Справа № 15230/10/2070
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2011-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

17 січня 2011 р. № 2-а- 15230/10/2070

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бартош Н.С.,

за участю секретаря судового засідання Ульященко Л.М.,

за участю представників: позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Крокус-Агро»до Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова про скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Крокус-Агро», звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова від 05.11.2010 р. №/0, №/0.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 16.08.2010 р. відповідачем проведена документальна невиїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «Крокус-Агро», за результатами якої складено Акт про результати документальної невиїзної перевірки достовірності заявленої суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість № 5492/07-007/32437793 від 16.08.2010 р., який ТОВ «Крокус-Агро» отримало 23.09.2010 р.

05.11.2010 року Державною податковою інспекцією у Київському районі м. Харкова винесені податкове повідомлення-рішення № /0, яким визначено суму податкового зобов'язання з ПДВ у сумі 225924,00 грн. та штрафні санкції у сумі 20229,12 грн., та податкове повідомлення-рішення № /0, яким визначено суму податкового зобов'язання з ПДВ у сумі 539152,60 грн., в т. ч. 385109 грн. за основним платежем та 154043,60 грн. - штрафні санкції. Вказані повідомлення-рішення отримані ТОВ «Крокус-Агро» 18.11.2010 р.

Позивач зазначав, що не згоден з зазначеним податковим повідомленням-рішенням відповідача, вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що порушує його права та законні інтереси, оскільки він не може нести відповідальність за неприйняття або «не визнання» податковими органами звітності контрагентів, а не прийняті відповідачем до зарахування податкові накладні відповідають усім вимогам діючого податкового законодавства, а тому у позивача відсутні будь-які порушення вимог пп. 7.2.3 п. 7.2, пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» .

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Зазначив, що позивачем були порушені вимоги п.п. 7.2.3 п. 7.2, п.п. 7.4.1, п. 7.4, п.п. 7.7.2 п.7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», а саме, контрагентами позивача не подані податкові декларації та між задекларованою сумою податкового кредиту позивача та сумами податкових зобовязань його контрагентів, виявлена розбіжність. Податкові декларації контрагентів, не були визнані податковими інспекціями як податкова звітність.

Заслухавши пояснення представників сторін, та дослідивши надані письмові докази в їх сукупності суд вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Фахівцем Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова в період з 13.08.2010 р. по 18.08.2010 р. проведено документальну невиїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Крокус-Агро» з питання достовірності заявленої суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість за липень 2010 р.

За наслідками проведення документальної невиїзної перевірки відповідачем складено акт перевірки №5492/07-007/32437793 від 16.08.2010 р., яким встановлено порушення позивачем податкового законодавства, зокрема, п.п. 7.2.3 п. 7.2, п.п.7.4.1 п.7.4 ст. 7 Закону України від 03.04.1997 №168/97-ВР «Про податок на додану вартість» зі змінами та доповненнями, в результаті чого занижено податок на додану вартість за липень 2010 року до сплати в бюджет на суму 385109,00 грн., п.п. «а» п.п.7.7.2 п.7.7 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість, в результаті чого завищено суму бюджетного відшкодування у зменшення податкових зобов'язань з ПДВ наступних податкових періодів за липень 2010р. у розмірі 225924, 00 грн.

На підставі акту перевірки №5492/07-007/32437793 від 16.08.2010 р., в межах строків застосування адміністративно-господарських санкцій, встановлених ст. 250 Господарського кодексу України, відповідачем 05.11.2010 р. прийняте податкове повідомлення-рішення №/0, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 225924,00 грн. та податкове повідомлення-рішення №/0 від 05.11.2010 р., яким визначено суму податкового зобовязання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій у загальному розмірі 539152,60 грн., у тому числі за основним платежем 385109,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 154043,60 грн.

Приймаючи податкове повідомлення-рішення з податку на додану вартість, відповідач посилався на п.п. 7.2.3 п. 7.2, п.п. 7.4.1, п. 7.4, п.п. 7.7.2 п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», а саме: факт не подачі податкової декларації по податку на додану вартість контрагентами позивача, свідчить про відсутність здійснення ними господарської діяльності та відповідно відсутності виникнення податкових зобовязань, звідси у позивача відсутні правові підстави для включення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, визначених в податкових накладних, виданих контрагентами позивача.

Судом встановлено, що позивач мав взаємовідносини з наступними контрагентами: ТОВ «Яросвіт-плюс», ТОВ «Агрекс», ПП «ТКФ Юпітер», ПП ОСОБА_3

Постачальником товарів позивача був, зокрема, ТОВ «Яросвіт-плюс». Так, у липні 2010 р. ТОВ «Крокус-Агро» придбав у ТОВ «Яросвіт-плюс» товари та прилади.

Факт передачі товару підтверджується податковими накладними виписаними ТОВ «Яросвіт-плюс», а саме: №№7, 8 від 01.07.2010 р. та видатковими накладними №1/07-4 та №1/07-3 від 01.07.2010 р. Також, позивач винаймав у ТОВ «Яросвіт-плюс» приміщення, на підтвердження чого був виданий акт здачі-приймання робіт (послуг) №1/07 від 01.07.2010 р. та виписана податкова накладна №3 від 01.07.2010 р. Оплата за товар зроблена в повному обсязі згідно платіжних документів.

Із матеріалів справи вбачається, що 23.07.2010 р. ТОВ «Крокус-Агро» уклало договір №23/07/10тр, додаткову угоду №1 з ТОВ «Агрекс» на надання транспортних та експедиційних послуг. До договору виписані специфікації №2 від 20.07.2010 р., №3 від 28.07.2010 р.

На адресу покупця були виписані податкові накладні: №87.0710 від 30.07.2010 р., №85.0710 від 28.07.2010 р., №86.0710 від 29.07.2010 р., №66.0710 від 21.07.2010 р., №70.0710 від 22.07.2010 р. та накладні №93.0710 від 30.07.2010 р., №88.0710 від 29.07.2010 р., №67.0710 від 21.07.2010 р. За вказані послуги позивачем кошти сплачені.

Також, позивач придбав у ПП «ТКФ Юпітер» дизельне пальне. На адресу покупця були виписані: податкова накладна №5 від 29.07.2010 р. та видаткова накладна №РН-2907-015 від 29.07.2010 р. За вказані товари позивачем кошти сплачені.

Крім того, позивач придбавав дизельне пальне і у ПП ОСОБА_3 На виконання угоди покупцю надані податкові накладні №60/1 від 29.07.2010 р., №70/1 від 30.07.20120 р. та видаткові накладні №372 від 29.07.2010 р. та №382 від 30.07.2010 р. За вказані товари позивачем кошти сплачені.

Згідно з п.1.6, 1.7 ст.1 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на день подання позову) податковий кредит це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобовязання звітного періоду, визначена згідно з цим законом, а податкове зобовязання це загальна сума податку, одержана (нарахована) платником податку у звітному (податковому) періоді, що визначена згідно з цим законом.

Відповідно до п.п 7.2.4. п.7.2 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку, у порядку, передбаченому ст. 9 Закону України «Про податок на додану вартість».

Стаття 9 Закону України «Про податок на додану вартість» передбачає реєстрацію осіб як платників податку на додану вартість податковим органами.

Відповідно до п.п.7.2.1 п.7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.97 р. № 168/97-ВР, у якому визначено, що платник податку зобов'язаний надати покупцю податкову накладну, що має містити зазначені окремими рядками: порядковий номер податкової накладної; дату виписування податкової накладної; повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; податковий номер платника податку (продавця та покупця); місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм); повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах отримувача; ціну поставки без врахування податку; ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Відповідно до п. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-ХІУ первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п.п.7.2.6 п.7.2 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Вказаним Законом передбачений порядок формування податкового кредиту платника податку.

Так, згідно з п. п. 7.4.1. п.7.4. ст. 7 даного закону, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою цим законом, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 7.5. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» встановлено, що датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій:

- або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків;

- або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Таким чином, Законом України «Про податок на додану вартість» встановлено декілька необхідних умов, за наявності яких платник податку отримує право на віднесенні сум ПДВ, сплачених (нарахованих) у складі ціни товарів, робіт, послуг, що придбаваються ним для використання у власній господарській діяльності, до складу податкового кредиту, а саме:

- наявність належним чином оформленої податкової накладної або іншого документа, передбаченого п.п.7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»;

- настання першої з подій, з якими Закон повязує право платника податку на податковий кредит.

Отже, отримання податкової накладної, оформленої саме до вимог чинного законодавства, є необхідною умовою правомірного формування податкового кредиту покупця товарів, робіт, послуг.

Відповідно до п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» №168/97-вр від 03.04.1997 р. не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів, не підтверджені податковими накладними або митними деклараціями.

Суд зазначає, що згідно ст. 42 Господарського Кодексу - підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Необхідність здійснення тих або інших витрат, а так само їх звязок з власною господарською діяльністю визначає сам платник податку, оскільки субєкт підприємництва має право без обмеження здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству.

Помилковим є думка відповідача про не підтвердження позивачем права на податковий кредит з огляду на невизнання та ненадання податкової звітності ТОВ «Яросвіт-плюс», ТОВ «Агрекс», ПП «ТКФ Юпітер», ПП ОСОБА_3, які є поставщиками товару (послуг) для позивача.

Суд зазначає, що підприємства подавали податкову звітність до податкової інспекції, але вона не визнана податковою звітністю.

Відповідно до п.1.3 ст.1 Закону України «Про податок на додану вартість», платник податку - особа, яка згідно з цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем, або особа, яка імпортує товари на митну територію України.

Підпункти 10.1., 10.2. ст.10 Закону України «Про податок на додану вартість», передбачають, що особами, відповідальними за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, за нарахування, утримання та сплату (перерахування) податку до бюджету, та за повноту та своєчасність його внесення до бюджету є платники податку.

У даному випадку на позивача по справі не може бути покладена відповідальність за неподання податковому органу звітності його контрагентами.

Закон України «Про податок на додану вартість» не має відповідних норм, які б зобовязували покупця слідкувати та контролювати подачу звітності податковим органам з боку продавця товарів.

Таким чином, як випливає з вищенаведеного, сама по собі не подача податкової звітності, або не визнання звітності інспекцією податковою, при фактичному здійсненні господарської операції, не впливає на податковий кредит покупця.

Судом встановлено та не заперечувалося представником відповідача, що на момент здійснення господарських операцій постачальники позивача ТОВ «Яросвіт-плюс», ТОВ «Агрекс», ПП «ТКФ Юпітер», ПП ОСОБА_3 були платниками податку на додану вартість, зареєстрованим відповідно до ст. 9 Закону України «Про податок на додану вартість».

Таким чином, податкові накладні складені контрагентами позивача - ТОВ «Яросвіт-плюс», ТОВ «Агрекс», ПП «ТКФ Юпітер», ПП ОСОБА_3 - відповідають вимогам чинного законодавства та підтверджує є право позивача на податковий кредит.

Суд зазначає, що Закон України «Про податок на додану вартість» не передбачає залежності права на бюджетне відшкодування та розміру сум бюджетного відшкодування платника податку від змісту декларації з податку на додану вартість постачальників такого платника податку.

Закон України «Про податок на додану вартість» регулює порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків.

Згідно з п. п.7.7.1. п.7.7. ст. 7 вказаного закону, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду

Відповідно до п.п.7. 7. 2. п.7.7. ст. 7 вищезазначеного закону, якщо у наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, має від'ємне значення, то:

а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів (послуг) у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів (послуг);

б) залишок від'ємного значення після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

Суд, надаючи аналіз запереченням відповідача, зазначає таке.

Згідно з п.1.8. ст. 1 Закону України «Про податок на додану вартість» бюджетне відшкодування - сума, що підлягає поверненню платнику податку з бюджету у зв'язку з надмірною сплатою податку, і в момент, коли платник податку заявляє до відшкодування розраховану відповідно до закону про податок на додану вартість суму, вартість товару, яка містить в собі ПДВ, повинна бути сплачена і підтверджена відповідними платіжними документами.

Таким чином, вимога пункту 1.8 статті 1 закону про податок на додану вартість щодо надмірної сплати податку як необхідної умови бюджетного відшкодування, стосується платника, який згідно із законом поніс фактичні витрати по сплаті податку.

Як свідчить аналіз приписів закону про податок на додану вартість, законом передбачено чіткий перелік підстав, які дають право на податковий кредит. Ці підстави дотримані позивачем в повному обсязі. Судом встановлено, що позивач оплатив отримані товари, додаткових вимог щодо права на податковий кредит, чинним законодавством не передбачено.

Суд вважає за необхідне зауважити на те, що посилання органу податкової служби на неподання звітності та не визнання декларацій з ПДВ контрагентів позивача як податкової звітності, судом до уваги не приймаються, оскільки у разі невиконання контрагентом платника податків зобовязань, негативні наслідки (відповідальність) настають лише для нього. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податків права на його відшкодування у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо такого відшкодування та має документальне підтвердження розміру податкового кредиту.

Тобто, суд приходить до висновку, що позивач не наділений правом та можливістю відстежувати порядок формування податкових зобовязань своїх контрагентів і не може нести відповідальність за їх протиправні дії.

Згідно з пунктом 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади ті їх посадові особи повинні діяти тільки на підставі, в межах повноважень і у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач не навів відповідну норму права, згідно якої на визначення податку на додану вартість прямо та безумовно повязано з фактом подачі податкової звітності контрагентами.

Враховуючи, що обовязок доведення наявності фактів порушення податкового законодавства покладений на органи державної податкової служби, суд вважає, що відповідачем не доведений факт порушення позивачем вимог Закону України «Про податок на додану вартість».

За таких обставин, вимоги позивача правомірні, обґрунтовані і підлягають задоволенню в повному обсязі, а заперечення відповідача суд відхиляє як безпідставні і такі, що суперечать чинному законодавству та фактичним обставинам справи.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 8-14, 71, 94, 160-163, 167, 186 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Крокус-Агро» до Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова про скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити у повному обсязі.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова №/0, №/0 від 05.11.2010 р.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Крокус-Агро» витрати по сплаті державного мита в сумі 3 (три) гривні 40 копійок.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення протягом десяти днів з дня її проголошення, у разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга, подана після закінчення строків, встановлених законом, залишається без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка її подала не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного проваджені або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

У повному обсязі постанова виготовлена 21 січня 2011 року.

Суддя Бартош Н.С.