Справа № 826/1406/15
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2015-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 вересня 2015 року № 826/1406/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Погрібніченка І.М., суддів Іщука І.О., Шулежка В.П. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доМіністерства юстиції України
провизнання протиправними дій, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

29 січня 2015 року до Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) з адміністративним позовом про:

- визнання протиправними дій Міністерства юстиції України (далі - МЮУ, відповідач) щодо складання акту від 30.04.2013 про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 30 квітня 2013 року з 16 год. 45 хв. до 17 год. 00 хв.;

- скасування акту від 30.04.2013 про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 30 квітня 2013 року з 16 год. 45 хв. до 17 год. 00 хв., як незаконного з часу його складання.

Справа перебувала в провадженні судді Саніна Б.В. Справі був присвоєний № 826/1406/15.

У зв'язку з тимчасовою непрацездатністю судді, в провадженні якого перебувала справа і ним не розглянута, на підставі Розпорядження керівника апарату Окружного адміністративного суду м. Києва «Щодо призначення повторного автоматичного розподілу справ» від 24.04.2015 № 415, справу № 826/1406/15 передано на повторний автоматичний розподіл справ між суддями.

Згідно Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.04.2015, справу № 826/1406/15 перерозподілено на суддю Погрібніченка І.М.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 квітня 2015 року справу № 826/1406/15 прийнято до провадження суддею Погрібніченком І.М. Вказаною ухвалою вирішено, що справа буде розглядатися колегією суддів.

Згідно Протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 26.05.2015 визначено склад колегії суддів з розгляду справи № 826/1406/15 у наступному складі: Погрібніченко І.М. (головуючий суддя), Іщук І.О., Шулежко В.П. (склад колегії суддів).

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України в частині позовних вимог про скасування акту від 30.04.2013 про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 30 квітня 2013 року з 16 год. 45 хв. до 17 год. 00 хв., як незаконного з часу його складання, закрито.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на те, що під час ознайомлення з матеріалами справи № 826/16299/13-а у Київському апеляційному адміністративному суді 25.06.2014 за його позовом до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії йому стало відомо про існування акту від 30.04.2013 про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці. Ознайомившись з актом, позивачу стало відомо про те, що він 30.04.2013 без поважних причин та дозволу керівництва покинув робоче місце о 16 год. 45 хв. та станом на час складання акту був відсутнім.

Позивач з діями відповідача щодо складання акту від 30.04.2013 про відсутність його на робочому місці 30 квітня 2013 року в період з 16:45 по 17:00 не погоджується. Вважає їх протиправними. Внаслідок чого, з вимогами про визнання дій Міністерства юстиції України щодо складання акту від 30.04.2013 про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 30 квітня 2013 року в період з 16:45 по 17:00 протиправними, позивач звернувся до суду.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги повністю підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача подав заперечення проти позову, в яких зазначає, що акт про відсутність на робочому місці та дії по його складанню самі по собі не породжують настання будь-яких юридичних наслідків для позивача та не впливають на його права, обов'язки та законні інтереси.

Складання такого акту не породжує правовідносин, що можуть бути предметом спору, оскільки не змінюють правового становища позивача, пов'язаного з проходженням публічної служби.

Сам по собі акт за своєю суттю є службовим документом та носієм доказової інформації.

Відтак, на думку відповідача, інформація викладена у ньому, не є актом реалізації Міністерством юстиції України повноважень у сфері управлінської діяльності.

Відомості, відображені у вказаному акті про відсутність на робочому місці можуть бути об'єктом дослідження і предметом доказування у справах про визнання протиправним та скасування рішення суб'єкта владних повноважень (наказу), прийнятого на його основі.

За вказаних обстави, відповідач вважає, що оскаржуваний позивачем акт не є рішенням, що породжує, змінює або припиняє права та обов'язки позивача у сфері публічно-правових відносин.

Крім того, відповідач звертає увагу на те, що позивач не зазначив, у чому полягає порушення його прав, у той час коли захисту в порядку адміністративного судочинства підлягають виключно порушені права.

Як наслідок, на думку відповідача, позовні вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими.

В своїх запереченнях проти позову відповідач просив в задоволенні позовних вимог відмовити. В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення адміністративного позову заперечував.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 з 21.11.2011 по 15.01.2014 працював на посаді головного спеціаліста Контрольно-ревізійного управління та Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України.

Під час ознайомлення з матеріалами справи № 826/16299/13-а у Київському апеляційному адміністративному суді 25.06.2014 за його позовом до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії позивачу стало відомо про існування акту від 30.04.2013 про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці.

Так, як вбачається з акту про відсутність на робочому місці від 30.04.3013 (далі - Акт): « 30.04.2013 ОСОБА_1 без поважних причин та дозволу керівництва покинув робоче місце о 16 год. 45 хв. та станом на час складання акту відсутній».

Акт складено 30.04.2013 о 17 год. 00 хв. та підписано начальником Управління внутрішнього аудиту Пицик Я.М., заступником начальника - начальником відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту Гуменюк Н.Ю. та головним спеціалістом відділу внутрішнього аудиту діяльності служб, підприємств та бюджетних установ Управління внутрішнього аудиту Микитюк Т.М.

Позивач, вважаючи відомості, викладені в Акті, недостовірною інформацією, 25.06.2014 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовною заявою про спростування недостовірної інформації.

19 листопада 2014 року Печерським районним судом м. Києва у справі № 757/17565/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про спростування недостовірної інформації винесено рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням Печерського районного суду м. Києва, ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

За наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 19.11.2014 в цивільній справі за його позовом до Міністерства юстиції України про спростування недостовірної інформації, Апеляційним судом м. Києва 26.01.2015 постановлено ухвалу, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Печерського районного суду м. Києва від 19.11.2014 залишено без змін (№ апеляційного провадження: 22-ц/796/15830/2014).

Незгода з діями Міністерства юстиції України щодо складання Акту обумовила позивача звернутись до суду.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення позивача та представника відповідача, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів не погоджується з доводами ОСОБА_1, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України та іншими нормативно-правовими актами.

Оскільки позивач про порушення своїх прав, свобод та інтересів дізнався 25.06.2014, а до суду за їх захистом звернувся 27.01.2015, втім по матеріалам справи інформацію у вказаному вище Акті вважав недостовірною та з метою її спростування звертався в рамках цивільного судочинства до Печерського районного суду м. Києва, колегія суддів вважає причину пропуску строку звернення до суду поважною.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Приписами частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 105 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може містити вимоги про скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень.

Так, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин. Саме необхідністю захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень і визначено завдання адміністративного судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить визнати протиправними дії суб'єкта владних повноважень щодо складання Акту, проте, ним в позові не наведено належних та допустимих доказів на підтвердження конкретних обставин допущеного Міністерством юстиції України дійсного порушення прав, свобод та інтересів позивача.

Колегія суддів зазначає, що складання відповідачем Акту не породжує правовідносин, що можуть бути предметом спору, оскільки за наслідками його складення правове становище позивача, пов'язане з проходженням публічної служби, не було змінено.

У той же час, відомості, відображені у вказаному акті про відсутність позивача на робочому місці можуть бути об'єктом дослідження і предметом доказування у справах про визнання протиправним та скасування рішення суб'єкта владних повноважень (наказу), прийнятого на його основі.

Оскільки прийнятого відповідачем на основі Акту рішення не має (не існує), відсутні й правові підстави для дослідження причин, що слугували його складенню.

З приводу викладеного колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Водночас, в п. 8 ч. 1 ст. 3 КАС України зазначено, що позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Отже, до адміністративних судів можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушуються, створено або створюють перешкоди для реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

При цьому, задоволеними можуть бути лише ті вимоги, які відновлюють охоронювані законом права, свободи та інтереси позивача.

За підстав викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для задоволення вимоги позивача про визнання протиправними дій відповідача щодо складання акту від 30.04.2013 про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 30 квітня 2013 року з 16 год. 45 хв. до 17 год. 00 хв. відсутні.

Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 69, 70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час розгляду справи доводи позивача були спростовані.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів всебічно, повно та об'єктивно, за правилами, встановленими ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази та заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому, в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Оскільки ОСОБА_1, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI, звільнений від сплати судового збору, питання розподілу судових витрат стосовно нього судом не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 69-71, ст. 94, ст. 122, ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

1. В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя І.М. Погрібніченко

Судді: І.О. Іщук

В.П. Шулежко