Справа № 802/2338/15-а
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2015-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

22 вересня 2015 р. Справа № 802/2338/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Воробйової Інни Анатоліївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Дмитрука Михайла Володимировича,

позивачів: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника позивачів: ОСОБА_3,

представника відповідача (головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області): ОСОБА_4,

представника відповідача (реєстраційної служби Липовецького РУЮ): ОСОБА_5,

представника відповідача (відділу Держгеокадастру у Липовецькому районі Вінницької області) ОСОБА_6,

представника третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_7,

у відсутність представника третьої особи що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні питання щодо підсудності справи

за позовом: ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_8

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Приборівська сільська рада Липовецького району

до: Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області,

реєстраційної служби Липовецького районного управління юстиції,

відділу Держгеокадастру у Липовецькому районі Вінницькій області,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_9

про: визнання недійсним договору, зобов'язання вчинити дії, визнання бездіяльності протиправною та відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького окружного адміністративного суду знаходиться адміністративна справа за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_8, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Приборівська сільська рада Липовецького району Вінницької області до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, реєстраційної служби Липовецького районного управління юстиції, відділу Держгеокадастру у Липовецькому районі Вінницькій області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_9 про визнання недійсним договору, зобов'язання вчинити дії, визнання бездіяльності протиправною та відшкодування моральної шкоди.

Перед початком розгляду справи по суті судом ініційовано питання стосовно розгляду справи в межах адміністративного судочинства.

Позивачі та їх представник вказали, що дана справа підсудна саме адміністративному суду, оскільки предметом оскарження фактично є рішення субєкта вданих повноважень, а відносини, які виникли між сторонами носять публічно-правовий характер.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача підтримала позицію позивачів.

Представники відповідачів вважають, що дана справа не має розглядатись в порядку адміністративного судочинства, оскільки є спором про право користування землею.

Розглянувши питання щодо підсудності справи адміністративному суду, заслухавши думку осіб, що беруть участь у справі, надавши оцінку позовним вимогам та обставинам справи, які мають значення при вирішенні цього процесуального питання, суд дійшов висновку, що провадження у справі слід закрити із наступних підстав.

Як випливає із матеріалів адміністративного позову позивачі просять суд:

1. визнати недійсним договір оренди земельної ділянки №97 від 02.02.2015 року укладений між ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області та гр.ОСОБА_9, як вчинений з грубим порушенням норм земельного законодавства;

2. зобовязати ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області скасувати реєстрацію права оренди гр.ОСОБА_9 оспорюваної земельної ділянки за кадастровим номером :04:000:1056 в Державному земельному кадастрі та державну реєстрацію іншого речового права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При цьому в судовому засіданні представником позивачів вказано, що у цій вимозі йдеться також про оскарження неправильності (незаконності) внесення відомостей у земельний кадастр щодо статусу спірної землі, її власника і користувача.

3. визнати бездіяльність ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області в питанні розмежування земель державної та комунальної власності стосовно оспорюваної земельної ділянки пасовища, яка спричинила до тимчасової втрати права громади Приборівської сільської ради на громадське пасовище на оспорюваній земельній ділянці та зобовязати відповідача повернути оспорювань земельну ділянку у якості пасовища в розпорядження Приборівської сільської ради Липовецького району;

4. зобовязати ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області відшкодувати моральну шкоду на користь позивачів по 3000 грн. на кожного позивача, що складає в сумі 9000 грн.

За змістом статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Водночас суб'єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб'єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За змістом частини 2 вказаної статті до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Отже, визначальним при визначенні підсудності спору адміністративним судам є не тільки субєктний склад але й належність спору до публічно-правового.

Згідно визначення, наведеного у пункті 7 частини 1 статті 3 КАС України, суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Разом з цим, виходячи з положень статей 13, 14 Конституції України, статей 177, 181, 324, глави 30 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 148 Господарського кодексу України (далі - ГК України), земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах з метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок.

З положень статей 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, статей 11, 16, 167, 169, 374 ЦК України, статей 2, 8, 48, 133, 148, 152, 197 ГК України, статей 80, 84, 123, 124, 127, 128 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) випливає, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок державної або комунальної власності, укладенні, зміні, розірванні договорів купівлі-продажу, ренти, оренди земельної ділянки та інших договорів щодо земельних ділянок, встановленні сервітуту, суперфіцію, емфітевзису, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.

Реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини. Отже, у таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними та фізичними особами, у тому числі з суб'єктами підприємницької діяльності.

Відносини, пов'язані з набуттям та реалізацією громадянами, юридичними особами прав на земельні ділянки та з цивільним оборотом земельних ділянок ґрунтуються на засадах рівності сторін і є цивільно-правовими.

Таким чином, справи у спорах за участю державних органів та органів місцевого самоврядування, що виникають з правовідносин, у яких державні органи та органи місцевого самоврядування реалізують повноваження власника землі, а також в інших спорах, які виникають із земельних відносин приватноправового характеру, за відповідності складу сторін спору статті 1 ГПК або статті 2 ЦК України підвідомчі господарським судам або місцевим загальним судам відповідно.

Отже, спір, що виник внаслідок порушення права суб'єкта господарської діяльності на земельну ділянку, в тому числі органами державної влади та місцевого самоврядування, є спором про право і підлягає розгляду за правилами ГПК або ЦПК в залежності від складу сторін.

Окремо слід зазначити й таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Таким чином й беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Аналогічна позиція щодо правил визначення юрисдикції адміністративних судів наведена в постанові Верховного суду України від 25 лютого 2015 року.

В силу норми абзацу 2 частини першої статті 244-2 КАС України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Так, згідно висновку Верховного Суду України який міститься у постанові від 17 лютого 2015 року справа № 21-551а14, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у господарських справах Верховного Суду України зазначила, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Приймаючи постанову від 16 грудня 2014 року № 21-544а14, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у господарських справах Верховного Суду України також дійшла висновку, що спір щодо захисту цивільних прав, що виникають із земельних відносин, має не публічний, а приватно-правовий характер, а тому вирішення таких спорів не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Те, що така категорія спорів є спором про право та не розглядається в порядку адміністративного судочинства підтверджується й ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.06.2015 р.

Окремо щодо вимоги про стягнення моральної школи, то слід вказати на наступне.

Згідно частини другої статті 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

За таких обставин, враховуючи, що заявлений спір не є публічно правовим, відтак, вимоги про відшкодування моральної шкоди також не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Отже, враховуючи зміст спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність публічного - правового спору, а тому даний позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства в розумінні статті 3 КАС України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 157 КАС України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про закриття провадження по справі.

Одночасно, відповідно до положень частини другої статті 157 КАС України слід розяснити позивачам, що такий спір відноситься до юрисдикції місцевого загального суду.

Керуючись ст.ст. 157, 165, 186, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

провадження у справі закрити.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. Якщо ухвалу було постановлено у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії ухвали суду безпосередньо в суді, то п'ятиденний строк на апеляційне оскарження ухвали суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії ухвали суду.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна