться в ст. 28 Закону № 1058-ІУ, застосовується виключно для визначення пенсій, що призначаються лише за цим Законом і не стосується дітей війни відповідно до ст. 6 Закону № 2195-ІУ, то вони є безпідставними.

Положення частини 3 статті 28 Закону № 1058-ІУ не є перешкодою для застосування зазначеної величини (мінімального розміру пенсії за віком) для розрахунку інших пов'язаних із нею пенсій чи доплат, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого мінімального розміру пенсії за віком, крім передбаченого частиною 1 цієї статті.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов в частині вимог' про виплату підвищення до пенсії за період з 9 липня по 31 грудня 2007 року, не врахував положень ст. ст. 99, 100 у редакції, яка була чинною на час вирішення спору.

Так, статтею 99 КАС встановлено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 100 КАС пропущення строку звернення до суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Як вбачається з матеріалів справи з позовом до суду позивачка звернулася у березні 2009 року.

Суд першої інстанції виходив з того, що річний строк звернення до адміністративного суду слід відраховувати з часу отримання позивачкою письмової відповіді УПФ про відмову у виплаті допомоги, тобто з березня 2009 року, а тому позивачка цей строк не пропустила.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

УПФ наполягало на відмові у позові щодо вимог позивачки про виплату їй підвищення до пенсії за 2007 рік з підстав пропущення позивачкою строку для звернення до суду,а також наполягає на цьому в апеляційні скарзі.

Встановлено, що про порушення права на виплату підвищення до пенсії у розмірі, встановленому ст. 6 Закону 2195 - IV, яке позивачка набула відповідно у липні 2007 року, тобто після оприлюднення рішень Конституційного Суду України у справах № 6-рп/2007, № 10-рп/2008, якими визнавалися неконституційними зупинення та скасування ст. 6 згаданого Закону, ОСОБА_1 повинна була дізнатися у липні - грудні 2007 року, тобто після оприлюднення згаданого рішення та до завершення року, за який мало виплачуватися підвищення до пенсії.

Позивачка звернулася з позовом у березні 2009 року, а тому пропустила строк для звернення до суду щодо позовних вимог про виплату підвищення до пенсії за період з 9 липня по 31 грудня 2007 року.

ОСОБА_1 не посилалася на поважні причини пропуску строку на звернення до суду і такі докази у справі відсутні.

Таким чином, допущені судом першої інстанції порушення призвели до неправильного вирішення справи, а тому є підстави для скасування постанови суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов'язання виплатити підвищення до пенсії за період з 9 липня по 31 грудня 2007 року та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у позові.

На підставі наведеного та керуючись пунктом 1 розділу XII «Прикінцеві положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. ст. 195, 197, 198, 200, 205 КАС України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду в Сторожинецькому районі задовольнити частково.

Постанову Сторожинецького районного суду від 5 лютого 2010 року скасувати в частині визнання неправомірною відмову управління Пенсійного фонду України в Сторожинецькому районі у виплаті ОСОБА_1 підвищення до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком за період з 9 липня по 31 грудня 2007 року та зобов'язання провести нарахування та виплату підвищення до пенсії у цей період часу.

У задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині відмовити.

В решті постанову Сторожинецького районного суду від 5 лютого 2010 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили даною постановою.

Головуючий

Судді