Справа № 816/4350/13-а
Суддя: Н.Ю. Алєксєєва
Дата ухвалення: 2013-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2013 року м. ПолтаваСправа № 816/4350/13-а

Колегія суддів Полтавського окружного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Алєксєєвої Н.Ю.,

суддів - Сич С.С. , Супруна Є.Б. ,

за участю секретаря - Лисака С.В.,

позивача - ОСОБА_1 Хосро

представника відповідача та представника третьої особи - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 Хосро до Державної міграційної служби України, третя особа - Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

19 липня 2013 року Громадянин ОСОБА_3 ОСОБА_1 Хосро звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа - Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про скасування рішення Державної міграційної служби України від 04.07.2013 №401-13 та зобов'язання Державної міграційної служби України переглянути рішення про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 Хосро.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що прийняте відповідачем рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим та незаконним, оскільки це рішення приймалося без урахування всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи. Стверджував, що перевірка інформації, яку він надав до УДМС України в Полтавській області щодо ситуації в країні походження - Ісламській ОСОБА_4 і причин, через які він не може повернутися назад, всупереч вимогам законодавства проводилася вкрай поверхово та необ'єктивно. Позивач вважає, що має всі підстави для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки перебуваючи за межами країни своєї громадянської приналежності, він не може і не бажає повертатися до неї, оскільки має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за релігійною ознакою, при цьому вказує, що у 2013 році він змінив віру з ісламу на християнство. В ОСОБА_4 осіб, які зреклися ісламу, переслідують, їх вважають віровідступниками та можуть застосовувати смертну кару, тортури, нелюдське або таке, що принижує гідність поводження чи покарання.

Позивач в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, просив відмовити в їх задоволенні. В обґрунтування заперечень зазначав, що спірне рішення прийнято на підставі норм закону, за наслідками розгляду матеріалів особової справи та ситуації в країні походження заявника. Наполягав на тому, що заявником не надано доказів щодо наявності фактів переслідування його та членів його родини, як і доказів наявності відповідних загроз життю та здоровю його та родини внаслідок таких переслідувань, а надана ним інформація в обґрунтування поданої заяви носить загальний характер.

Колегія суддів, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та третьої особи, вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків.

ОСОБА_1 Хосро народився 21.05.1989 в місті Марага, ОСОБА_4, громадянин ОСОБА_3, за національністю іранець, у березні 2013 року змінив віру на християнську. 02.03.2013 пройшов обряд хрещення, що підтверджується свідоцтвом про хрещення (а.с.21).

З особової справи гр. ОСОБА_3 ОСОБА_1 Хосро №2013PL0003, копія якої залучена до матеріалів справи, колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 Хосро легально прибув в Україну у листопаді 2006 році за студентською візою на навчання до Української медичної стоматологічної академії у місті Полтаві, яку закінчив у 2012 році. Цього ж року (2012) він вступив до Полтавського національного технічного університету ім. Ю. Кондратюка, де навчався до 2013 року. Навчання не закінчив. У 2011 році уклав шлюб із громадянкою України ОСОБА_5. До ОСОБА_4 не виїжджав. На момент звернення позивач зареєстрований та проживає в м. Полтаві.

14 березня 2013 року позивачем було подано заяву до Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", зокрема, через побоювання за своє життя у разі повернення до ОСОБА_4 у зв'язку зі зміною релігії з мусульманської на християнську.

Небажання повертатися в країну своєї громадської належності ОСОБА_1 пов'язує із побоюванням того, що у зв'язку зі зміною віросповідання на християнство його можуть посадити до в'язниці та стратити. Зазначав, що йому не подобається ОСОБА_6, діючий в країні і те, що людям, які не розділяють ці погляди обмежують права і свободи людини (протокол співбесіди № 2).

01 квітня 2013 року Управлінням Державної міграційної служби України в Полтавській області складено висновок щодо прийняття рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Згідно змісту даного висновку, Управлінням Державної міграційної служби України в Полтавській області проаналізовано відомості, надані заявником у заяві та анкеті, та вирішено прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину ОСОБА_3 ОСОБА_1 Хосро.

На підставі вказаного висновку Управлінням Державної міграційної служби України в Полтавській області винесено наказ № 58 від 01 квітня 2013 року про оформлення громадянину ОСОБА_3 ОСОБА_1 Хосро документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

03 червня 2013 року Управлінням Державної міграційної служби України в Полтавській області складено висновок, яким вирішено громадянину ОСОБА_3 ОСОБА_1 Хосро відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

До такого висновку відповідач дійшов у звязку з тим, що побоювання повернутися до ОСОБА_4 через зміну віросповідання з ісламу на християнство не може характеризуватися як загроза його життю чи здоров'ю. Зі слів заявника його близьким та рідним, які проживають в ОСОБА_4 на сьогоднішній день загрози життю, свободі чи безпеці немає. Додані заявником інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують можливе переслідування заявника на території країни його громадської належності за віросповіданням. Дослідженням матеріалів особової справи шукача притулку встановлено, що заявник ніколи не приймав участь у політичній чи релігійній діяльності, не був членом жодних організацій чи політичних партій, не приймав участь в організації чи проведенні богослужінь в домашніх церквах, публічних релігійних служіннях, не займався місіонерською діяльністю, не навів фактів свого особистого переслідування в країні походження - ОСОБА_4. До виїзду з країни в листопаді 2006 року не зазнавав переслідувань з боку державних чи недержавних структур країни. На можливість переслідування його в країні громадської належності за ознаками раси, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи ОСОБА_1 в поданій заяві не вказує.

Обставин, передбачених пунктом 13 статті 1 цього ж Закону, за яких йому загрожує застосування смертної кари, або вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в ході збору матеріалів не встановлено.

В разі повернення позивача до країни громадянської належності та безпосередньо до свого рідного міста рівень небезпеки для нього не буде перевищувати загального рівня небезпеки, в якому перебуває решта християнського населення Ісламської ОСОБА_4.

На підставі вказаного висновку Державною міграційною службою України, за результатами розгляду справи № 2013PL0003, винесено рішення від 04.07.2013 №401-13, яким ОСОБА_1 Хосро відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, відносно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

17 липня 2013 року повідомленням УДМС України в Полтавській області №18 позивача повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з даним рішенням субєкта владних повноважень позивач звернувся до суду з позовом про його скасування .

Надаючи оцінку оскаржуваному рішенню колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_7 та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правовий статус біженця в Україні, порядок його надання, втрати та позбавлення цього статусу, а також питання державних гарантій захисту біженців регулюються Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року № 3671-VI.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, визначені статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Із вказаних норм слідує, що для встановлення статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту позивачу необхідно, щоб обгрунтовані побоювання були пов'язані саме з належністю особи до зазначених груп.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 вищевказаного Закону, поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано із причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Колегія суддів зазначає, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Термін побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості.

Об'єктивна сторона пов'язана із наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація в країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Вищий адміністративний суд України постановою Пленуму від 25.06.2009 р. № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" звертав увагу судів, що таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування державні органи чи ні.

Разом з тим, цією ж постановою Пленуму зауважено, що судам при вирішенні таких справ необхідно зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про надання статусу біженця в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із заявою про надання статусу біженця може бути іншим, зокрема, спроба легалізуватися на території України.

Надаючи оцінку поясненням позивача в ході судового розгляду на питання суду щодо неможливості або побоювання користуватися захистом країни походження, колегією суддів встановлено наступне.

Як пояснив ОСОБА_1 в ході судового розгляду, ні він, ні члени його родини за додатковим захистом до органів державної влади чи силових структур ОСОБА_7 не зверталися. Родина позивача до цього часу проживає на території ОСОБА_7, користується захистом держави та почувається в місці свого проживання безпечно (з його ж слів протокол співбесіди № 2).

Згідно його ж пояснень причиною його добровільного приїзду в Україну було здобуття освіти у вищому навчальному закладі, а не побоювання стати жертвою будь-яких переслідувань з боку державних органів чи інших угрупувань.

Таким чином неможливість або об'єктивність побоювань користуватися захистом країни походження не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Щодо наявності цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, що пов'язані із причинами, зазначеними в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди, колегією суддів встановлено наступне.

Відповідно до п.45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно до п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками визначеними Женевською Конвенцією про статус біженців 1951 року.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Крім того, ОСОБА_8 Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися під час судового засідання з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Небажання повертатися в країну своєї громадської належності ОСОБА_1 пов'язував із побоюванням того, що може стати жертвою переслідувань за релігійною ознакою.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилається на інформацію по країні походження, а саме на публікації зарубіжних громадських організацій у всесвітній мережі "Інтернет", яку, на його думку, відповідач не вивчав та взагалі не аналізував.

Проте, як свідчать матеріали особової справи, поданій позивачем інформації відповідач надав належну оцінку. Із досліджених протоколів співбесіди вбачається, що позивач в органах міграційної служби обмежувався переважно загальновідомою інформацією та не довів наявності конкретних підстав щодо побоювань за своє життя на батьківщині, жодних документальних та фактичних підтверджень в обґрунтування свого звернення до органу міграційної служби не надав.

В ході вивчення інформації по країні походження органом міграційної служби було встановлено, що відповідно до інформації Департаменту у справах біженців та іноземців Державної міграційної служби України та Інтернет-видання ОСОБА_7 (15.11.1979 роуц) гарантує у рамках Ісламської віри та правової системи захист певних релігійних меншин (християнство, іудаїзм, зороастризм) (ст.ст. 13, 14) та свободу визнаних релігій (ст.ст. 13, 14, 23, 26). В дійсності в ОСОБА_7 мусульмани та члени трьох визнаних ОСОБА_7 релігійних громад (християнство, зороастризм та іудаїзм) співіснують в цілому безконфліктно. Три визнані релігійні меншини мають свободу відправлення культу. Статтею 64 ОСОБА_7 їм гарантовані місця у парламенті (меджлісі).

В ОСОБА_7 живуть приблизно 118 000 християн, кількість новонавернених не є високою. Претенденти проходять інтенсивне навчання та ретельну перевірку віри. Можливе переслідування значно залежить від поведінки новонаверненого. Під загрозою державних репресій знаходяться, зокрема, священики або керівники церков, які є особливо активними публічно.

У звіті, виданому Всесвітньою християнською солідарністю у вересні 2011 року зазначено, що: "В Иране смертная казнь редко назначалась в виде наказания именно за (веро)отступничество; она практически не проводилась в исполнение в течение последних двух столетий" (Всемирная христианская солидарность (сентябрь 2011 года) Иран: Смертная казнь, стр. 7).

Крім того, згідно кримінального кодексу ОСОБА_7, за факт переходу до християнства колишнього мусульманина до кримінальної відповідальності не притягують, але якщо ж він почне агітувати чи намагатися обернути інших, то його можуть заарештувати і засудити, адже ОСОБА_7 є ісламською республікою і такі дії можуть бути розцінені як агітація проти конституційного ладу ОСОБА_7.

На питання колегії суддів чи позивач має наміри займатися місіонерською діяльністю та розповсюджувати християнське вчення, чи намагатися обернути інших мусульман до християнської віри, пояснив, що у його наразі немає відповідних знань, щоб проповідувати чи розповсюджувати християнську віру, залучати до християнства інших осіб.

У ході розгляду органом міграційної служби заяви позивача про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, так само як і під час судового розгляду справи, ОСОБА_1 Хосро не наведено обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками, побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження або покарання чи переконливих фактів про його переслідування та неможливість користування захистом країни походження.

Колегією суддів встановлено, що позивач не перебував членом жодної релігійної, військової або громадської організації. Учасником інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, він не був, до смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання не засуджувався.

Слід зазначити, що ОСОБА_1 Хосро в анкеті особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту не вказує на можливі переслідування в країні громадської належності за ознаками раси, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи.

За час перебування позивача в Україні подій для обґрунтованого побоювання щодо умов, передбачених Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, в країні його громадянської належності не виникло.

Із досліджених протоколів співбесіди вбачається, що позивач на співбесідах в органах міграційної служби обмежувався переважно загальновідомою інформацією та не довів наявності будь - яких підстав щодо побоювань за своє життя на батьківщині, жодних документальних та фактичних підтверджень в обґрунтування свого звернення до органу міграційної служби не надав. Посилань на побоювання особистих переслідувань його заява не містить.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до пункту Е Конвенції ООН про статус біженця 1951 року (Україна приєдналась згідно із Законом України від 10 січня 2002 року N2942-111), положення цієї Конвенції не поширюються на осіб, за якими компетентні органи країни, в якій вони проживають, визнають права та обов'язки, пов'язані з громадянством цієї країни. Зазначене вище свідчить про те, що причини, які має позивач, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з його обгрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідування, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а є фактично спробою легалізуватися на території України.

На питання колегії суддів чому не звертався раніше із такою заявою раніше, пояснив, що не в нього не було такої необхідності, оскільки він і так легально перебував на території України по студентській візі. Крім того, ОСОБА_1 Хосро прийняв хрещення 02.03.2013 року, а в Україні перебував з 2006 року. Із заявою про надання йому статусу біженця, звернувся 14.03.2013. Дана обставина викликає сумніви в наявності реальних побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Таким чином, твердження позивача щодо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

З огляду на зазначене, оскаржуване рішення прийнято відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений законодавством, оскаржуване рішення є обґрунтованим, тобто прийнято з урахуванням всіх обставин, які мали значення для прийняття цього рішення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що позовна заява задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

В задоволенні адміністративного позову Громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 Хосро до Державної міграційної служби України, третя особа - Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлено 02 серпня 2013 року.

Головуючий суддя суддя суддя ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11