Справа № 814/1302/15
Суддя: Марич Є. В.
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв

18.06.2015 р. № 814/1302/15

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Марича Є.В. розглянув у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1, вул. Комсомольська, 41,Василівка,Березанський район, Миколаївська область,57411

доОчаківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Миколаївській області, вул. Шкрептієнка, 27,Очаків,Миколаївська область,57508

провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 06.01.2015р. № НОМЕР_1, від 01.04.2015р. № НОМЕР_1, від 01.04.2015р. № НОМЕР_2,
ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі-позивач, ФОП ОСОБА_1С.) звернувся до суду з позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень очаківської обєднаної державної податкової інспекції головного управління Міндоходів у Миколаївській області (далі-відповідач, податкова, Очаківська, ОДПІ) № НОМЕР_1 від 06.01.2015 р., № від 01.04.2015 р., № від 01.04.2015 р., а також визнання протиправним та скасування рішення № НОМЕР_3 від 25.02.2015р. про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, вимоги № ф- від 25.02.2015р. про сплату боргу (недоїмки).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішення податкової прийняті з порушенням норм чинного законодавства на підставі безпідставних та необґрунтованих висновків викладених в акті перевірки, а відтак підлягають скасуванню.

Відповідач вважає позовні вимоги не обґрунтованими з підстав зазначених в письмових запереченнях.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Дослідивши всі матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

12 лютого 2015 року на підставі п.п.20.1.4 п.20.1 ст. 20, п.75.1 ст. 75, ст.77, пп.78.1.5 п.78.1 ст.78 Податко вого кодексу України, ст.13, ст.14 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загально обовязкове державне соціальне страхування», відповідно до наказу від 10.02.2015р. № 21 Очаківською ОДПІ проведено документальну позапланову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками за період з 01.01.2011 по 31.12.2013, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загаль нообовязкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 31.12.2013, за результатами якої складено акт перевірки № 5/17/НОМЕР_4 від 16.02.2015р. (арк. с. -16-52, далі-Акт).

В акті перевірки зроблено висновок про порушення позивачем:

- ст. 138 та 177 Податкового кодексу України, п. 5.1, пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5, пп. 5.3.9 7..5.9 ст. 5 ЗУ «Про оподаткування прибутку підприємств», внаслідок чого перевіркою до нараховано податку на доходи з фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування за 2011-2013 роки на суму 25050,99 грн.;

- ч. 2 п.1 ст. 7 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове держа вне соціальне страхування», в результаті донараховано єдиного внеску за 2011-2013 роки на суму 57951,28 грн.;

- п.44.1 ст.44, п.1.3 ст.198 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету всього в сумі 32515,00 грн.

За результатами розгляду скарги позивача від 22.01.2015р. №22/01-15, Головним правлінням ДФС у Миколаївській області прийнято рішення від 18.03.2015р. №656/10/14-29-10-05-10, яким залишено без змін податкове повідомлення-рішення від 6.01.2015 №; скасовано податкове повідомлення-рішення від 06.01.2015 № в частині визначення грошового зобовязання з ПДВ у сумі 15840 грн.; збі льшено грошове зобовязання ФОП ОСОБА_1 з ПДФО на суму 1205,08 грн.; скаргу ФОП ОСОБА_1 від 22.01.2015 №22/01-15 в частині оскарження податкових повідомлень-рішень Березанського відділення Очаківської ОДПІ ГУ Міндоходів у Миколаївській області від 06.01.2015 №, № задоволено частково.

04 квітня 2015 року, у звязку із частковим задоволенням скарги ФОП ОСОБА_1 від 22.01.2015 №22/01-15, до Позивача надійшли податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_2 від 01.04.2015р., яким збільшено суму грошового зобовязання за платежем ПДВ з вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) в розмірі 25 146,25 грн. та податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 01.04.2015р., яким збільшено суму грошового зобовязання за платежем податок на доходи фіз. осіб, що спл. фіз. особами за результа тами річного декларування в розмірі 1 205,08 грн.

Висновки про порушення позивачем податкового законодавства ґрунтуються на не підтверджені звязку пробігу автомобілів та як наслідок витрачання паливно-мастильних матеріалів з господарською діяльністю позивача. Відповідач ставить під сумнів використання позивачем автомобілів Skoda Octavia A5 Ambiente та УАЗ-3103.

Суд надаючи правову оцінку обставинам та відносинам, що виникли між сторонами, виходить з наступного.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Також, статтею 1 Закону України від 16.07.1999 р. № 996-ХІV Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні встановлено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки, акти тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції та за наявності всіх реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Відповідно до статті 1 Закону України від 16.07.1999 р. № 996-ХІV Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Тобто, визначальною і обовязковою ознакою господарської операції є реальна зміна майнового стану платника податків, що також відповідає і кореспондує з нормами ПК.

Так, згідно з пунктом 138.2 статті 138 ПК, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому, відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно із п. 177.2. ст. 177 ПК України об'єктом оподаткування фізичних осіб - підприємців є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковува ним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтверджени ми витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприєм ця.

Відповідно п. 177.4. ст. 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов'яза них з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включа ються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Вказані норми вказують на те, що витрати суб'єкта господарювання, який не є плат ником податку на прибуток, але надає звітність про доходи від заняття підприємницької діяльністю, формуються у тому ж порядку як у платників податку на прибуток.

Згідно пунктом 198.3 статті 198 ПК, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість, є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

З наведеного випливає, що сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) в разі фактичного здійснення господарської операції не впливає на формування податкового кредиту покупцем та суму бюджетного відшкодування.

Чинним законодавством України не встановлено обов'язку покупця сплачувати ПДВ ще й до бюджету, коли такий податок не буде сплачений продавцем або іншою особою, з урахуванням суми податку, отриманого від покупця в ціні товару.

Якщо контрагент не виконав свого зобовязання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність з негативними наслідками саме щодо цієї особи.

Зазначена обставина не є підставною для позбавлення платника податку права на відшкодування податку на додану вартість у разі, якщо останній мав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документальні підтвердження розміру свого кредиту.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 ПК датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 200.1 статті 200 Податкового кодексу України встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Відповідно до п.п. а п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, що не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно вимог пункту 201.11 статті 201 Податкового кодексу України).

В ході розгляду справи судом встановлено, що у перевіряємий період позивач здійснював роздрібну торгівлю деталями та приладдям для автотранспортних засобів. Основними субєктами-контрагентами, з якими позивач перебував у правових відносинах у перевіряємому періоді були контрагенти-постачальники: ТОВ фірма «Авантехт-ранс», ТОВ «Укрзапчастина», ТОВ «Техноторг-Дон», ТОВ «Миколаївметалооптторг»; контрагенти-покупці: ПСП «Дмитрівка», ПАТ «Прикордонник», ПП «Анатолівське», КП «Причорноморя»».

Позивачем з метою здійснення своєї основної діяльності, було укладено договори з контрагентами-покупцями на поставку запасних частин до транспортних засобів та самохідних частин і на замовлення власним автомобільним транспортом доставлено придбаний товар контрагентам-покупцям. Здійснення вищезазначених поставок супроводжується оформленням первинних бухгалтерських документів, що фіксують факт здійснення господарських операцій, а саме: договори, видаткові накладні, податкові накладні, рахунки та оплата (платіжні доручення, виписки з банку), які були надані до перевірки позивачем, що не заперечується відповідачем.

Для здійснення підприємницької діяльності позивач використовував власний автотранспорт, витрачені паливо-мастильні матеріали позивачем списувались у розмірі їх фактичної вартості з урахуванням норм витрат ПММ на підставі подорожніх листів, карток обліку витрат палива (т. 1 арк. с. 77-250, т. 2 арк. с. 1-250, т. 3 арк. с. 1-108).

Так, у відповідності до п.п. 14.1.138 п.14.1 ст. 14 ПК України, основні засоби це матері альні активи, у тому числі запаси корисних копалин наданих у користування ділянок надр (крім вартості землі, незавершених капітальних інвестицій, автомобільних доріг загально го користування, бібліотечних і архівних фондів, матеріальних активів, вартість яких не перевищує 2500 гривень, невиробничих основних засобів і нематеріальних активів), що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, вартість яких перевищує 2500 гривень і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік).

Згідно з пунктом 177.4 статті 177 Податкового кодекс України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Ко дексу.

Пунктом 138.1 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що до витрат операційної діяльності відносяться витрати визначені згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 38.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту J38.10, пунктом 138.11 цієї статті.

Згідно з підпунктом «в» підпункту 138.10.2 пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України до складу валових витрат включаються адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством, до яких відносяться і витрати на придбання пально-мастильних матеріалів (далі-ПММ).

Відповідно до п. 138.2 ПКУ витрати, які враховуються для визначення об'єкта опо даткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено прави лами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II ПК України.

Витрачені ПММ списуються у розмірі їх фактичної вартості з урахуванням норм витрат ПММ на підставі подорожніх листів. Норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті затверджено наказом Міністерства транспорту України «Про затвердження Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті» від 10.02.98 N 43, із змінами та доповненнями. Списання ПММ здійснюється згідно з фактичною вартістю витрачених ПММ автомобіля з урахуванням норм витрат.

Враховуючи вищевикладене, фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування має право включити до складу валових витрат вартість ПММ, використаних на перевезення в межах підприємницької діяльності по шляхових листах та сплачених послуг за умови документального підтве рдження, що дані витрати пов'язані з підприємницькою діяльністю.

Аналіз наведених вище норм дає підстави вважати, що витрати на утримання, експлуатацію та ремонт основних засобів є витратами операційної діяльності та можуть бути віднесені фізичною особою - підприємцем до витрат, пов'язаних з господарською діяльні стю.

До того ж, вказаними нормами прямо передбачено право платника податку віднести витрати до складу валових витрат за фактом сплати коштів за товари (роботи, послуги), які придбаваються для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Аналогічної правової позиції дотримується і Вищий адміністративний суд України, зокрема у справах К/800/20522/14, К/800/42667/13.

Відповідачем в акті перевірки зазначено, що позивачу для віднесення до складу витрат відомостей щодо руху ПММ, в тому числі витрат на списання ПММ, крім подорожніх листів необхідні і товарно-транспортні накладні.

Однак, суд зазначає, що Товарно-транспортна накладна єдина для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу й обліку виконаної роботи (р. 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених нака зом Мінтрансу України від 14.10.1997 р. № 363).

Таким чином, ТТН не є документом, який підтверджує витрати на пальне, її завдання посвідчити факт перевезення вантажу. Відтак, суд не приймає в якості належного доказу посилання відповідача на відсутність ТТН, з урахуванням того, що у позивача наявні подорожня листи, які і є документами, які фіксують витрати на пальне та форма якого затверджена наказом №488/346.

Щодо включення до складу витрат придбання автомобільних шин, суд зазначає наступне.

Згідно з Інструкцією про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку, ак тивів, капіталу, зобовязань і господарських операцій підприємств та організацій, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 30.11.99 №291 на субрахунку 207 «За пасні частини» ведеться облік придбаних та виготовлених запасних частин, готових дета лей, вузлів, агрегатів, які використовуються для проведення ремонтів, заміни зношених частин машин, обладнання, транспортних засобів, інструменту, а також автомобільних шин у запасі та обороті.

Автомобільні шини, що є на колесах та в запасі при автомобілі, враховані в ціні автомобіля та включені до його первісної вартості обліковуються у складі основних засобів. Шини враховані у складі основних засобів також обліковуються у Картці обліку пробігу (наробітку) пневматичної шини за формою 5, наведеною у додатку до наказу Міністерст ва транспорту та звязку України від 20.05.2006 №488 «Про затвердження експлуатацій них норм середнього ресурсу пневматичних шин колісних транспортних засобів і спеціальних машин, виконаних на колісних шасі».

Нормами Положення про технічне обслуговування і ремонт дорожніх транспорт них засобів автомобільного транспорту, затвердженого наказом Мінтрансу України від 30.03.98 №102 (далі - Положення №102), визначено порядок проведення технічного обслуговування та ремонту дорожніх транспортних засобів, що поширюється на юридичних і фізичних осіб - субєктів підприємницької діяльності, які здійснюють експлуатацію, технічне обслуговування та ремонт дорожніх транспортних засобів (за винятком тролейбусів, мопедів і мотоциклів), незалежно від форми власності.

Згідно з Положенням №102 технічне обслуговування - комплекс операцій чи операція з підтримки працездатності або справності виробу-під час використання за признанням, зберігання і транспортування.

Отже, операції із заміни на автомобілі шин належить, до технічного обслуговування автотранспортного засобу. Витрати на технічне обслуговування автомобіля відносяться згідно з пунктом 138.1 статті 138 Податкового кодексу України до інших витрат, що враховуються при обчисленні обєкта оподаткування, у складі загально виробничих витрат, адміністративних витрат або витрат на збут.

Таким чином, витрати на придбання запасних частин та витрати на паливо відносяться до інших витрат при цьому до складу саме операційних витрат.

При розгляді справи встановлено, що усі необхідні первинні докумен ти на підтвердження придбання шин та ПММ, їх використання, оформлені належним чином, були надані до перевірки та долучені до матеріалів справи, що не спростовано відповідачем, а тому позивач правомірно включив до складу витрат витрати, які понесені ним при оплаті вартості придбання шин та ПММ.

Крім того, на підставі висновків податкової, викладених в акті перевірки щодо невірного визначення бази оподаткування та порушення норм податкового законодавства, вплинули на висновки ДПІ про заниження позивачем податку на доходи з фізичних осіб за 2011-2013 роки на суму 25050,99 грн. Та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за 21011-2013 року на суму 57951,28 грн.

Оскільки, під час розгляду справи було встановлено, що податковою були зроблені необгрунтовані висновки висвітлені в акті перевірки, то прийняті на підставі такого акту оскаржувані рішення та вимога є протиправні.

Відповідно до ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, позовні вимоги обґрунтовані, підтверджуються матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені витрати з Державного бюджету України.

Керуючись ст. 2, 7, 17, 94, 158, 161, 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення № від 06.01.2015 року.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення №000011700 від 01.04.2015 року.

4. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення № від 01.04.2015 року.

5. Визнати протиправними та скасувати рішення № 000161700 від 25.02.2015 року про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску та вимогу №ф- від 25.02.2015 року про сплату богу (недоїмки).

6. Присудити з Державного бюджету України на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_4) сплачений згідно квитанції №13493272 від 10.04.2015 року судовий збір в сумі 335,02 грн.

Постанова набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня проголошення/отримання постанови, якщо протягом цього часу не буде подано апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили постанови за наслідками апеляційного провадження.

Порядок та строки апеляційного оскарження визначені ст. 186 КАС України.

Суддя Є.В. Марич