Справа № 826/7124/15
Суддя: Аліменко В.О.
Дата ухвалення: 2015-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/7124/15 Головуючий у 1-й інстанції: Кузьменко В.А. Суддя-доповідач: Аліменко В.О.
У Х В А Л А

Іменем України

17 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Аліменко В.О.,

суддів Безименної Н.В., Кобаля М.І.,

при секретарі Таран А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправним та скасування розпорядження, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в якому просив:

визнати протиправним та скасувати розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Про відмову в реєстрації статуту релігійної громади «Українська Православяща Церква»;

зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву №19750 від 05 серпня 2014 року, вважаючи її такою, що не потребує додаткового вивчення в другий раз, та винести нове рішення у 15-денний строк.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 червня 2015 року адміністративний позов - задоволено частково.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду першої інстанції нечинною і закрити провадження у справі. Свої вимоги апелянт аргументує тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено обставини та надано не вірну правову оцінку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними у справі доказами, колегія суддів приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що відповідно до протоколу №1 загальних зборів релігійної громади від 13 червня 2014 року громади на чолі із головою зборів ОСОБА_2 та у складі громадян: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, вирішили утворити релігійну громаду «Українська Православяща Церква», затвердили її статут та обрали її очільником ОСОБА_2

З метою реєстрації статуту новоутвореної релігійної громади «Українська Православяща Церква» позивач та вказані вище громадяни подали до КМДА відповідну заяву від 05 серпня 2014 року, зареєстровану за №19750 разом із протоколом загальних зборів релігійної громади, статутом, відомостями про склад засновників та копії паспортів засновників громади.

Розпорядженням КМДА від 27 жовтня 2014 року №1216 «Про відмову в реєстрації Статуту релігійної громади «Українська Православяща Церква» відмовлено в реєстрації Статуту релігійної громади «Українська Православяща Церква» у зв'язку з тим, що статут релігійної громади «Українська Православяща Церква» не відповідає вимогам статей 7, 8, 10, 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що в статуті релігійної громади «Українська Православяща Церква» зазначені обов'язкові відомості та не містить положень, які б не узгоджувались з нормами інших статей Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», а тому суд дійшов висновку, що відмова у реєстрації статуту релігійної громади «Українська Православяща Церква» здійснена за відсутності правових підстав, а тому - протиправно, отже, розпорядження КМДА від 27 жовтня 2014 року №1216 «Про відмову в реєстрації Статуту релігійної громади «Українська Православяща Церква» підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» для реєстрації статуту (положення) релігійної громади громадяни в кількості не менше десяти чоловік, які утворили її і досягли 18-річного віку, подають заяву та статут (положення) на реєстрацію до обласної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Автономній Республіці Крим - до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» орган, який здійснює реєстрацію, в місячний термін розглядає заяву, статут (положення) релігійної організації, приймає відповідне рішення і не пізніш як у десятиденний термін письмово повідомляє про нього заявникам.

У необхідних випадках орган, який здійснює реєстрацію статутів (положень) релігійних організацій, може зажадати висновок місцевої державної адміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, а також спеціалістів. У цьому разі рішення про реєстрацію статутів (положень) релігійних організацій приймається у тримісячний термін.

Стаття 15 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачає, що у реєстрації статуту (положення) релігійної організації може бути відмовлено, якщо її статут (положення) або діяльність суперечать чинному законодавству.

Рішення про відмову в реєстрації статуту (положення) релігійної організації із зазначенням підстав відмови повідомляється заявникам письмово в десятиденний термін. Це рішення може бути оскаржено в суд у порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством України.

Таким чином, у реєстрації статуту релігійної організації може бути відмовлено виключно у випадках якщо статут релігійної організації або її діяльність обґрунтовано суперечать чинному законодавству.

В якості підстави для відмови у реєстрації статуту релігійної громади «Українська Православяща Церква» відповідачем зазначено невідповідність статуту релігійної громади вимогам статей 7, 8, 10, 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».

При цьому, ні у спірному розпорядженні, ні у письмовому заперечення відповідач не визначив, у чому конкретно полягає невідповідність статуту релігійної громади «Українська Православяща Церква» вимогам статей 7, 8, 10, 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».

Крім того, суд апеляційної інстанції відзначає, що 12.02.2015 року позивач звертався до директора департаменту культури із заявою про надання роз'яснень стосовно причин відмови у реєстрації статуту релігійної громади «Українська Православяща Церква» у якій просив вичерпно перерахувати пункти (або їх частини) Статуту, які не відповідають вимогам вказаних статтей та надати роз'яснення в чому саме полягає невідповідність вимогам закону кожного з перерахованих пунктів (їх частин).

Розглянувши вказану заяву ОСОБА_2 директором департаменту культури, листом від 10.03.2015 року №060-060/3-14-18 повідомлено, що у реєстрації Статуту релігійної громади «Українська Православяща Церква» відмовлено у зв'язку з тим, що Статут релігійної громади «Українська Православяща Церква» не відповідає вимогам статей 7, 8, 10, 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».

Проаналізувавши зміст згаданого листа, колегія суддів дійшла висновку, що посадовими особами фактично проігноровано другий пункт заяви позивача та не надано вичерпної відповіді стосовно роз'яснень.

Аналізуючи статут релігійної громади «Українська Православяща Церква» на предмет відповідності вимогам статей 7, 8, 10, 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», судова колегія звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями).

Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об'єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об'єднання представляються своїми центрами (управліннями).

На інші організації, утворені за релігійною ознакою, дія цього Закону не поширюється.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об'єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.

Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних і організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості.

Повідомлення державних органів про утворення релігійної громади не є обов'язковим.

Стаття 10 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» визначає, що релігійні управління і центри мають право відповідно до своїх зареєстрованих статутів (положень) засновувати монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), які діють на підставі своїх статутів (положень), що реєструються у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Монастирі та релігійні братства можуть бути утворені також у порядку, передбаченому цим Законом для утворення релігійних громад, з реєстрацією їх статутів (положень).

Як зазначено вище, стаття 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» встановлює порядок реєстрації статутів (положень) релігійних організацій.

Аналізуючи наведені положення Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», суд зазначає, що вони не встановлюють вимог до статутів релігійних організацій, відповідно, висновки оскаржуваного розпорядження про невідповідність статуту релігійної громади «Українська Православяща Церква» вимогам статей 7, 8, 10, 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» є безпідставними.

У свою чергу частина третя статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» встановлює, що статут (положення) релігійної організації повинен містити відомості про: 1) вид релігійної організації, її віросповідну приналежність і місцезнаходження; 2) місце релігійної організації в організаційній структурі релігійного об'єднання; 3) майновий стан релігійної організації; 4) права релігійної організації на заснування підприємств, засобів масової інформації, інших релігійних організацій, створення навчальних закладів; 5) порядок внесення змін і доповнень до статуту (положення) релігійної організації; 6) порядок вирішення майнових та інших питань у разі припинення діяльності релігійної організації.

Відповідно до частин четвертої та п'ятої статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» статут (положення) може містити й інші відомості, пов'язані з особливостями діяльності даної релігійної організації. Статут (положення) релігійної організації не повинен суперечити чинному законодавству.

При цьому, твердження апелянта про відсутність у ОСОБА_2 повноважень на ведення справи від імені релігійної громади «Українська Православяща Церква» судова колегія розцінює критично та до уваги не приймає, оскільки відповідно до протоколу №1 загальних зборів релігійної громади «Українська Православяща Церква» її очільником обрано ОСОБА_2 та доручено останньому представляти релігійну громаду при здійсненні всіх необхідних реєстраційних дій.

Колегія суддів зазначає, що вимоги апелянта, викладені в апеляційній скарзі, про визнання постанови нечинною та закриття провадження у справі необґрунтовані і не містять підстав для закриття провадження, передбачених КАС України.

Так, ч. 1ст. 157 КАС України містить перелік підстав для закриття провадження у справі, а саме:

1) якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства;

2) якщо позивач відмовився від адміністративного позову і відмову прийнято судом;

3) якщо сторони досягли примирення;

4) якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду з того самого спору і між тими самими сторонами;

5) у разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою особи, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва, або ліквідації підприємства, установи, організації, які були стороною у справі.

При наявності таких підстав, згідно ст. 203 КАС України, якщо судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване судове рішення, а обставини справи, які стали підставою для закриття провадження у справі, виникли після його ухвалення, - суд апеляційної інстанції визнає таке рішення нечинним і закриває провадження у справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 червня 2015 року ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній постанові, у зв'язку з чим підстав для її скасування, визнання нечинною і закриття провадження у справі не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 червня 2015 року - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення Ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

М.І. Кобаль

(Повний текст Ухвали виготовлений 22 вересня 2015 року)

.

Головуючий суддя Аліменко В.О.

Судді: Безименна Н.В.

Кобаль М.І.