Справа № 820/4028/15
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2015-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2015 р.Справа № 820/4028/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Григорова А.М.

Суддів: Подобайло З.Г. , Тацій Л.В.

за участю секретаря судового засідання Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Громадянина Пакистану ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 29.07.2015р. по справі № 820/4028/15

за позовом Громадянина Пакистану ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Громадянин Пакистану ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить суд скасувати рішення Державної міграційної служби України від 03.04.2015 року за №276-15; зобов'язати Державну міграційну службу України переглянути рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Пакистану ОСОБА_1.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що він звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на тих підставах, що має цілком обґрунтовані побоювання за своє життя у разі повернення до Пакистану. 20.04.2015 року позивач отримав повідомлення, у якому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України від 03.04.2015 року № 276-15. На думку позивача, відповідач, приймаючи рішення, належним чином не вивчив та не аналізував інформацію, що може бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту. Таким чином, позивач вважає оскаржуване рішення Державної міграційної служби України необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, у зв'язку із чим просив позов задовольнити.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 29.07.2015 року залишено без задоволення позовну заяву Громадянина Пакистану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про зобов'язання вчинити певні дії.

Громадянин Пакистану ОСОБА_1, не погоджуючись з вказаним рішенням суду, в апеляційній скарзі вказує, що судом першої інстанції не було з`ясовано всі обставини справи та рішення є необґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 29.07.2015 року та скасувати рішення Державної міграційної служби України; зобов'язати Державну міграційну службу України переглянути рішення про відхилення скарги ОСОБА_1 на наказ № 820/4028/15 від 03.04.2015 року Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач в судовому засіданні підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Залишаючи без задоволення позовну заяву суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними, а тому не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивач, ОСОБА_1, є громадянином Пакистану, 07.08.2014 року повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 34-36).

Працівниками Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області з позивачем 22.08.2014 року,12.09.2014 року, 23.09.2014 року та 22.12.2014 року проведено співбесіди, що також підтверджується протоколами співбесід (а.с.43-51) та складено висновок за згаданою заявою (а.с. 52-60).

За результатами розгляду особової справи ОСОБА_1 та висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області Державною міграційною службою України прийнято рішення №276-15 від 03.04.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 61).

Відповідно до матеріалів особової справи, під час співбесід з працівниками міграційної служби ОСОБА_1 повідомив, що батьківщину він покинув легально, участі у бойових діях чи в їх організаціях позивач та члени її родини не брали, причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які б були пов'язані із національною, релігійною приналежністю та політичними переконаннями не був. До України позивач приїхав на навчання.

У 2006 році він звертався до органів міграційної служби України із заявою про надання статусу біженця, проте йому відмовлено у визнанні біженцем, у зв'язку із чим позивач звернувся до суду.

Проте, рішеннями Московського районного суду м.Харкова, Харківського апеляційного адміністративного суду та Вищого адміністративного суду України позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання біженцем залишені без задоволення.

Також, позивач повідомив, що неодноразово затримувався та був засуджений Київським районним судом м.Харкова за незаконне переміщення людей із Росії на територію України.

На підставі наданих ОСОБА_1 відомостей, співробітники Державної міграційної служби України дійшли висновку, що заява необґрунтована та у заявника відсутні умови, передбачені п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Матеріалами справи встановлено, що позивачем не було надано до органу міграційної служби достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування саме його на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань.

Крім того, до суду позивачем також не надано доказів в обґрунтування наявних побоювань переслідувань або дискримінації, доказів того, що він потребує захисту. Також, слід зазначити, що позивач покинув країну свого походження легально разом з батьками, без будь-яких перешкод з боку як державних органів, так і недержавних угрупувань.

Правовідносини з приводу визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, унормовані Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відповідно до ст.1 під біженцем розуміється особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань (п.1 ч.1 ст.1); під особою, яка потребує додаткового захисту, розуміється особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.13 ч.1 ст.1); під особою, яка потребує тимчасового захисту, розуміються іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають на території країни, що має спільний кордон з Україною, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження (п.14 ч.1 ст.1).

Положеннями ч.1 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що орган міграційної служби, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Положеннями ч. 4 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Згідно ч. 6-9 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на оскарження орган міграційної служби до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи, а також інформує про це протягом трьох робочих днів орган внутрішніх справ за місцем проживання особи.

У разі невикористання особою права на оскарження протягом п'яти робочих днів з дня її письмового повідомлення про прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби вилучає у такої особи довідку про звернення за захистом в Україні, інформуючи про це орган внутрішніх справ за місцем проживання особи протягом трьох робочих днів, та повертає особі документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи, що перебувають на зберіганні в органі міграційної служби.

За правилами ст.12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" таке рішення територіального органу може бути оскаржено в адміністративному порядку до Державної міграційної служби України.

Положеннями ч. 5 ст.12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що рішення за скаргою приймає спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як на три місяці.

Абзацом 4 ч. 1 ст. 6 вказаного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

З положень наведеної норми закону випливає, що відповідачі, при винесенні спірних рішень діяли у межах законодавчо наданих повноважень.

Відповідно до ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч.1 ст.86); ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили (ч.2 ст.86); суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст.86).

Матеріали наданої відповідачем на вимогу суду особової справи заявника не містять визначених Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" обставин для набуття позивачем статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно частин 1, 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року поняття "біженець" включає підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

У відповідності до підпунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Позивач на території України перебуває нелегально.

Позивачем не було надано до установи відповідача жодних переконливих доказів, які б свідчили про переслідування позивача на батьківщині.

Так, ОСОБА_1 додав інформацію по країні походження, а саме фотографії, однак із вказаних матеріалів не вбачається, яка саме країна зображена на них, тобто вони не свідчать про загальновідому ситуацію саме в Пакистані і не містять інформації щодо переслідування або утисків особисто позивача в країні його громадянської належності.

Значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

В ході співбесіди позивач обмежувався переважно загальновідомою інформацією та не довів наявність будь-яких підстав щодо побоювань за своє життя та життя своєї сім'ї на батьківщині.

Аналіз матеріалів особової справи дозволяє зробити висновок, що ОСОБА_1 не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через особисті побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками національності.

Позивач у країні громадянської належності не перебував членом жодної громадської, військової та релігійної організації та утисків на батьківщині за жодною з конвенційних ознак не мав.

На співбесіді позивач зазначав на перебування у партії «Пахтунхва Милли», але з пояснень не вбачається наявність переслідувань чи обгрунтовних побоювань. При цьому, попередньо позивач визначав свою належність до іншої політичної сили.

Відповідно до п.164, А, гл.V Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців особи, вимушені покинути країну походження в результаті внутрішніх і міжнародних озброєних конфліктів, звичайно не розглядаються як біженці по визначенню Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року. Конвенція не застосовується до конфліктів між групами, що змагаються, чи за відсутності ефективного уряду, що відповідає за здійснення міжнародних зобов'язань у сфері прав людини.

Загроза життю, безпеці та свободі внаслідок загальнопоширеного насильства чи систематичного порушення прав людини не є конвенційною ознакою набуття статусу біженця, а потребує надання заявнику додаткового (гуманітарного) захисту, який у чинному законодавстві України відсутній.

Позивач не навів фактів недозволеного поводження ні відносно себе, ні відносно близьких членів сім'ї.

Викладене є підтвердженням тому, що держава, громадянином якої він є, забезпечує йому права, а позивач користується захистом органів офіційної влади країни, тобто добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності, а значить він не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто видати національний паспорт, або продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію). Факт добровільно прийняття заявником захисту з боку своєї країни, свідчить про те, що він не потребує міжнародного захисту.

В Україні позивач намагається легально залишитись з метою подальшого проживання, а пошук кращих економічних та соціальних умов життя є сферою правового регулювання Закону України "Про імміграцію" з відповідним правовим статусом, який набувається відповідно до цього закону.

Згідно з п. F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, мігрант - це особа, яка добровільно залишає країну, щоб поселитися в іншому місті, а його дії мотивуються особистим бажанням, отже позивач є мігрантом, а не біженцем.

Відповідно до п.45 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідувань.

З аналізу матеріалів справи вбачається, що позивач не виявив ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими.

Таким чином, вищенаведене дає підстави стверджувати, що легалізація на території України та економічний фактор змусили позивача залишити країну своєї громадянської належності та звернутися до органу міграційної служби.

Крім того, позивач перебуває за межами країни громадської належності. При цьому відсутні підстави вважати, що позивач не може повернутися до Пакистану через серйозну загрозу життю, фізичній недоторканості чи свободі внаслідок загального насилля чи подій, що серйозно порушують громадський порядок.

Крім того, ознак того, що позивач міг бути причетним до подій, які могли підвести його під дію положень про виключення, що містяться в підпункті а) b) з) пункту F статті 1 Конвенції 1951 року виявлено не було.

При оцінюванні рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, суд дотримується вимог частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства, згідно якої у справах про оскарження рішень суб'єктів владних повноважень суди повинні перевіряти чи прийняті такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Позивачем не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих його побоювань стати жертвою переслідувань та котрі впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.

Причини, які позивач має щоб залишитись в Україні не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідування, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Посилання позивача про неможливість повернення до рідного міста у зв'язку з тим, що держава його не контролює, не свідчить про неможливість повернення у країну.

Також необґрунтовані посилання позивача викладені в апеляційній скарзі та підтримані у суду, що у нього на утриманні є неповнолітній син громадянин України, оскільки це не є підставою для надання спірного статусу. Наведене може бути підставою для надання дозволу на постійне проживання, що вирішується в іншому порядку.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про законність і обґрунтованість рішення Державної міграційної служби України рішення Державної міграційної служби України від 03.04.2015 року за №276-15.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо залишення без задоволення позовних вимог та зазначає, що доводи апеляційної скарги не впливають на правомірність висновків суду. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, ст. 198, ст.200, ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 29.07.2015р. по справі № 820/4028/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Григоров А.М.
Судді(підпис) (підпис) Подобайло З.Г. Тацій Л.В.
Повний текст ухвали виготовлений 21.09.2015 р.