Справа № 541/3554/14-а
Суддя: Чернюк В. Д.
Дата ухвалення: 2015-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 541/3554/14-а
№ провадження 2-а/541/12/2015
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2015 року. Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі: головуючого судді Чернюк В.Д.,

при секретарі Калініченко Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миргороді справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 Пенсійного фонду України в м. Миргороді та Миргородському районі Полтавської області до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області про скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу,-

в с т а н о в и в :

В грудні 2014 року позивач ОСОБА_1 Пенсійного фонду України в м. Миргороді та Миргородському районі звернувся в суд з цим позовом, посилаючись на порушення відповідачем його прав в частині не обґрунтованого накладення штрафу при здійсненні виконавчого провадження з примусового виконання постанови суду, якою частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 щодо перерахунку і виплати йому пенсії, як особі, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи. В обґрунтування заявлених вимог позивачем зазначено, що відповідна постанова суду частково виконана, однак через відсутність коштів перерахована ОСОБА_2 пенсія, як особі, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, не виплачена в звязку з відсутністю фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України.

В судове засіданні представник позивача не прибув, направивши письмову заяву, за змістом якої заявлений позов підтримав, а справу просив розглянути у відсутність представника позивача / а.с. 17/.

Представник відповідача, який діє на підставі відповідної довіреності / а.с. 20 /, в судове засідання не прибув. Від цього учасника процесу до суду подано письмові заперечення, зі змісту яких вбачається, що Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області, відповідно до вимог ст. 75, 89 ЗУ «Про виконавче провадження», вжито вичерпних заходів примусового виконання рішення, а постанова про накладення штрафу від 16.12.2014 року винесена в межах та у спосіб, визначений законом. З огляду не це висловлено прохання про відмову в позові та розгляд справи у відсутність представника відповідача / а.с. 18-19 /.

На підставі положень ч. 4 ст. 128 КАС України суд визнав можливим не відкладати розгляд справи та вирішити її на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши письмові докази по справі та, проаналізувавши їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що заявлений позов не підлягає до задоволення з наступних обґрунтувань.

Згідно постанови суду від 21 грудня 2011 року, яка набрала законної сили і була допущена до примусового виконання, позивач, зобовязаний був здійснити перерахунок ОСОБА_2 пенсії відповідно до Закону України „Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та здійснити відповідні виплати.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області від 16 грудня 2014 року на боржника позивача по справі накладено штраф у сумі 680 гривень за невиконання рішення суду / а.с. 5 /

Як вбачається з датоштампу вхідної кореспонденції, цей документ позивачем одержано 22 грудня 2014 року / а.с. 4 /, а до суду з позовом він звернувся 26 грудня 2014 року в межах строку на оскарження постанови, тому позовні вимоги позивача про поновлення терміну на оскарження відповідної постанови до задоволення не підлягають.

Наявність такої постанови підтверджує факт здійснення виконавчого провадження представником сторони відповідача в процесі примусового виконання постанови суду, яка набрала законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України „Про виконавче провадження державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 75 частинами 1, 2 Закону України „Про виконавче провадження встановлено, що після відкриття виконавчого провадження по виконавчому документу, який зобовязує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець відповідно до ст. 25 цього Закону визначає йому строк добровільного виконання рішення.

У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше пяти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання.

У разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання ( повідомлення ) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу ( посадової особи ), що його видав ( ч. 3 ст. 75 ).

При розгляді справи судом встановлено, що саме на виконання цих положень Закону України „Про виконавче провадження державним виконавцем винесено оскаржувану постанову.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно до ст. 71 КАС України в адміністративному процесі запроваджено концепцію презумпції вини субєкта владних повноважень, з огляду на що субєкт владних повноважень, в даному випадку позивач чи його представник, зобовязані довести, що на виконання конкретного судового рішення, яке є обовязковим до виконання, виходячи з положень ст. 124 ч. 5 Конституції України, ним вжито всіх необхідних і можливих заходів.

Між тим, в супереч положенням ст. 71 КАС України, суду не надано жодних належних і допустимих доказів того, що відповідне судове рішення постановлене судом на користь ОСОБА_2 не виконане позивачем, як боржником на стадії виконавчого провадження з поважних причин, в тому числі і в наслідок відсутності коштів ( відповідного фінансового ресурсу бюджету ), і такі докази взагалі не надані суду. Не надано суду і доказів того, що позивач звертався до відповідних державних установ з приводу фінансування виконання конкретного судового рішення.

Разом з тим, звертає на себе увагу і та обставина, що згідно судовій практиці Європейського Суду з прав людини, який своїми рішеннями у справах „ОСОБА_3 проти України від 13 липня 2006 року та „Горнсбі проти Греції від 19 березня 1997 року констатував, що виконання рішень суду, в яких відповідачем є державні органи, можливо виконати, якщо державою передбачені та визначені асигнування на відповідні видатки Державного бюджету України шляхом здійснення відповідних законодавчих заходів. Українська правова система не наділяє ані суди, ані Державну виконавчу службу повноваженнями скасовувати закон або примушувати державу вносити зміни до Закону „Про державний бюджет. Відповідно навіть за умови, що національні суди змогли б прийняти відповідне рішення на користь заявника за його скаргою на дії виконавчої служби, виконання рішення щодо боржника все ще залишається обовязком держави. Отримавши рішення та виконавчий лист проти конкретного державного органу, заявники не зобовязані порушувати за своєю власною ініціативою інші провадження проти різноманітних державних органів щодо своїх вимог. Заявник не був зобовязаний звертатися до суду зі скаргою на дії державного виконавця.

Швидке виконання рішення суду є запорукою ефективності правосуддя. Адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а відтак інтереси цих органів збігаються в необхідності належного здійснення правосуддя. Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані статтею 6 Конвенції стороні на судовому етапі, витрачають сенс.

Системний аналіз норм Закону України „Про виконавче провадження та наведених рішень Європейського Суду з прав людини, які суд зобовязаний застосувати щодо правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем, виходячи з приписів ч. 2 ст. 8 КАС України, дає підстави зробити висновок про те, що бездіяльність позивача, як представника адміністративних органів держави, не була правомірною, а відтак державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження діяв у межах і спосіб, передбачені Законом України „Про виконавче провадження.

З цих підстав оскаржувана постанова про накладення штрафу на позивача не може бути визнана незаконною, а тому є чинною та не підлягає скасуванню.

В звязку з відмовою в задоволенні позову вимога про зупинення виконання оскаржуваної постанови є безпідставною і не може бути задоволена.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 1, 8 ч. 2, 11, 71, 76, 100, 122, 158, 160, 163, 181 Кодексу адміністративного судочинства України, ст. ст. 1, 7 ч. 1, 11, 49, 75, 89 Закону України „Про виконавче провадження, рішеннями Європейського Суду з прав людини у справах „ОСОБА_3 проти України від 13 липня 2006 року та „Горнсбі проти Греції від 19 березня 1997 року, суд,

п о с т а н о в и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 Пенсійного фонду України в м. Миргороді та Миргородському районі до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області про скасування постанови державного виконавця від 16 грудня 2014 року про накладення штрафу відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Миргородський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя Миргородського

міськрайонного суду ОСОБА_3