Справа № 802/1589/15-а
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2015-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2015 р. м. Вінниця

Справа № 802/1589/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заброцької Людмили Олександрівни,

за участю:

секретаря судового засідання: Кулика Віталія Віталійовича,

представника позивача: не з'явився,

представника відповідача: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 до управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся громадянин ОСОБА_2 ОСОБА_3 ( далі - позивач ) з адміністративним позовом до управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області ( далі - УДМСУ у Вінницькій області, відповідач ) про визнання протиправним та скасування рішення.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 02.03.2015 отримав повідомлення УДМСУ у Вінницькій області від 02.03.2015 № 3 про відмову в оформленні документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У вказаному повідомлені зазначено, що відмовлено позивачу у зв'язку із необґрунтованістю його заяви та відсутністю умов, передбачених п. 1 та п.13 ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Позивач вважає, що дії відповідача є протиправними, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, в зв'язку з чим звернувся з даним адміністративним позовом до суду та просить: визнати неправомірним та скасувати наказ УДМСУ у Вінницькій області № 42 від 02 березня 2015 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання у визнанні громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати УДМСУ у Вінницькій області повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

У судове засідання позивач не з'явився. В матеріалах справи міститься клопотання (вх. № 15883 від 17.06.2015) про розгляд справи за його відсутності. При цьому зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні з позовними вимогами не погодилась, вважає їх необґрунтованими з підстав, викладених у письмових запереченнях на адміністративний позов ( а.с. 31-36 ). Так, відповідач зазначає, що ним правомірно прийнято наказ № 42 від 02 березня 2015 року про відмову у визнанні громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням ст.1 Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року та Протоколу від 31 січня 1967 року, у зв'язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 цього Закону. На думку відповідача, позивачем при поданні заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не було надано до органу міграційної служби жодних доказів, які б підтверджували наявність переслідування або утисків щодо нього, які відповідають вимогам п.1 чи 13 частини першої ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Посилаючись на викладені вище мотиви, представник відповідача просив суд ухвалити рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення щодо позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно матеріалів справи №2015VN0001 ОСОБА_4 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився та постійно проживав в м. Могадішо, район Халвадаг (ОСОБА_2). За національністю сомалієць, за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова сомалійська, трохи розуміє арабську та англійську.

Як видно з анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ( а.с. 43-47 ), ОСОБА_4 ОСОБА_3 вибув із країни громадянської належності у жовтні 2011 року в Уганду. В грудні 2014 року він виїхав із Уганди в Судан, після чого прибув в Російську Федерацію, де пробув приблизно місяць. 08.01.2015 він нелегально на автомобілі перетнув кордон України.

11.02.2015 ОСОБА_4 ОСОБА_3 звернувся до УДМСУ у Вінницькій області з заявою № 1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи №2015VN0001 громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3, управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, на підставі ч.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", дійшло до висновку щодо відмови громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_3 в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Наказом №42 УДМСУ у Вінницькій області від 02.03.2015, позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону, - відсутні.

02 березня 2015 року позивачу вручено повідомлення № 3 від 02.03.2015 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі наказу УДМСУ у Вінницькій області №42 від 02.03.2015.

Надаючи правову оцінку прийнятому рішенню відповідача, суд зважає на таке.

Відповідно до ч.4 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI) рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частиною 6 зазначеної статті 8 Закону передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до ч. 7 ст. 8 Закону 3671-VI у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення

Наказом МВС України від 07.09.2011 № 649 затвердженні Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі Правила).

Згідно з п. 1.1 розділу І Правил ці правила визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У п. 4.1 розділу IV Правил наведено, що під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону.

Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди із особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником;

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ( додаток 14 ).

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Згідно з пп. б п.4.3 розділу IV Правил на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи органу міграційної служби щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби в межах установленого строку приймає одне з таких рішень, зокрема про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення, передбачені пунктом 4.3 цього розділу, оформлюються наказом органу міграційної служби (п.4.4 розділу IV Правил).

Відповідно до п. 4.6 розділу IV Правил у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття орган міграційної служби надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 16), з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень.

Згідно з п.1 ст. 1 Закону 3671-VI біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань

Пунктом 13 частини першої статті 1 вказаного Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року, а також Постанови Пленуму ВАСУ № 3 від 16.03.2012 поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, під час вирішення питання щодо надання статусу біженця необхідно враховувати всі чотири підстави. При цьому немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Разом із тим, як у ході розгляду органом міграційної служби заяви позивача про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, так і під час судового розгляду справи, ОСОБА_4 ОСОБА_3 не навів доказів, що свідчать про цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками чи переконливих фактів про його переслідування та неможливість користуватись захистом країни походження.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до пункту 164 глави 5 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особи, які вимушені покинути країну походження через внутрішні та міжнародні конфлікти, зазвичай не кваліфікуються як біженці за Конвенцією 1951 року і Протоколом 1967 року. Пунктом 65 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що переслідування зазвичай відносяться до дій влади країни.

Відповідно до Позиції ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців", факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і письмові. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу в правдивості своїх фактичних тверджень.

Натомість наведені позивачем обставини на підтримку своєї заяви про надання статусу біженця в Україні не підтверджені жодними доказами і викликають істотні сумніви у їх об'єктивності та вірогідності, з огляду на відсутність документів та неможливість підтвердження анкетних даних.

З аналогічних мотивів суд виходить при вирішенні питання про наявність у позивача підстав для визнання його в Україні особою, яка потребує додаткового захисту.

За правилами, встановленими статтею 6 Закону 3671-VI, не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Як встановлено судом під час розгляду даного публічно-правового спору, до приїзду в Україну позивач певний час перебув на території інших держав, зокрема Уганди (з жовтня 2011 року до грудня 2014 року) куди виїхав із сім"єю, Судану та Російської Федерації (1 місяць), де про надання йому статусу біженця не просив ( а.с. 59 - 61 ).

Крім того, ОСОБА_5 Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" №8043/04 від 27.04.2004 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем. Але цих фактів позивач не надав.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалась внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

При цьому, суд погоджується з висновком відповідача та не приймає до уваги посилання позивача, як на підставу для задоволення позову, на обставини, які він виклав у позовній заяві, оскільки позивач до рядів політичних партій не входить, погрози, пов'язані з расовою та релігійною належністю, національністю на його адресу не висловлювались, чого сам позивач під час розгляду його заяви органом міграційної служби не оспорював.

Крім того, суд враховується той факт, що позивач під час проведення співбесіди зазначив, що до приїзду в Україну знаходився в інших країнах, а саме в Уганді, Судані та Російській Федерації, але за набуттям статусу біженця у третій безпечній країні не звертався, оскільки не мав меті там залишатися.

Поштовхом для залишення ним ОСОБА_2 стало те, що йому було важко утримувати сім'ю, оскільки ОСОБА_2 бідна країна, а того, що він заробляв, не вистачало на життя. Позивач зазначав, що може повернутись в ОСОБА_2, коли там буде мир. Разом з тим вказав, що не хоче повертатись в ОСОБА_2, тому що це бідна країна ( а.с. 61 - 62 ).

Суд зазначає, що особа, яка залишає країну свого громадського походження, звертається за допомогою у першій безпечній країні, а не шукає умов для кращого місця мешкання. Отже, на думку суду, виїзд позивача за кордон та зупинення в Україні свідчать в більшій мірі про пошуки кращого життя, спробу виїхати із ОСОБА_2, де проходить громадянська війна, низький рівень життя, аніж про обґрунтованість його дійсних побоювань стати жертвою переслідувань на батьківщині.

Загалом з протоколу співбесіди від 11.02.2015 ( а. с. 58-62 ) видно, що переслідувань з боку ісламістського угрупування Аль-Шабааб щодо позивача не було та участі в ньому він уникав, тобто ОСОБА_4 ОСОБА_3 не наведено жодних доказів обґрунтованої загрози своєму життю та свободі в подальшому.

Враховуючи встановлені обставини суд дійшов висновку про відсутність тривалих чи постійних переслідувань позивача, відсутності у даному випадку конвенційних ознак для можливості набуття позивачем статусу біженця. Обставини, на які посилався позивач, як на підстави для скасування наказу №42 від 02.03.2015 управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи.

Виходячи з вищезазначеного, суд погоджується з висновком посадової особи відповідача щодо відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, та прийнятим з його урахуванням наказом №42 від 02.03.2015, передусім з тих підстав, що позивач не підпадає під критерії визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, які передбачені міжнародними та національними нормативно-правовими актами.

Враховуючи наведене, з урахуванням встановлених обставин, суд вважає, що УДМСУ у Вінницькій області правомірно відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а оскаржуване рішення прийнято відповідно до повноважень відповідача та вимог, визначених Законом 3671-VI, які передбачають виконання зазначеними органами своїх повноважень з дотриманням законної процедури прийняття рішень. Прийняте відповідачем рішення обґрунтоване, тобто винесене з урахуванням усіх обставин та на підставі матеріалів, які мають значення для вирішення справи.

Оскільки суд не знайшов підстав для визнання протиправним та скасування рішення управління ДМСУ у Вінницькій області, тому немає підстав для задоволення іншої вимоги позивача щодо зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

При ухваленні рішення і даній адміністративній справі суд також керувався наступним.

Згідно положень, закріплених статтею 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст. 86 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Частина друга статті 19 Конституції України зобов'язує органи державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В ході судового розгляду справи встановлено, що рішення відповідача, яке є предметом оскарження, відповідає критеріям щодо правомірності в контексті статті 2 КАС України, а тому заявлений адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Згідно вимог ст. 94 КАС України підстав для стягнення судових витрат не вбачається.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

п о с т а н о в и :

Відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя / підпис / ОСОБА_6

Згідно з оригіналом

Суддя

Секретар