Справа № 2-а-1280/10
Суддя: Волощук В. В.
Дата ухвалення: 2010-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 2-а-1280/10
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2010 року м. Олевськ

Суддя Олевського районного суду Житомирської області Волощук В.В. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2, ОСОБА_3 до управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації Житомирської області про визнання дій протиправними та стягнення недосплаченої грошової допомоги та доплати, передбаченої Законом України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить суд стягнути на її користь з відповідача 36689,60 грн. доплати до заробітної плати як особі, яка працює на території радіоактивного забруднення та 7126,20 грн. допомоги, як особі , яка проживає разом з двома неповнолітніми дітьми на території радіоактивного забруднення у звязку з тим, що вони є потерпілими внаслідок Чорнобильської катастрофи, проживають та позивачка працює на радіоактивно забрудненій території і мають право на зазначені пільги.

Позивачка згідно поданого клопотання просить справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримує повністю.

Крім того, позивачка просить звернути постанову суду до негайного виконання в частині стягнення допомоги та доплати до заробітної плати.

Управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації в Житомирській області відносно позову заперечують, про що надали відповідне заперечення, з проханням про розгляд справи без їх участі.

Встановлено, що позивачка є потерпілою внаслідок Чорнобильської катастрофи 4-ої категорії та проживає разом з своїми неповнолітніми дітьми - сином ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, дочкою - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, які є потерпілими від Чорнобильської катастрофи в м. Олевськ Житомирської області, територія, якого відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи' затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 106 від 23 липня 1991 року - відноситься до зони посиленого радіоекологічного контролю, що стверджується копією паспорту позивачки, копіями посвідчень осіб, які потерпілі внаслідок Чорнобильської катастрофи, копіями свідоцтв про народження дітей, довідками з місця проживання.

Позивачка з 08 вересня 1998 року по даний час працює в Олевській районній державній адміністрації Житомирської області та отримує щомісячно допомогу в розмірі 1,60 грн. кожному на себе та двох неповнолітніх дітей та доплату до заробітної плати в розмірі 5,20 грн. працюючій позивачці відповідно до постанови КМ України від 26 липня 1996 року №836 за місцем роботи, яке обслуговується щодо зазначених виплат відповідачем, що стверджується довідками з місця роботи, обставинами, зазначеними у запереченні відповідача.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, вважаю, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються ст. ст. 37, 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи з яких слідує, що громадянам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення виплачується щомісячна грошова допомога на придбання чистих продуктів харчування у зоні посиленого радіоекологічного контролю - 30 % від мінімальної заробітної плати, а також виплачується щомісячна грошова доплата до заробітної плати в розмірі однієї мінімальної заробітної плати, яка встановлена на час виплати. Допомога та доплата нараховуються та виплачуються за місцем проживання та роботи.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 КАС України органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України за Законами України.

Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та Законами України (ст. 113 Конституції України).

В даному випадку Закон України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи визначає порядок і розміри допомоги та доплати.

Виплата допомоги та доплати по постанові КМ України від 26 липня 1996 року № 836 є неправомірними, оскільки постанова суперечить базовим положенням Конституції України про статус закону України як акта вищої юридичної сили в системі нормативно-правових актів держави та самому Закону, який регулює зазначені відносини.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» дію положень ст.ст. 37, 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на 2008 р. було призупинено в частині виплати компенсацій і допомоги у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати.

Рішенням Конституційного суду України від 22.05.2008 року за № 10-рп визнано неконституційними деякі положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», зокрема визнано неконституційним п.п. 9 п. 28 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким було призупинено дію ст. ст. 37, 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в частині виплати компенсацій і допомоги у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати.

Рішення Конституційного суду є обов'язковим до виконання на всій території України. В п. 5 вищезазначеного рішення зазначено, що рішення Конституційного суду в даній справі має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними.

Крім того, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року N 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого самоврядування, накази та інструкції міністерств і відомств, накази керівників підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону.

Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

Згідно приписам ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод (абз.1 п.19).

Відповідно до положень Конституції України, найвищою соціальною цінністю в Україні є людина, її права і свободи та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а їх утвердження і забезпечення є головним обов'язком держави (ст. 3), права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (стаття 21), їх зміст і обсяг при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не може бути звужений (стаття 22).

Зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Основним Законом України (лише в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк).

Окрім того, встановлений ч. 2 ст. 95 Конституції України, ч. 2 ст. 38 Бюджетного Кодексу перелік правовідносин, які регулюються Законом про Державний бюджет України, є вичерпним, а тому цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України, зокрема Законом України «Про статус і соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та не може будь-яким чином змінювати визначене іншими законами України правове регулювання гуспільних відносин.

Відповідно до п. 2 «Порядку використання коштів державного бюджету для виконання ірограм, пов'язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської іатастрофи», затвердженого Постановою КМУ від 20 вересня 2005 року № 936 слідує, що юзпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня за програмами визначаються управління праці асоціального захисту населення районних (міських) держадміністрацій.

Таким чином відповідач неправомірно обмежував позивачку та її неповнолітніх дітей у її іраві на отримання допомоги та доплати в розмірах, зазначених в ст. ст. 37, 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської ;атастрофи, чим порушив її право на соціальний захист від наслідків Чорнобильської катастрофи.

Як вбачається з адміністративного позову, позивачка просить про захист своїх прав на ітримання допомоги та доплати як особа, яка постійно проживає та працює на території іадіоактивного забруднення.

Разом з тим, обираючи спосіб захисту порушеного права позивачки, слід керуватися тим, цо відповідно до положень Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які юстраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зазначена допомога та доплата іризначається і виплачується органами соціального забезпечення.

З огляду на те, що спеціальним Законом, який встановлює гарантований державою іівень матеріальної підтримки потерпілих від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, функції цодо призначення та виплати відповідної допомоги та доплати віднесено до компетенції ірганів соціального забезпечення, тому суд не уповноважений здійснювати розрахунки сум іазначеної допомоги та доплати, а також стягувати вказані суми.

Враховуючи те , що доплата до заробітної плати, передбачена ст. 39 Закону України Про тату с і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи як ісобі, яка працює на території радіоактивного забруднення , належить до соціальних виплат , а іе до структури заробітної плати, тому вважаю безпідставними посилання позивачки про те, що іідповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» доплата до заробітної плати як особі , яка ірацює на території радіоактивного забруднення відноситься до структури заробітної плати та іідповідно до ст. 233 КЗпПУ у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має іраво звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без ібмеження будь-яким строком .

Крім того, вважаю за необхідне вийти за межі позовних вимог відповідно до ч. 2 ст. 11 АС України, оскільки це необхідно для повного захисту прав позивачки та зобов'язати ідповідача УПСЗН Олевської РДА, враховуючи положення Закону України «Про Державний юджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», які іяли до прийняття Рішення Конституційним Судом України 22.05.2008 року, положення Закону країни «Про Державний бюджет України на 2009 рік», провести перерахунок та виплату озивачці допомоги як особі, яка проживає разом з двома неповнолітніми дітьми на території адіоактивного забруднення відповідно до ст. 37 Закону України «Про статус і соціальний захист ромадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 01 лютого 009 року та доплати як особі, яка працює на території радіоактивного забруднення , ідповідно до ст. 39 зазначеного Закону, починаючи з 01 березня 2000 року відповідно.

Також ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що для іернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється чний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або винна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 КАС України, пропущення строку звернення до (міністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за юви, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Вважаю, що позивачкою не пропущений строк позовної давності для звернення до суду в язку з тим, що допомога та доплата продовжують виплачуватися і на день звернення ізивачки до суду, а дії відповідача є неправомірні з 25 лютого 2010 року, коли позивачка ернулася із зазначеним позовом до суду .

Крім того, не слід брати до уваги доводи відповідача, які зазначені у запереченні відносно ізову про те ,що відповідно до ст. 99 КАС України позивачкою пропущений строк позовної вності, оскільки зазначена норма встановлює строк звернення до суду, а не позовну давність.

Враховуючи те, що позовна вимога стосовно негайного виконання постанови суду в стині стягнення з відповідача недовиплачених коштів , передбачених ст.ст. 37, 39 Закону ;раїни «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської гастрофи» не мотивована та не обгрунтована , то в цій частині позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 8, 22 Конституції України, ст.ст. 37, 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991 року ( з змінами і доповненнями), ст.ст. 10, 11, 71, 86, 99, 159, 162, 163, 167, 186 КАС У країни,

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2, ОСОБА_3 до управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації Житомирської області про визнання дій протиправними та стягнення недосплаченої грошової допомоги та доплати, передбаченої Законом України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи - задовольнити частково.

Визнати дії управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації Житомирської області щодо не донарахування та недовиплати ОСОБА_1 та її неповнолітнім дітям ОСОБА_2, ОСОБА_3 коштів, передбачених ст.ст. 37, 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи - протиправними.

Зобов'язати управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації Житомирської області провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 та її неповнолітнім дітям ОСОБА_2, ОСОБА_3 допомоги як особам, які проживають на території радіоактивного забруднення відповідно до ст. 37 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, встановивши її на рівні 30 % від мінімальної заробітної плати визначеної законодавством щомісячно, починаючи з 01 лютого 2009 року.

Зобовязати управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації Житомирської області провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 доплати як особі, яка працює на території радіоактивного забруднення відповідно до ст. 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, встановивши її на рівні мінімальної заробітної плати визначеної законодавством щомісячно, починаючи з 01 березня 2000 року.

Стягнути з управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації Житомирської області з рахунку № 0584, код 03192610, МФО 811039 УДК Житомирської області державне мито в сумі 54,40 гривень на користь держави.

ОСОБА_1 звільнити від сплати державного мита на підставі п. 18 ч. 1 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито».

В решті позову ОСОБА_1 відмовити за безпідставністю.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції може бути подана до апеляційного суду Житомирської області через Олевський районний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України - з дня складення в повному обсязі. Якщо постанову було проголошено у відсутності особи, яка бере участь у справі, то строк подання заяви про апеляційне оскарження обчислюється з дня отримання нею копії постанови. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подасться протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя: ОСОБА_4