Справа № 2а/1570/2536/2011
Суддя: Аракелян М. М.
Дата ухвалення: 2012-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а/1570/2536/2011
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2012 року

м.Одеса

10год.04хв.

Зала судових засідань №19

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого - судді Аракелян М.М.

судді - Глуханчука О.В.

судді - Стеценка О.О.

При секретарі - Жаворонковій М.О.

За участю сторін:

Від позивача: ОСОБА_1 ОСОБА_2 Массок

За участю перекладача: ОСОБА_3

Від відповідачів:

Від Державного комітету України у справах національностей та релігій: не зявився

Від Державної міграційної служби України: не зявився

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 Массок до Державного комітету України у справах національностей та релігій, Державної міграційної служби України про визнання рішення нечинним та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 Массок, в якому позивач просить суд визнати нечинним з моменту прийняття рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 02.08.2010р. №196-10, яким позивачу відмовлено у наданні статусу біженця в Україні, та зобовязати відповідача надати позивачу статус біженця в Україні.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що зазначене рішення відповідача є необґрунтованим та незаконним, не містить жодних обґрунтованих пояснень відмови, прийнято без врахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення. Позивач посилається на наявність у нього певних політичних переконань та приналежність його до опозиційної партії «Союз народів ОСОБА_4», яка організовувала марши-протести проти реформ, які повинні були бути запроваджені президентом. Після проведення мітингів почали поступати погрози з боку представників влади, та позивача було заарештовано. Після звільнення він вирішив покинути країну.

Протокольною ухвалою суду від 23.01.2012р. до участі у справі в якості іншого відповідача залучено Державну міграційну службу України.

Відповідачі заперечення на позов не надали, у судові засідання представники не з'явилися, незважаючи на те, що про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення позивача, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 Массок, 10.01.1983р.н., є громадянином ОСОБА_4.

26.11.2009р. ОСОБА_1 ОСОБА_2 Массок подано заяву до Управління міграційної служби в Одеській області з проханням надати статус біженця. В зазначеній заяві вказано, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 Массок є громадянином ОСОБА_4, вимушений був виїхати з країни у звязку з тим, що його батько очолював опозиційну партію, а заявник молодіжне крило цієї партії. Партія постійно виступала з питаннями захисту населення, природи. В лютому 2009 році на державному рівні висувалося питання проти зміни Конституції. Їхня партія була проти, вслід чого було організовано багато мітингів. Під час їх проведення відбулися сутички з поліцією. Після мітингу позивача та його батька заарештувала поліція, вони пообіцяли, що не будуть більше мітингувати, їх відпустили. Але до будинку постійно приїжджала поліція, яка стверджувала, що забере їх приватний будинок. Їм казали, щоб батько закрив партію. Але батько партію не закрив та вирішив, що буде далі боротися за діяльність партії, та вирішив відправити сина до іншої країни.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи анкети позивача, яка заповнювалась при зверненні з заявою про надання статусу біженця, він легально за власним національним паспортом перетнув кордон України 10.10.2009р. (рейсом Дуалла - Касабланка (Марокко) - Стамбул (Туреччина) - Одеса).

Як вбачається з реєстраційного листка на особу, яка звернулась із заявою про надання статусу біженця, ОСОБА_1 ОСОБА_2 Массок мав дозвіл влади на виїзд з країни постійного проживання; до інших країн за наданням статусу біженця не звертався.

Згідно з протоколом співбесіди з громадянином ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_2 Массок від 21.12.2009р., при проведенні співбесіди позивач зазначив, що його переслідували за членство у політичній організації.

Наказом №99 від 22.12.2009р. Управлінням міграційної служби в Одеській області вирішено здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання ОСОБА_1 ОСОБА_2 Массок статусу біженця.

12.03.2009р. Управлінням міграційної служби в Одеській області складено висновок органу міграційної служби щодо відмови в наданні статусу біженця, в якому наголошується на наступному. Стосовно позивача відсутні переслідування або загроза переслідувань за ознаками, передбаченими Законом України «Про біженців», враховуючи відсутність доказів приналежності його до політичної партії та надання позивачем не достовірної та суперечливої інформації. Так, ОСОБА_1 ОСОБА_2 Массок в заяві про надання статусу біженця зазначає, що приїзд в Україну йому влаштував батько, а в протоколі співбесіди заявник зазначає, що порадив приїхати позивачу в Україну друг батька. Також в заяві про надання статусу біженця заявник стверджує, що його виїзд з країни організував батько, який залишився на батьківщині та продовжує займатися політичною діяльністю, але в протоколі співбесіди ОСОБА_1 ОСОБА_2 Массок стверджував, що його батько з березня 2009 року знаходиться під арештом, його будинок заарештований, рахунки батька та партії заморожені та закриті. На те, що заявнику в сенсі Конвенції 1951 року не загрожувала небезпека в країні постійного проживання, вказує факт, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 Массок особисто звертався за отриманням національного паспорту для виїзду за кордон в березні 2009 року (місяць після мітингу та його арешту). З національного паспорту заявника видно, що він виїхав з країни легально на підставі навчальної візи, яку він отримав в посольстві Франції в Україні. Ніяких перешкод з боку влади ОСОБА_4 при перетині кордону заявник не зазнав. Отже, можна зробити висновок, що особисто позивач не зазнавав ніяких переслідувань.

02.08.2010р. Державним комітетом України у справах національностей та релігій прийнято рішення №196-10 про відмову ОСОБА_1 ОСОБА_2 Массок в наданні статусу біженця в Україні, про що позивачу направлено повідомлення №17-9-1263 від 02.09.2010р. Цим рішенням підтримано висновок Управління міграційної служби в Одеській області та обґрунтовано відмову у наданні статусу біженця посиланням на абз.5 ст.10 Закону України «Про біженців».

На думку суду, така відмова є обґрунтованою та ґрунтується на законі з огляду наступного.

Згідно абз.2 ст.1 Закону України «Про біженців»біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців», поняття «біженець»включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст.10 Закону України «Про біженців»статус біженця не надається особі стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно абз.1 ст.11 Закону України «Про біженців»оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця проводиться на підставі особистої заяви іноземця чи особи без громадянства або її законного представника, поданої до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

Абзацом 2 статті 11 Закону України «Про біженців»передбачено, що заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву та заповнює анкету, де викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Відповідно до абз.7 ст. 11 Закону України «Про біженців»до заяви про надання статусу біженця додаються документи, які посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття ним статусу біженця.

Позицією ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців»факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно п.66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти переслідування на батьківщині, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду з ОСОБА_4, позивач не надав, та заслуговуючих на увагу пояснень не навів.

Згідно з приписами статті 11 Закону України «Про біженців»орган міграційної служби реєструє заяву та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їхній власний підпис з порядком прийняття рішення за їхніми заявами, правами і обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця; проводить дактилоскопію особи, стосовно якої порушено клопотання про надання статусу біженця; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про надання їй статусу біженця, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену з батьками, щодо якої заяву про надання їй статусу біженця подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Відповідно до абз.1 ст. 12 Закону України «Про біженців»орган міграційної служби, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про надання їй статусу біженця, видає заявникові довідку про подання такої заяви, яка є підставою для реєстрації в органі спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань громадянства та реєстрації фізичних осіб. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в анкеті, та інші документи, вимагає додаткові відомості і приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Абзацом 3 статті 12 Закону України «Про біженців»передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Відповідно до абз.1 ст. 13 Закону України «Про біженців»розгляд заяви про надання статусу біженця здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця. У разі потреби строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більше ніж до трьох місяців.

Згідно з абз.4 ст. 13 Закону України «Про біженців»орган міграційної служби разом з органами внутрішніх справ, служби безпеки здійснює перевірку наявності обставин, за якими статус біженця не надається відповідно до абзаців другого, третього і четвертого статті 10 цього Закону.

Згідно з ч. 9 ст. 13 Закону України «Про біженців»після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про надання їй статусу біженця, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо надання або відмови у наданні статусу біженця.

Абзац 1 статті 14 Закону України «Про біженців»передбачає, що рішення за заявою про надання статусу біженця приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. У разі потреби строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах міграції, але не більше ніж до трьох місяців.

Згідно абзацу 5 статті 14 Закону України «Про біженців»на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про надання статусу біженця або про відмову у наданні статусу біженця.

Відповідно до абз.17 ст.14 Закону України «Про біженців»якщо спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції прийняв рішення про відмову у наданні статусу біженця, орган міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято це рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців», поняття «біженець»включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, ОСОБА_6 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту»від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме ним наводилися суперечливі факти, не доведена відповідність дійсності викладених при зверненні до управління обставин.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по видачі національного паспорту, продовженні терміну його дії, відмовлено в наданні дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Як встановлено судом, позивачем не було надано до Управління міграційної служби в Одеській області доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань. Крім того, під час розгляду справи судом позивачем також не повідомлено фактів та не надано доказів в обґрунтування наявних побоювань переслідувань або дискримінації. Також, слід зазначити, що позивач мав паспорт громадянина ОСОБА_4 та покинув цю країну легально, без будь-яких перешкод з боку як державних органів, так і недержавних угрупувань.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Виконавши імперативні приписи ч.3 ст.2 КАС України, суд не встановив протиправності оскаржуваного рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 02.08.2010р. №196-10, яким на підставі повного та обєктивного висновку Управління міграційної служби в Одеській області правомірно відмовлено ОСОБА_1 ОСОБА_2 Массак у наданні статусу біженця на підставі абз.5 ст.10 Закону України «Про біженців».

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Частиною 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 ОСОБА_2 Массак задоволенню не підлягають за їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст.158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 Массак до Державного комітету України у справах національностей та релігій, Державної міграційної служби України про визнання рішення нечинним та зобовязання надати статус біженця відмовити.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено та підписано 11.06.2012р.

Головуючий суддя М.М. Аракелян

суддя О.В. Глуханчук

суддя О.О. Стеценко

11 червня 2012 року

.