Справа № 2-а-1081/11
Суддя: Ковальчук М. В.
Дата ухвалення: 2011-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 2-а-1081/11
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2011 року м. Олевськ

27 травня 2011 року м.Олевськ

Суддя Олевського районного суду Житомирської області Ковальчук М.В., розглянувши в письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Олевському районі Житомирської області про визнання дій неправомірними та стягнення недоплаченої щомісячної соціальної допомоги, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Олевському районі Житомирської області про визнання неправомірними дій відповідача щодо невиплати їй державної соціальної допомоги у відповідності із ст.6 Закону України Про соціальний захист дітей війни, стягнення з відповідача недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги за період з 04 жовтня 2010 року по 04 квітня 2011 року в розмірі 1329 грн., та зобовязання відповідача в подальшому виплачувати дану допомогу в повному обсязі. Позовні вимоги мотивує тим, що їй, відповідно до Закону України Про соціальний захист дітей війниповинна виплачуватись щомісячна соціальна допомога у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком. Однак, у 2010-2011 роках зазначена допомога виплачувалась позивачці в неповному розмірі.

Крім того, позивач просить допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з відповідача недовиплачених коштів, передбачених Законом України Про соціальний захист дітей війни та зобовязання відповідача в подальшому виплачувати дану допомогу в повному обсязі.

Позивачка в судове засідання не зявилася, але надала до суду письмову заяву, в якій зазначила прохання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, не повідомив про причини неявки, тому справа розглядається без його участі.

Суд, розглянувши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка є дитиною війни, що підтверджується копією паспорта позивачки, пенсійного посвідчення №107352.

Позивач звертався до управління Пенсійного фонду України в Олевському районі Житомирської області з прохання провести перерахунок та виплату підвищення до пенсії, як дитині війни, відповідно до ст.6 Закону України Про соціальний захист дітей війни, однак відповідачем їй було відмовлено та зазначено, що підвищення пенсії буде позивачу призначено та виплачено після прийняття Верховною Радою України змін до діючого законодавства, що стверджується листом відповідача від 04.04.2011 року №3357/02.

Статтею 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни передбачено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на 30 % мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до ч.2 ст.19 КАС України органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та Законами України.

Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та Законами України (ст. 113 Конституції України).

В даному випадку Закон України Про соціальний захист дітей війни визначає порядок і розміри допомоги.

Виплата допомоги в менших розмірах, є неправомірною, оскільки суперечить базовим положенням Конституції України про статус закону України як акта вищої юридичної сили в системі нормативно-правових актів держави та самому Закону, який регулює зазначені відносини.

Крім того, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року №9 Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя, судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого самоврядування, накази та інструкції міністерств і відомств, накази керівників підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону.

Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

Згідно приписам ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року №8 Про незалежність судової владизазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод (абз.1 п.19).

Відповідно до положень Конституції України, найвищою соціальною цінністю в Україні є людина, її права і свободи та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а їх утвердження і забезпечення є головним обов'язком держави (ст. 3), права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (стаття 21), їх зміст і обсяг при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не може бути звужений (стаття 22).

Зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Основним Законом України (лише в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк).

Окрім того, встановлений ч. 2 ст. 95 Конституції України, ч. 2 ст. 38 Бюджетного Кодексу перелік правовідносин, які регулюються Законом про Державний бюджет України, є вичерпним, а тому цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України, зокрема Законом України Про соціальний захист дітей війнита не може будь-яким чином змінювати визначене іншими законами України правове регулювання суспільних відносин.

Також є безпідставними доводи УПФ України в Олевському районі, з приводу того, що вони є неналежним відповідачем, оскільки відповідно до Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою КМУ від 24.10.2007 року №1261 та з урахуванням Положення про Управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, затвердженого постановою правління ПФУ від 30.04.2002 року №8-2, саме зазначений відповідач забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, безпосередньо призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії та інші виплати відповідно до чинного законодавства, отже є відповідачем у справах щодо здійснення виплат підвищення до пенсії особам, які підпадають під дію Закону України Про соціальний захист дітей війни.

Таким чином відповідач неправомірно обмежував позивачку у її праві на отримання допомоги в розмірі, зазначеному в ст.6 Закону України Про соціальний захист дітей війни, чим порушив її право на соціальний захист.

Як вбачається з адміністративного позову, позивачка просить про захист своїх прав на отримання допомоги як особа, яка є дитиною війни за період з 04 жовтня 2010 року по 04 квітня 2011 року.

Разом з тим, обираючи спосіб захисту порушеного права позивачу, слід керуватися тим, що відповідно до положень ст.6 Закону України Про соціальний захист дітей війнизазначена допомога призначається і виплачується органами Пенсійного фонду України.

З огляду на те, що спеціальним Законом, який встановлює гарантований державою рівень матеріальної підтримки дітей війни, функції щодо призначення та виплати відповідної допомоги віднесено до компетенції органів Пенсійного фонду, тому суд не уповноважений здійснювати розрахунки сум зазначеної допомоги, а також стягувати вказані суми.

Також ч.2 ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи зазначене, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, відповідно до ч.2 ст.11 КАС України, оскільки це необхідно для повного захисту прав позивача та зобовязати відповідача провести перерахунок та виплату позивачу допомоги як дитині війни, відповідно до ст.6 Закону України Про соціальний захист дітей війнипочинаючи з 04 жовтня 2010 року по 04 квітня 2011 року, оскільки позивач дізнався про порушення своїх прав 04 квітня 2011 року в день отримання листа-відмови відповідача.

Враховуючи те, що ст.256 КАС України, не передбачено негайного зобовязання рішення суду, тому в даній частині позову слід відмовити.

Статтею 162 КАС України передбачено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення субєкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності.

Керуючись ст.ст.8, 22 Конституції України, ст.6 Закону України Про соціальний захист дітей війни, ст.ст. 10, 11, 71, 86, 99,128, 159, 162, 163, 167, 186 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати дії Управління Пенсійного фонду України в Олевському районі Житомирської області щодо невиплати ОСОБА_1 щомісячної державної соціальної допомоги як дитині війни у відповідності із ст. 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни протиправними.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Олевському районі Житомирської області провести нарахування та виплату ОСОБА_1 недовиплаченої щомісячної державної соціальної допомоги, як дитині війни в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, визначеної ст.28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, за період з 04 жовтня 2010 року по 04 квітня 2011 року, з урахуванням проведених виплат.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Олевському районі Житомирської області провести нарахування та виплату у подальшому ОСОБА_1 недовиплаченої щомісячної державної соціальної допомоги, як дитині війни в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, визначеної ст.28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, починаючи з 05 квітня 2011 року.

Управління Пенсійного Фонду України в Олевському районі Житомирської області звільнено від сплати державного мита на підставі п. 34 ч. 1 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України Про державне мито.

ОСОБА_1 звільнена від сплати державного мита на підставі п.18 ч.1 ст.4 Декрету Кабінету Міністрів України Про державне мито.

В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції може бути подана до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Олевський районний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: ОСОБА_2