Справа № 815/184/15
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2015-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/184/15

Категорія: 8.3.1 Головуючий в 1 інстанції: Корой С. М.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Вербицької Н.В., Кравця О.О.

за участю секретаря судового засідання - Тутової Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2015 року по справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий центр «Середньофонтанський» до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області про скасування податкових повідомлень-рішень про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток та з податку на додану вартість, -

ВСТАНОВИВ:

ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області, правонаступником якої є Державна податкова інспекція у Приморському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області, подала апеляційну скаргу на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2015 року, в якій просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову про відмову у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Постановою від 27 березня 2015 року, ухваленою у відкритому судовому засіданні, Одеський окружний адміністративний суд в повному обсязі задовольнив адміністративний позов ТОВ «Торговий центр «Середньофонтанський» до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області про скасування податкового повідомлення-рішення відповідача від 30 жовтня 2014 року № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток у загальному розмірі 5 165 920 грн. (за основним платежем - 4 132 736 грн., за штрафними санкціями - 1 033 184 грн.); про скасування податкового повідомлення-рішення відповідача № від 11 серпня 2014 року про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість у загальному розмірі 5 251 905 грн. (за основним платежем - 3 967 530 грн., за штрафними санкціями - 1 983 765 грн.)

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального і процесуального права.

Порушенням норм процесуального права апелянт вважає ухвалення судом першої інстанції судового рішення, яке не відповідає вимогам ст. 129 Конституції України та ст. 159 КАС України, оскільки це рішення є не законним не обґрунтованим.

Порушенням норм матеріального права апелянт вважає висновки суду першої інстанції, які суперечать позиції податкового органу, а тому на думку апелянта не відповідають дійсності, а саме висновки суду щодо відшкодування позивачу комунальних витрат всіма орендарями, а не тільки тими які зазначені податковим органом в акті перевірки, проте, як податковий орган вважає, що орендна плата не може включати до свого складу відшкодування орендарем комунальних витрат орендодавця, а в договорі оренди обов'язково має бути зазначено про окреме відшкодування орендарем комунальних витрат, яке не пов'язане та не впливає на орендну плату.

Також апелянт вважає, що внаслідок неправильного тлумачення норм права, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позиції податкового органу щодо необхідності врахування до складу доходів платника податку вартість безоплатно наданих цим платником податку послуг третім особам, що на думку апелянта випливає з приписів п. 135.1, п. 135.2, п. 135.4 ст. 135 ПК України та п.п. 14.1.185, п.п. 14.1.203 п. 14.1 с. 14 ПК України. При цьому апелянт зазначив, що у разі якщо підприємство отримує послуги, які необхідні для функціонування торгівельного комплексу та в подальшому не отримує їх компенсацію від орендарів, такі послуги вважаються безкоштовно наданими.

Заперечує апелянт також і проти не прийняття судом першої інстанції позиції податкового органу щодо не використання позивачем у власній господарській діяльності отриманих комунальних послуг для обслуговування приміщень торгівельного центру, які тимчасово або постійно не здаються в оренду. Апелянт зазначає, що під час розгляду справи суд першої інстанції не встановив чи виконували технічні приміщення позивача, функції, які їм притаманні, на час виникнення спірних правовідносин (котельна, бойлерна). Не з'ясував суд першої інстанції, а позивач не надав розрахунку, співвідношення отриманих комунальних послуг від постачальників до конкретних технічних приміщень, які використовувались у власній господарській діяльності, для можливості вирахування фактичного розміру сум податкового кредиту, пов'язаного з господарською діяльністю позивача.

ТОВ «Торговий центр «Середньофонтанський» надало письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких, з посиланням на дотримання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену постанову - без змін.

Ухвалюючи постанову про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції встановив, що в період з 27 червня по 18 липня 2014 року ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області проведена планова виїзна перевірка ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський», , з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.04.2012 року по 31.12.2013 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2012 року по 31.12.2013 року, за результатами якої складений акт перевірки від 25 липня 2014 року № 000093/15-32-22-05/00231596 (т. 1 а.с. 17- 48).

В акті перевірки, податковий орган зафіксував порушення позивачем вимог п. 135.1. ст. 135, п. 135.2 ст. 135, пп. 135.4.1. п. 135.4. ст. 135, пп. 138.1.1. п. 138.1 ст. 138, п. 138.4 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток у сумі 4 132 736 грн.; та порушення позивачем п. 198.5 ст. 198, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість у сумі 3 967 530 грн.

На підставі акта перевірки від 25 липня 2014 року № 000093/15-32-22-05/00231596 ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області прийняло податкове повідомлення-рішення від 11 серпня 2014 року № , яким ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість у розмірі 5 951 295 грн., в тому числі за основним платежем - у сумі 3 967 530 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями - у сумі 1 983 765 грн. (т. 1 а.с. 14).

Також на підставі акту перевірки від 25 липня 2014 року № 000093/15-32-22-05/00231596 та за наслідками процедури адміністративного оскарження ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області прийняло податкове повідомлення-рішення від 30 жовтня 2014 року № , яким ТОВ «ТЦ "Середньофонтанський» збільшено суму податкового зобов'язання за платежем податок на прибуток у розмірі 5 165 920 грн., в тому числі за основним платежем - у сумі 4 132 736 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями - у сумі 1 033 184 грн. (т. 1 а.с. 15).

Досліджуючи питання обґрунтованості висновків акта перевірки як підстави для прийняття контролюючим органом спірних податкових повідомлень рішень, суд першої інстанції встановив, що, відповідно до акта перевірки, проведеною перевіркою відображеного показника у розрізі відповідних податкових (звітних) періодів в сумі 38269897 грн. на підставі первинних документів та регістрів бухгалтерського обліку встановлено заниження задекларованих суб'єктом господарювання показників у рядку 01.1. декларацій «Доходи від операційної діяльності» у сумі 19 828 671 грн.

Суд першої інстанції встановив, що такий висновок податковий орган пов'язує з не віднесенням ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» до складу доходу у відповідних звітних періодах вартості послуг, які, на думку контролюючого органу, безоплатно надані ним своїм контрагентам - орендарям, належних на праві власності позивача, приміщень у вигляді комунальних послуг, оплачених позивачем на підставі виставлених рахунків постачальників таких послуг, але не відшкодованих орендарями, якими фактично спожиті відповідні послуги. При цьому сума такого заниження доходу розрахована податковим органом як різниця між вартістю отриманих позивачем від постачальників комунальних послуг та сплачених позивачем послуг та вартістю комунальних послуг, які були відшкодовані орендарями позивача.

Дослідивши висновки акту перевірки та надані сторонами по справі докази суд першої інстанції дійшов висновку про помилковість доводів податкового органу стосовно заниження позивачем отриманого доходу від операційної діяльності в сумі 19 828 671 грн.

Суд першої інстанції встановив, матеріалами справи підтверджено та не заперечується податковим органом, що ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» є власником торгівельного центру «Середньофонтанський», який складається з нежитлових будівель та розташований за адресою: м. Одеса, пров. Семафорний, 4 ( т. 3 а.с. 39-105). Надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна є основним видом діяльності ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський».

Також сторонами у справі не оспорюється той факт, що з метою забезпечення функціонування торгівельного центру позивачем укладені договори на постачання комунальних послуг, зокрема договір на постачання та транспортування природного газу з ВАТ «Одесагаз», договір на послуги водозабезпечення та водовідведення з КП «Одесводоканал», договір про постачання електричної енергії з ВАТ «Енергопостачальна компанія «Одесаобленерго», договір про надання послуг з організації прибирання приміщень із ТОВ «Рент-Преміум», про що зазначено і в акту перевірки позивача (т. 1 а.с. 21).

Здійснюючи основний вид діяльності, позивач уклав також низку договорів оренди окремих приміщень вищезгаданого торгівельного центру із сторонніми особами та передав їм у користування відповідне майно на підставі актів приймання-передачі, отримуючи у періоді, який перевірявся, дохід у вигляді орендної плати за користування таким майном. Поряд з цим, позивач також отримав дохід за рахунок відшкодування орендарями вартості комунальних послуг та експлуатаційних витрат, понесених позивачем як орендодавцем на утримання переданих у користування приміщень.

Відповідно до акту перевірки, податковий орган, аналізуючи питання відшкодування користувачами майна вартості комунальних послуг та експлуатаційних витрат, встановив, що таке відшкодування проводилось лише двома контрагентами - ТОВ «Сінема Центр» та ТОВ «Господарник» (т. 1 а.с. 21-22), тоді як іншим орендарям послуги надавались без визначення компенсації понесених витрат на електропостачання, газопостачання, водопостачання та водовідведення, прибирання (т. 1 а.с. 21-22, т. 2 а.с. 201-203).

Суд першої інстанції, дослідивши надані позивачем докази, які були надані і при проведені податковим органом перевірки, встановив, що компенсація вартості комунальних послуг та експлуатаційних витрат здійснювалась також й іншими орендарями приміщень торгівельного комплексу, яка на відміну від умов договорів, укладених із ТОВ «Сінема Центр» та ТОВ «Господарник», здійснювалась не окремо від орендної плати, а у її складі.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до договору від 17 лютого 2007 року, укладеного між позивачем (орендодавець) та ТОВ «Сінема Центр» (орендар), орендодавець передав орендарю у тимчасове платне користування (оренду) частину нежилих будівель багатофункціонального торговельно-виставочного і готельного комплексу (друга черга), а саме нежиле приміщення 2-го поверху № 1а, загальною площею 3430 кв.м. (т. 1 а.с. 82-104). Відповідно до розділу 3 договору «Платежі» орендар зобов'язаний здійснювати оплату за користування об'єктом оренди в розмірах і термінах, визначених договором. Орендар сплачує орендодавцю наступні платежі: орендну плату за користування об'єктом оренди та земельною ділянкою, експлуатаційні витрати, які розраховуються у відповідності до п. 9.4. цього Договору, а також комунальні послуги, до яких входять оплата орендодавцю послуг з забезпечення об'єкта оренди електричною енергією, опалення, вентиляції і кондиціювання об'єкта оренди.

Відповідно до договору оренди від 31 січня 2008 року, укладеного між позивачем (орендодавець) та ПП торгівельною фірмою «Антошка», орендодавець передав орендарю у строкове платне користування нерухоме майно - 657/1000 нежилого приміщення № 11 1-го поверху торговельного корпусу літ "Х", загальною площею 1120 кв. (т. 1 а.с. 105-130). Відповідно до розділу 3 вказаного договору «Платежі» орендар зобов'язаний здійснювати оплату за користування об'єктом оренди в розмірах і термінах, визначених договором. Орендар сплачує орендодавцю наступні платежі: орендну плату за користування об'єктом оренди та земельною ділянкою, експлуатаційні витрати, які розраховуються у відповідності до п. 9.4. цього Договору, а також комунальні послуги, до яких входять оплата орендодавцю послуг з забезпечення об'єкта оренди електричною енергією, опалення, вентиляції і кондиціювання об'єкта оренди.

Відповідно до договору оренди від 15 серпня 2011 року укладеного між позивачем (орендодавець) та ТОВ «ОСТІН» (орендар) № 206/1/11 щодо тимчасового платного користування площі, яка знаходиться у торгівельному комплексі, розташованому за адресою: м. Одеса, пров. Семафорний, буд. 4, у вигляді нежитлового приміщення на 2 поверсі торгового корпусу площею 250,00 кв.м (т. 1 а.с. 131-149), розділом 3 «Платежі» встановленого, що орендар зобов'язаний здійснювати оплату за користування об'єктом оренди в розмірах і термінах, визначених договором. Орендар сплачує орендодавцю наступні платежі: орендну плату за користування об'єктом оренди та земельною ділянкою, експлуатаційні витрати (додаткову орендну плату), а також платежі за комунальні послуги, до яких входять оплата орендодавцю послуг з забезпечення об'єкта оренди електричною енергією, опалення, вентиляції і кондиціювання об'єкта оренди.

Таким чином, суд першої інстанції встановив, що умовами вищевказаних договорів передбачена оплата орендної плати поряд із платежами щодо відшкодування орендодавцю вартості спожитих експлуатаційних витрат та комунальних послуг на підставі показників лічильників, які сплачувались орендарями на підставі виставлених окремо від орендної плати рахунків, що підтверджено матеріалами справи, а саме, копіями актів наданих послуг, складеними з зазначеними юридичними особами щодо послуг з відшкодування експлуатаційних витрат, послуг з відшкодування витрат по активній електроенергії, послуг з відшкодування витрат на кондиціювання та вентиляцію, послуг з відшкодування витрат по водопостачанню та гарячого водопостачання, копіями виставлених рахунків, а також доказами оплати орендарями наданих ним послуг (т. 1 а.с. 221-250, т. 2 а.с. 1-22, 41-74, 92-135, т. 3 а.с. 111-251, т. 4 а.с. 1-103).

Також суд першої інстанції встановив, що позивачем укладено низку договорів оренди приміщень, розташованих у торгівельному центрі, умови яких передбачали сплату орендарями за користування майном орендної плати, яка включає до себе компенсацію видатків орендодавця на забезпечення постачання електроенергії, природного газу, теплової енергії, водозабезпечення та водовідведення.

Суд першої інстанції встановив, що 01 листопада 2010 року позивачем укладений договір № 22/11 щодо оренди приміщень торговельного комплексу товариством з обмеженою відповідальністю «Постач-Сервіс», пунктом 5.1. якого передбачено, що відповідно до умов цього договору за користування об'єктами оренди орендатор здійснює оплату на користь орендодавця орендної плати, яка включає до себе компенсацію витрат орендодавця на забезпечення постачання електроенергії, природного газу, теплової енергії, водозабезпечення та водовідведення на території об'єктів оренди (т. 1 а.с. 166-173). Відповідно до п. 5.2. цього договору орендар щомісячно перераховує розмір орендної плати у відповідності до розміру видатків з постачання електроенергії, природного газу, теплової енергії, водозабезпечення та водовідведення на території об'єктів оренди.

Відповідно до матеріалів справи 01 березня 2012 року позивачем укладений договір № 01/03 щодо оренди приміщень торговельного комплексу товариством з обмеженою відповідальністю «Аллегро 11», пунктом 5.1. якого передбачено, що відповідно до умов цього договору за користування об'єктами оренди орендатор здійснює оплату на користь орендодавця орендної плати, яка включає до себе компенсацію витрат орендодавця на забезпечення постачання електроенергії, природного газу, теплової енергії, водозабезпечення та водовідведення на території об'єктів оренди, а також видатків, пов'язаних з використанням та обслуговуванням магістральних телефонних ліній, ліній подачі Інтернету, телефонних апаратів та телефонних ліній (т. 1 а.с. 174-181). Відповідно до п. 5.2. цього договору сторони дійшли згоди, що орендар щомісячно перераховує розмір орендної плати у відповідності до змін розмірів видатків з постачання електроенергії, природного газу, теплової енергії, водозабезпечення та водовідведення на території об'єктів оренди, яка визначається у додаткових угодах, що є додатком до цього договору.

Також відповідно до матеріалів справи 01 січня 2013 року позивачем укладений договір оренди № 01/01 щодо оренди приміщень торговельного комплексу товариством з обмеженою відповідальністю «Проспер Р», статтею 6 якого встановлено, що орендар зобов'язаний здійснювати плату за користування об'єктом оренди, сплачуючи орендодавцю орендну плату за користування об'єктом оренди разом із розташованому на ньому майном та земельною ділянкою, яка включає до себе компенсацію витрат орендодавця на утримання об'єкта оренди, зокрема, із забезпечення об'єкта оренди електричною енергією, водопостачанням, опаленням, вентиляцією та кондиціювання (т. 1 а.с. 151-165). При цьому п. 4 ст. 6 договору встановлено, що розмір всіх платежів може змінюватися в односторонньому порядку орендодавцем у зв'язку із збільшенням вартості енергоносіїв та комунальних послуг.

Суд першої інстанції встановив, що оплата наданих послуг здійснювалась зазначеними вище суб'єктами господарювання відповідно до умов договорів на підставі актів наданих послуг щодо оренди приміщень та підтверджена наданими до суду виписками з рахунків позивача, відкритих у банківській установі, а також даними бухгалтерського обліку підприємства (т. 1 а.с. 184-220, т. 2 а.с. 23-40, 241-250, т. 3 а.с. 1-3, 111-251, т. 4 а.с. 1-103). При цьому суд першої інстанції зауважив, що сам факт надання послуг оренди вищевказаним суб'єктам господарювання та їх оплата також не заперечується та не оспорюється відповідачем.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до акту перевірки контролюючий орган дійшов висновку про невідшкодування зазначеними підприємствами витрат орендодавця на комунальні послуги, оскільки орендна плата відповідно до положень ст. 286 Господарського кодексу України є фіксованим платежем, який може змінюватися за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством, у зв'язку з чим, на думку відповідача, для відшкодування таких послуг орендарем у відповідному договорі мають визначатися окремий від орендної плати порядок розрахунку вартості спожитих орендарем комунальних послуг та їх оплати.

За таких обставин, фактично податковим органом не визнано умови укладених позивачем із його контрагентами договорів, які визначили розмір орендної плати за користування орендованими приміщеннями з урахуванням тих витрат, які понесені позивачем у зв'язку з забезпеченням комунальними послугами об'єктів оренди.

Враховуючи приписи ч. 1 ст. 627, ст. 628 ЦК України, ч. 4 ст. 179, ст. 286 ГК України, те, що відповідач не визначив, якій нормі яких актів законодавства суперечать умови договору, укладеного між двома суб'єктами господарювання, щодо врахування в орендній платі витрат орендодавця на утримання об'єкта оренди, з урахуванням:

- наявності наказу ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» від 03.01.2012 року № 4 «Про затвердження цінової політики ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський», відповідно до п. 6 якого підприємством обрано таку цінову політику, яка передбачає можливість включення до орендної плати вартості спожитих комунальних послуг, вартість експлуатаційних та інших витрат, пов'язаних з утриманням об'єктів оренди, що відображено (т. 1 а.с. 76-77);

- того, що вільне обрання цінової політики суб'єктом господарювання є однією зі складових закріпленого у ст. 43 Господарського кодексу України принципу свободи підприємницької діяльності як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку;

- того, що вищезгадані договори оренди не визнавались у передбаченому законодавством порядку недійсними, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для неврахування контролюючим органом умов зазначених договорів у цілях перевірки правильності та повноти оподаткування відповідним платником податків господарських операцій, вчинених на виконання таких договорів;

суд першої інстанції встановив, що висновок контролюючого органу щодо розміру відшкодованих позивачеві орендарями витрат на комунальні послуги вважає таким, що не враховує всі обставини, що мають значення для його визначення, та не ґрунтується на положеннях чинного законодавства України.

При цьому суд першої інстанції зауважив, що жодною нормою чинного законодавства не визначено, що всі витрати, понесені власником майна на утримання об'єкту оренди, взагалі обов'язково мають відшкодовуватись орендарями такого майна, тоді як регулювання зазначеного питання знаходиться у площині приватноправових відносин суб'єктів господарювання, які жодним чином не впливають на правильність оподаткування відповідних господарських відносин.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що по суті податковий орган вимагає того, що б безоплатно (на думку податкового органу) надані платником податку послуги були віднесення до складу доходів, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, що є порушенням приписів ст. 135 ПК Украйни.

Враховуючи встановлені фактичні обставини та те, що при розгляді справи достеменно встановлені і не спростовано податковим органом, отримання ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» компенсації спожитих орендарями комунальних послуг у складі орендної плати за користування відповідними приміщеннями, за рахунок якої сформовані показники доходів, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, суд першої інстанції встановив необґрунтованість висновків контролюючого органу щодо заниження ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» доходів від операційної діяльності у сумі 19 828 671 грн., у зв'язку з чим відсутні правові підстави для відповідного збільшення позивачеві грошових зобов'язань з податку на прибуток підприємств.

Досліджуючи питання правомірності висновків податкового органу щодо порушення ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» п. 198.5. ст. 198 Податкового кодексу України, внаслідок чого платником податку занижене податкове зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 3965732 грн., суд першої інстанції встановив, що це порушення податковий орган пов'язує з неприйняттям у господарській діяльності підприємства отриманих ним послуг з електропостачання, газопостачання, водопостачання та водовідведення, прибирання, перелік яких наведений у додатках 5, 6, 7, 8 до акта перевірки, як таких, що отримуються позивачем від постачальників відповідних послуг, але не відшкодовуються орендарями майна платника податків.

З урахуванням приписів ст. 197, ст. 183, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.5, п. 198.6 ст. 198, ст. 201 ПК України, відповідно до яких право на віднесення сум ПДВ, сплачених при придбанні товару, до податкового кредиту виникає у суб'єкта господарювання у разі дотримання ним наступних умов: 1) фактичності придбання такого товару, тобто, реальності відповідної господарської операції; 2) наявності податкових накладних, складених особою, зареєстрованою платником податку, чи митних декларацій на підтвердження придбання такого товару та сплати відповідної суми ПДВ; 3) подальшого використання придбаного товару в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності підприємства; з урахуванням того, що сторонами по справі не оспорюється факт придбання позивачем комунальних послуг від їх постачальників, а також підтвердження відповідних господарських операцій належними первинними документами, зокрема, податковими накладними (тоді як до формування показників податкової звітності з приводу відповідних господарських операцій висувається лише один недолік, пов'язаний із відсутністю факту подальшого використання придбаних позивачем комунальних послуг в оподатковуваних операціях в межах господарської діяльності підприємства), суд першої інстанції, з урахуванням встановлених фактичних обставин при дослідження правильності формування доходу позивача, дійшов висновку про використання отриманих позивачем комунальних таких послуг обслуговування належних на праві власності приміщень торгівельного комплексу, які надаються позивачем в оренду, тобто, використовуються в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності підприємства.

При цьому суд першої інстанції відхилив доводи податкового органу щодо на невикористання позивачем у власній господарській діяльності отриманих комунальних послуг для обслуговування приміщень торгівельного центру, які тимчасово або постійно не здаються в оренду, оскільки відповідно до наданих технічних паспортів належних позивачеві на праві власності будівель (т. 3 а.с. 41-105) до їх складу входять допоміжні та технологічні приміщення, призначені для обслуговування всіх об'єктів оренди як складових комплексу, чим визначається пов'язаність витрат на утримання таких приміщень із господарською діяльністю позивача. Також суд першої інстанції, зазначив, що, враховуючи ризиковий характер підприємницької діяльності, та те, що у ст. 42 Господарського кодексу України ризик визначено як ознаку підприємницької діяльності, суд першої інстанції встановив, що тимчасове ненадання окремих приміщень в оренду не може розглядатись як фактор, що позбавляє зв'язку витрат на утримання такого майна із господарською діяльністю платника податку, яка полягає у наданні ним у платне користування відповідного майна іншим особам.

За таких обставин, суд першої інстанції встановив безпідставність висновків податкового органу щодо заниження ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» податкових зобов'язань з податку на додану вартість у сумі 3 965 732 грн.

Також суд першої інстанції встановив, що в акті перевірки зафіксоване завищення задекларованого суб'єктом господарювання показника у рядку 05 декларацій «Витрати операційної діяльності (собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг)» у сумі 920 131 грн., яке виникло внаслідок проведення підприємством у складі витрат (собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг) сум витрат, які накопичено на рахунку 39 до 1 квітня 2012 року та відображено у складі собівартості відповідно: 2 кв. 2012 року Дт 91 Кт 39 - 613894 грн., 3 кв. 2012 року Дт 91 Кт 39 - 126824 грн., 4 кв. 2012 року Дт 91 Кт 39 - 107364 грн.

Суд першої інстанції встановив, що з цього приводу головним бухгалтером позивача під час перевірки надані пояснення (т. 2 а.с. 214), відповідно до яких на рахунку 39 підприємством обліковувались витрати, пов'язані з отриманням послуг постачання електроенергії по обслуговуванню приміщень, які тимчасово не здавалась в оренду, та які не включались до складу витрат, що враховуються для обчислення об'єкту оподаткування податком на прибуток, у періоді, в якому вони виникали, а відповідно до положень п. 138.8. ст. 138 Податкового кодексу України, відносились до їх складу після надання відповідних приміщень в оренду та отримання доходу від їх використання.

Не погоджуючись з такими доводами податкового органу, суд першої інстанції зазначив, що положення ст. 138 ПК України, з урахуванням вимог п. 11 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 року № 318, прямо передбачають можливість формування собівартості реалізованих послуг в тому періоді, в якому визнано доходи від наданих таких послуг, за виключенням випадків віднесення таких витрат до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення.

При цьому суд першої інстанції встановив, що відповідно до матеріалів справи, у 1 кв. 2012 року ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» здавались в оренду приміщення торгівельного комплексу загальною площею 23 185,4 кв.м, та не здавались в оренду приміщення торгівельного комплексу площею 5 072,8 кв.м, в тому числі приміщення у будівлі літ. Т - 2 046,5 кв.м, будівлі літ. А - 3 026,3 кв.м., що не оспорюється сторонами у справі. З урахуванням зазначеного, позивач, пропорційно площам приміщень, які перебувають в оренді, на собівартість реалізованих послуг у 1 кв. 2012 року відніс витрати у сумі 3876235 грн., що відповідає показникам рядку 05.1 декларації з податку на прибуток за 1 квартал 2012 року (т. 2 а.с. 216-217). Решту витрат у сумі 848082 грн. відповідач відобразив у бухгалтерському обліку на рахунку 39 «Витрати майбутніх періодів» та не відносив їх до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток у податковій звітності за 1 кв. 2012 року.

Також суд першої інстанції встановив, що на підставі договору оренди від 01.03.2012 року № 01/03, укладеного з ТОВ «Аллерго 11» (т. 1 а.с. 174 - 181), та відповідного акта приймання передачі об'єкта оренди від 04.07.2012 року (т. 2 а.с. 229) позивач передав в оренду раніше вільні приміщення та, починаючи з моменту отримання доходу від надання таких приміщень в оренду, поступово відносив витрати, що обліковувались ним на рахунку 39, до витрат, які враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток, у періоді, в якому отриманий дохід від надання таких приміщень в оренду (т. 2 а.с. 231-240), що відповідає приписам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та наказу позивача від 03.01.2012 року № 3, п. 10 якого передбачено, що облік неврахованих у податковому обліку (деклараціях) видатків з метою дотримання положень бухгалтерського та податкового обліку, а також податкового навантаження, ведеться на рахунку 39 «Видатки майбутніх періодів» для включення їх у податкові видатки наступних періодів (т. 1 а.с. 78-80).

Враховуючи те, що п. 137.16. ст. 137 ПК України встановлено, що датою отримання інших доходів є дата їх виникнення згідно з положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, якщо інше не передбачено нормами цього розділу, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач правомірно відніс витрати виробничої собівартості продукції (робіт, послуг), понесені ним у 1 кв. 2012 року, у періоді, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

При цьому суд першої інстанції відхилив доводи податкового органу про те, що що витрати, які накопичувались позивачем на рахунку 39, фактично брали участь у формуванні ним показника рядка 05.1. «Собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг)», оскільки таке твердження податкового органу не підтверджено жодним доказом у справі, а відповідний висновок не обґрунтований проведеними розрахунками відповідних показників податкової звітності та первинних документів, співставлення яких дозволяло б стверджувати про віднесення позивачем таких витрат до складу собівартості придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг) у періоді, в якому виникли такі відповідні витрати, та повторно - у періоді, в якому позивачем отримано дохід від їх реалізації.

За таких обставин суд першої інстанції встановив, що висновок податкового органу щодо завищення ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» витрат у сумі 848082 грн. є необґрунтованим та таким, що вчинений на припущеннях, за відсутності належних та допустимих доказів.

Також суд першої інстанції встановив, що в ході перевірки податковим органом встановлено та відображено в акті перевірки, що в бухгалтерському обліку підприємства відображення кореспонденції рахунків:

- Дт 91 Кт 6852 (дата проводки 29.05.2012 року) - у сумі 6820,02 грн. (рахунок від 31.03.2012 року № 6020, послуги водопостачання, водовідведення Філія «Інфоксводоканал»);

- Дт 91 Кт 6852 (дата проводки 31.05.2012 року) - 6704,11 грн. (рахунок від 26.03.2012 року № 53/2, електропостачання, Одесаобленерго);

- Дт 91 Кт 6852 (дата проводки 27.04.2012 року) - 58525,00 грн. (акти виконаних робіт від 30.03.2012 року № ОУ 0000009, послуги з прибирання приміщень ТОВ «Рент-Преміум»).

На думку податкового органу зазначені видатки не беруть участь у визначенні доходу періодів, які перевіряються, підприємством, що свідчить про завищення позивачем витрат по рядку 05.1 декларації - у сумі 79 049 грн.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до пояснень головного бухгалтера з цього приводу, які надавались під час проведення перевірки (т. 2 а.с. 213), рахунок від 31.03.2012 року № 6020, послуги водопостачання, водовідведення Філія «Інфоксводоканал» (т. 2 а.с. 89), був отриманий 28.05.2012 року та сплачений 29.05.2014 року, що підтверджено платіжним дорученням № 402. Фактична оплата зазначеного рахунку у матеріалах справи підтверджена випискою по рахунку позивача, відкритому у банківській установі (т. 2 а.с. 90).

Рахунок від 26.03.2012 року № 53/2, електропостачання, ВАТ «Одесаобленерго» (т. 2 а.с. 86), отриманий 26.04.2012 року разом з рахунком за квітень 2012 року (т. 2 а.с. 87) та сплачений 22.05.2012 року відповідно до платіжного доручення № 386. Фактична оплата зазначеного рахунку у матеріалах справи підтверджена випискою по рахунку позивача, відкритому у банківській установі (т. 2 а.с. 88).

Акт виконаних робіт від 30.03.2012 року № ОУ 0000009, послуги з прибирання приміщень ТОВ «Рент-Преміум» (т. 2 а.с. 82), отриманий у квітні 2012 року та сплачувався частково відповідно до платіжних доручень від 26.04.2012 року № 345 - на суму 55770,00 грн. (т. 2 а.с. 83), від 22.06.2012 року № 488 - на суму 5000,00 грн. (т. 2 а.с. 84), від 05.07.2012 року № 523 - на суму 9460,00 грн. (т. 2 а.с. 85).

Суд першої інстанції встановив, що зазначені обставини підтверджені позивачем належними доказами, однак безпідставно не враховані податковим органом під час проведення перевірки та прийняття відповідного податкового повідомлення-рішення.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що податковий орган посилаючись на приписи п. 138.4. ст. 138 ПК України та на відсутність зв'язку цих витрат з господарською діяльністю позивача, податковий орган не дослідив, в якому саме періоді ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» сформовані доходи від реалізації таких послуг, використання яких безпосередньо пов'язано із основним видом діяльності платника податків, допустивши в акті перевірки висновок, який ґрунтується на припущеннях та не підтверджений відповідними розрахунками.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість доводів податкового органу щодо завищення позивачем витрат у сумі 79049 грн.

Також суд першої інстанції встановив, що в акті перевірки податковий орган дійшов висновку про завищення ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» задекларованих показників у рядку 10.1 декларацій з податку на додану вартість «Придбання (виготовлення, будівництво, спорудження) на митній території України товарів (послуг) та основних фондів» у сумі 1 798 грн., в тому числі у червні 2013 року - у сумі 1 798 грн., яке пов'язано з подвійним віднесенням до складу податкового кредиту з податку на додану вартість у сумі 1 798 грн. за податковою накладною від 31.05.2013 року № 131, виданою ТОВ «Інфокс» філією «Інфоксводоканал» за послуги водовідведення у сумі 8989,17 грн., в тому числі ПДВ - у сумі 1797,83 грн., у травні та червні 2013 року, що на думку податкового органу є порушенням п. 198.6. ст. 198 Податкового кодексу України.

Дослідивши реєстр отриманих та виданих податкових накладних ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» за травень 2013 року, суд першої інстанції встановив, що у п. 64 реєстру отриманих податкових накладних позивачем віднесено отриману 31 травня 2013 року податкову накладну від 31 травня 2013 року № 131/0009, видану ТОВ «Інфокс» філією «Інфоксводоканал» на суму 10 787,00 грн., в тому числі ПДВ - у сумі 1 797,83 грн. (т. 3 а.с. 3-8), копія якої міститься у матеріалах справи (т. 3 а.с. 9).

Дослідивши реєстр отриманих та виданих податкових накладних ТОВ "ТЦ «Середньофонтанський» за червень 2013 року, суд першої інстанції встановив, що до реєстру отриманих податкових накладних платником податку віднесено отриману 30 червня 2013 року податкову накладну від 31 травня 2013 року № 131/0009, видану ТОВ «Інфокс» філією «Інфоксводоканал» на суму 19 787,00 грн., в тому числі ПДВ - у сумі 1797,83 грн.

При цьому суд першої інстанції також встановив, що позивачу від ТОВ «Сан Марин» видано податкову накладну від 31 травня 2013 року № 12 на загальну суму 10787,00 грн., в тому числі ПДВ - у сумі 1797,83 грн. (т. 4 а.с. 104), тобто, на суму ПДВ, що є тотожною сумі ПДВ, яка відносилась позивачем до складу податкового кредиту з податку на додану вартість у червні 2013 року на підставі податкової накладної від 31.05.2013 року № 131/0009, виданої ТОВ «Інфокс» філією «Інфоксводоканал».

Оскільки в реєстрах виданих та отриманих податкових накладних позивача дійсно визначено подвійне віднесення суми податку на додану вартість у розмірі 1797,83 грн. на підставі однієї податкової накладної, але враховуючи наявність іншої податкової накладної на відповідну суму ПДВ, яка мала бути відображена у складі отриманих податкових накладних, однак з технічної помилки особи, яка складала відповідний реєстр, у ньому не відображена та не врахована під час визначення податкового кредиту з податку на додану вартість у відповідному періоді, суд першої інстанції встановив, що допущене позивачем порушення не призвело до заниження ним податкових зобов'язань з податку на додану вартість.

При цьому суд першої інстанції зауважив, що виходячи з положень п. 86.10. ст. 86 ПК України, в акті перевірки контролюючим органом мають зазначатися як факти заниження, так і факти завищення податкових зобов'язань платника, тоді як відповідач під час визначення заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість у сумі 1797,83 грн. не врахував відповідне їх завищення, пов'язане із не віднесенням до складу податкового кредиту з податку на додану вартість суми ПДВ у розмірі 1797,83 грн. на підставі, належним чином оформленої, податкової накладної, виписаної ТОВ «Сан Марин».

Оцінивши у взаємному зв'язку наявні у матеріалах справи докази, враховуючи, що відповідач у справі не підтвердив належними та допустимими доказами встановлені ним в акті перевірки від 25.07.2014 року № 000093/15-32-22-05/00231596 порушення позивачем податкового законодавства, беручи до уваги факти неправильного застосування контролюючим органом норм податкового законодавства під час встановлення відповідних порушень, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для скасування оскаржених податкових повідомлень-рішень

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника апелянта, представника позивача, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена.

Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив та оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Апеляційний суд встановив, що відповідно до акта перевірки, проведеною перевіркою відображеного показника у розрізі відповідних податкових (звітних) періодів в сумі 38 269 897 грн. на підставі первинних документів та регістрів бухгалтерського обліку встановлено заниження задекларованих суб'єктом господарювання показників у рядку 01.1. декларацій «Доходи від операційної діяльності» у сумі 19 828 671 грн.

Також відповідно до акту перевірки (аркуш 7 акту перевірки, т. 1 а.с. 23), з урахуванням того, що тільки два орендаря ТОВ «Сінема Центр» та ТОВ «Господарник» окремо відшкодовують вартість спожитих комунальних послуг, а інші орендарі сплачують вартість спожитих комунальних послуг у складі орендної плати, податковий орган дійшов висновку, що оскільки по орендарям, які сплачують вартість спожитих комунальних послуг у складі орендної плати, відсутні розрахунки комунальних послуг в кількісному і вартісному виразі та по цим орендарям не складаються акти про фактично спожиті послуги, позивач надає такі послуги безкоштовно, внаслідок чого отримана позивачем вартість цих послуг у складі орендної плати є доходом позивача, який позивач не зазначив в рядку 01.1 декларації «Доходи від операційної діяльності» у сумі 19 828 671 грн.

При цьому, відповідно до акта перевірки, сума заниженого доходу розрахована податковим органом, як різниця від вартісного розміру отриманих позивачем послуг від ВАТ «Одесагаз», КП «Одесводоканал», ВАТ «Енергопостачальна компанія «Одесаобленерго», ТОВ «Рент-Преміум», та вартісного розміру відшкодованих позивачу комунальних послуг ТОВ «Сінема Центр», ТОВ «Господарник».

При цьому податковий орган з посиланням на припис ст. ст. 284, 286 Господарського кодексу України, зазначив, що якщо орендар самостійне не укладає договори на споживання комунальних послуг, а здійснює відшкодування орендодавцю в частині понесених ним витрат на оплату комунальних послуг, то у договорі оренди обов'язково має бути визначено порядок розрахунку вартості спожитих орендарем комунальних послуг та їх оплати (компенсації).

Про безоплатність отриманої електричної енергії орендарями позивача, у договорах оренди яких до складу орендної плати входить відшкодування комунальних послуг, на думку податкового органу свідчить також і те, що відповідно до Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Правління НКРЕ України від 31.07.1996 р. № 28, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 02.08.1996 р. за № 417/1442, позивач по справі є основним споживачем електричної енергії, а зазначені орендарі є субспоживачами електричної енергії, які в обов'язковому порядку мають укладати два договори, а саме договір з основним споживачем (позивач - орендодавець) про використання його електромереж, та договір з постачальником електроенергії.

При цьому податковий орган зазначає, що уся наведена інформація має бути детально викладена в договорі, з вказівкою, на підставі якого документа та в якій термін орендар повинен здійснювати розрахунок з орендодавцем, а вартість послуг, що підлягає компенсації розраховується безпосередньо орендодавцем та після узгодження оплачується орендарем на підставі виставленого рахунку; факт отримання послуг з оренди приміщення та споживання комунальних послуг оформляється актом.

Апеляційний суд вважає такі висновки податкового органу помилковими та такими, що ґрунтуються на спотвореному тлумаченні норм матеріального права, оскільки ст. ст. 283-292 ГК України, якими врегульовані правовідносини оренди майна та лізингу, як істотну умову договору оренди не вказано визначення порядку розрахунку вартості спожитих орендарем комунальних послуг та їх оплати (компенсації), яке на думку податкового органу обов'язково має бути вказано в договорі оренди майна.

Помилковим також є і посилання податкового органу на приписи Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Правління НКРЕ України від 31.07.1996 р. № 28, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 02.08.1996 р. за № 417/1442, оскільки абзац 76 та 79 п. 1.2. Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Правління НКРЕ України від 31.07.1996 р. № 28 визначені поняття термінів, які вживаються для цілей цих правил, відповідно до яких споживач електричної енергії - юридична або фізична особа, що використовує електричну енергію для забезпечення потреб власних електроустановок на підставі договору, а субспоживач - споживач, електроустановки якого приєднані до технологічних електричних мереж основного споживача. При цьому відповідно до п. 5.8. Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Правління НКРЕ України від 31.07.1996 р. № 28 споживач, електроустановки якого приєднані до мереж електропередавальної організації, яка не є постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, має укласти з електропередавальною організацією договір про технічне забезпечення електропостачання.

За таких обставин, з урахуванням відсутності будь-яких доказів дослідження податковим органом питання приєднання електроустановок орендарів до технологічних електромереж основного споживача - орендодавця, та питання укладення орендарями позивача договорів про технічне забезпечення електропостачання, апеляційний суд вважає ці доводи податкового органу надуманими та безпідставними.

Що стосується висновків податкового органу щодо невідповідності умов договорів оренди, укладених позивачем з особами, які сплачують орендну плату до складу якої входить компенсація спожитих такими орендарями комунальних послуг, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що ці договори у встановленому законом порядку не визнані недійсними, їх зміст відповідає приписам ч. 4 ст. 179 ГК України, відповідно до якої при укладені господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Ні в акті перевірки, ні при розгляді судом першої інстанції, ні при апеляційному оскаржені судового рішення, податковий орган не надав належних та допустимих доказів того, що умови укладених позивачем (орендодавцем) договорів оренди майна суперечать приписам чинного законодавства в частині якій зазначено, що до складу орендної плати, яка визначена у певній грошовій сумі, входить вартість компенсації спожитих комунальних послуг.

Безпідставним та таким, що ґрунтується на припущеннях, вважає апеляційний суд і проведений податковим органом розрахунку заниженого доходу, оскільки, він здійснений апелянтом без врахування кількості та вартості комунальних послуг, які отримані безпосередньо самим позивачем для забезпечення власної діяльності (котельня, бойлерна).

При цьому, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта щодо обов'язку позивача надати відповідні розрахунки та щодо обов'язку суду з'ясувати це питання за відсутності відповідних розрахунків, оскільки, таким чином, податковий орган перекладає, як на позивача, так і на суд, саме свій обов'язок, встановлений п. 5.2 Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом ДПА України № 984 від 22.12.2010 р., зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12.01.2011 р. за № 34/18772, відповідно до якого у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно:

- чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) фінансово-господарської діяльності платника податків та господарську операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення посадових осіб платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень;

- зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення;

- у разі відсутності первинних документів або ненадання для перевірки первинних та інших документів, що підтверджують факт порушення, зазначити перелік цих документів;

- у разі відмови посадових осіб платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі органу державної податкової служби така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати, факт про складання такого акта відображається в акті документальної перевірки;

- у разі надання посадовими особами платника податків або його законними представниками посадовим (службовим) особам органу державної податкової служби письмових пояснень щодо встановлених порушень податкового законодавства та/або причин ненадання первинних та інших документів, що підтверджують встановлені порушення, або їх копій факти про надання таких пояснень необхідно відобразити в акті.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції щодо безпідставності доводів податкового органу про заниження ТОВ «ТЦ «Середньофонтанський» податкових зобов'язань з податку на додану вартість у сумі 3 965 732 грн., апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Як правильно зазначив суд першої інстанції та зазначено в акті перевірки і не заперечується апелянтом, порушення позивачем п. 198.5. ст. 198 ПК України, податковий орган обґрунтовує тим, що до господарської діяльності позивача не можуть бути віднесені витрати позивача, понесені ним, при отримані послуг з електропостачання, газопостачання, водопостачання та водовідведення, прибирання, перелік яких наведений у додатках 5, 6, 7, 8 до акта перевірки, оскільки ці витрати не відшкодовуються орендарями майна платника податків, а тому не пов'язані з проведенням позивачем господарської діяльності.

Такі висновки податкового органу спростовані встановленим судом першої інстанції фактом, з якими погоджується і апеляційний суд, щодо фактичного відшкодування позивачу вартості комунальних послуг орендарями, відповідно до договорів оренди з якими, відшкодування вартості фактично спожитих цими орендарями комунальних послуг входить до складу орендної плати.

Використання отриманих позивачем комунальних послуг для обслуговування належних на праві власності приміщень торгівельного комплексу, які тимчасово або постійно не здаються в оренду, також пов'язане з господарською діяльністю позивача, оскільки, відповідно до технічних паспортів, належних позивачеві на праві власності будівель (т. 3 а.с. 41-105), до їх складу входять допоміжні та технологічні приміщення, призначені для обслуговування всіх об'єктів оренди, як складових комплексу, чим визначається пов'язаність витрат на утримання таких приміщень із господарською діяльністю позивача, в той час як тимчасове ненадання окремих приміщень в оренду не може розглядатись як фактор, що позбавляє зв'язку витрат на утримання такого майна із господарською діяльністю платника податку, яка полягає у наданні ним у платне користування відповідного майна іншим особам, оскільки такий фактор є фактором ризику господарської діяльності, що встановлено ст. 42 Господарського кодексу України.

Також апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необґрунтованості та бездоказовості висновків податкового органу про завищення задекларованого позивачем показника у рядку 05 декларацій «Витрати операційної діяльності (собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг)» у сумі 920 131 грн., яке виникло внаслідок проведення підприємством у складі витрат (собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг) сум витрат, які накопичено на рахунку 39 до 1 квітня 2012 року та відображено у складі собівартості відповідно: 2 кв. 2012 року Дт 91 Кт 39 - 613894 грн., 3 кв. 2012 року Дт 91 Кт 39 - 126824 грн., 4 кв. 2012 року Дт 91 Кт 39 - 107364 грн.

Суд першої інстанції правильно встановив та податковим органом не оспорюється той факт, що на рахунку 39 підприємством обліковувались витрати, пов'язані з отриманням послуг постачання електроенергії по обслуговуванню приміщень, які тимчасово не здавалась в оренду, та які не включались до складу витрат, що враховуються для обчислення об'єкту оподаткування податком на прибуток, у періоді, в якому вони виникали.

Оскільки припис п. 137.16. ст. 137 ПК України, ст. 138 ПК України (п. 138.8), з урахуванням вимог п. 11 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 року № 318, прямо передбачають можливість формування собівартості реалізованих послуг в тому періоді, в якому визнано доходи від наданих таких послуг, за виключенням випадків віднесення таких витрат до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, а матеріалами справи підтверджено, та апелянтом не спростовано, не використання у 1 кварталі 2012 року приміщення торгівельного комплексу площею 5 072,8 кв.м., та використання цих приміщень (надання їх в оренду) з 2 кварталу 2012 року (т. 1 а.с. 174 - 181, т. 2 а.с. 229) та отримання доходу від надання таких приміщень в оренду (т. 2 а.с. 231-240), апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про правомірність віднесення позивачем витрат виробничої собівартості продукції (робіт, послуг), понесених ним у 1 кв. 2012 року, у періоді, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Апеляційний суд зазначає, що як при проведені перевірки, складанні акту перевірки, як при розгляді справи судом першої інстанції так і при апеляційному оскарженні податковий орган не надав належних та допустимих доказів того, що витрати, які накопичувались позивачем на рахунку 39, фактично брали участь у формуванні ним показника рядка 05.1. «Собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг)» в період їх виникнення.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції щодо помилковості висновків податкового органу про завищення позивачем витрат по рядку 05.1 декларації - у сумі 79 049 грн. у зв'язку з не віднесенням цих видатків (які відображені кореспонденцією рахунків Дт 91 Кт 6852 (дата проводки 29.05.2012 року) - у сумі 6820,02 грн. (рахунок від 31.03.2012 року № 6020, послуги водопостачання, водовідведення Філія «Інфоксводоканал»); Дт 91 Кт 6852 (дата проводки 31.05.2012 року) - 6704,11 грн. (рахунок від 26.03.2012 року № 53/2, електропостачання, Одесаобленерго); Дт 91 Кт 6852 (дата проводки 27.04.2012 року) - 58525,00 грн. (акти виконаних робіт від 30.03.2012 року № ОУ 0000009, послуги з прибирання приміщень ТОВ «Рент-Преміум»); та помилковість висновків податкового органу щодо завищення позивачем податкового кредиту (яке пов'язано з подвійним віднесенням до складу податкового кредиту з податку на додану вартість у сумі 1 798 грн. за податковою накладною від 31.05.2013 року № 131, виданою ТОВ «Інфокс» філією «Інфоксводоканал» за послуги водовідведення у сумі 8989,17 грн., в тому числі ПДВ - у сумі 1797,83 грн., у травні та червні 2013 року), апеляційний суд зазначає про правильність таких висновків суду першої інстанції та про відсутність заперечень проти таких висновків в апеляційній скарзі податкового органу.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, відповідно до ст. 200 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2, 11, 69-71, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст.ст. 200, 206, 211, 212, ч. 5 ст. 254 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Повний текст судового рішення складений 21 вересня 2015 року.

Головуючий: суддя С.Д.Домусчі

суддя Н.В.Вербицька

суддя О.О.Кравець

Головуючий: суддя С.Д.Домусчі

суддя Н.В.Вербицька

суддя О.О.Кравець