Справа № 826/11964/15
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2015-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

17 вересня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Дешко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» до Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, третя особа: ОСОБА_2 про скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 липня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про задоволення позовних вимог.

Апелянт посилається на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є на його переконання підставою для скасування судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна на все майно ОСОБА_2 накладено арешт на підставі постанови Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції в місті Києві від 02 грудня 2011 року.

Враховуючи те, що ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» є іпотекодержателем всього майна, що належить ОСОБА_2, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом, в якому просить скасувати вказану вище постанову про накладення арешту.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачем не надано доказів щодо порушення відповідачем Закону України «Про виконавче провадження» під час прийняття постанови державним виконавцем, а також доказів щодо звернення боржника до державного виконавця з клопотанням про зняття арешту з майна, яке перебувало у позивача в іпотеці та на яке було накладено арешт, тому оскаржувана постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження є правомірними, прийнятими на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, а тому не підлягають скасуванню.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст.6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Статтею 17 вищезазначеного Закону передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом, відповідно до якого підлягають виконанню державною виконавчою службою, серед іншого, виконавчі листи, що видаються судами.

Відповідно до ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, у якій вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Відповідно до ст.32 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

Згідно ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.54 вищевказаного Закону звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Відповідно до ч.8 ст.54 вищевказаного Закону примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст.57 вищевказаного Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, серед іншого, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч.6 ст.3 зазначеного Закону, у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Таким чином, у іпотекодержателя виникає право на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки тільки у випадку порушення боржником основного зобов'язання.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.09.2007 року між ОСОБА_2 (позичальник) та ВАТ «Сведбанк» (банк) укладено кредитний договір № 2706/0907/71-335, відповідно до якого банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 193000 доларів США, на строк з 05.09.2007 року по 05.09.2032 року включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором.

В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором від 05.09.2007 року № 2706/0907/71-335, між позивачем (іпотекодавець) та ВАТ «Сведбанк» (іпотекодержатель) укладеного Іпотечний договір від 05.09.2007 року № 2706/0907/71-335-Z-1, відповідно до якого, іпотекодавець передає в іпотеку іпотеко держателю належне йому на праві власності майно: квартиру під номером АДРЕСА_1.

Відповідно до договору факторингу від 28.11.2012 року №15 та договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 року, укладених між ПАТ «Сведбанк» (яке виступає правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк») та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованостей боржників, та права вимоги за іпотечними договорами, у тому числі за іпотечним договором від 05.09.2007 року № 2706/0907/71-335-Z-1.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна на все майно ОСОБА_2 накладено арешт на підставі постанови Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції в місті Києві від 02 грудня 2011 року.

Обґрунтовуючи підставі звернення до суду, позивач зазначає, що на трикімнатну квартиру, що є предметом іпотеки за Іпотечним договором від 05.09.2007 року накладено арешт, а ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», у свою чергу, як іпотекодержатель має першочергове право на задоволення вартості предмету іпотеки своїх вимог, переважно перед іншими кредиторами, у зв'язку з чим позивач вважає незаконним накладання арешту та заборони відчуження на вищезазначену квартиру.

З сукупного аналізу наведених правових норм та обставин справи колегія суддів приходить до висновку, що накладення арешту на майно у виконавчому провадженні не є актом звернення стягнення на майно, а є дією спрямованою на забезпечення можливості звернення стягнення на майно у майбутньому, а також те, що стягнення коштів за рахунок предмета іпотеки можливо лише у випадку порушення боржником основного зобов'язання та залишок коштів після задоволення вимог іпотекодержателя використовується для задоволення вимог інших стягувачів.

Таким чином, факт накладення арешту на предмет іпотеки не може порушувати переважне право іпотекодержателя на звернення стягнення на майно, що перебуває в іпотеці. Крім того, позивачем доказів та пояснень на підтвердження факту звернення до відповідачів щодо зняття арешту з майна, що перебуває в нього у іпотеці, не надано.

З аналізу норм закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що право державного виконавця на накладення арешту на майно боржника не обмежено перебуванням такого майна у іпотеці та не встановлено обов'язку державного виконавця при накладенні арешту на майно боржника здійснити перевірку відсутності обтяження зазначеного майна іпотекою.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем дотримано вимоги Закону України «Про виконавче провадження» при винесенні постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, оскільки позивачем не надано доказів щодо порушення відповідачем Закону України «Про виконавче провадження» під час прийняття зазначених постанов, а також доказів щодо звернення боржника до державного виконавця з клопотанням про зняття арешту з майна, яке перебувало у позивача в іпотеці та на яке було накладено арешт, тому оскаржувані постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження є правомірними, прийнятими на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, а тому не підлягають скасуванню.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, а судом першої інстанції повно встановлені обставини у справі, яким дана належна правова оцінка на підставі законодавства, яке врегульовує спірні відносини.

Отже, колегія суддів вирішила згідно ст. 200 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 липня 2015року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Головуючий суддя Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.