Справа № 547/1072/15-а
Суддя: Харченко В. Ф.
Дата ухвалення: 2015-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СЕМЕНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №547/1072/15-а
Провадження №2-а/547/29/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року смт Семенівка Полтавська область

Семенівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді В.Ф.Харченка,

за участі секретаря судового засідання О.В.Постолюк,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 Семенівського районного суду Полтавської області у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Відділ примусового виконання рішень

управління Державної виконавчої служби України

Головного територіального управління юстиції у Полтавській області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, - Управління Пенсійного фонду України в Семенівському районі Полтавської області

про визнання незаконною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження,

ВСТАНОВИВ:

10.09.2015 ОСОБА_1 звернувся до Семенівського районного суду Полтавської області з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби України Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про визнання незаконною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби України Головного управління юстиції у Полтавській області від 02.03.2015 ВП № 45816097.

В обґрунтування своїх вимог послався на те, що при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження державний виконавець не виконав усі дії щодо примусового виконання виконавчого листа Семенівського районного суду Полтавської області від 03.12.2014 № 547/1171/14-а, яким Управління Пенсійного фонду України в Семенівському районі Полтавської областізобовязано провести ОСОБА_1 починаючи з 26 лютого 2014 року по 02 серпня 2014 року включно нарахування та виплату державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю у розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком з урахуванням ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виходячи із розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної на рівні прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого законом України про Державний бюджет України на відповідний рік, з урахуванням проведених виплат. Вказав, що закінчення виконавчого провадження порушує ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року.

Позивач звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності і про підтримання позовних вимог у повному обсязі (а.с. 7).

Відповідач і третя особа своїх представників у судове засідання не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 13, 14).

Всупереч приписам ч. 4 ст. 181 КАС України відповідач протягом одного дня з дня одержання факсом (а.с. 13) копії ухвали про відкриття провадження у справі (не пізніше 17.09.2015) не отримав в суді копію позовної заяви та доданих до неї документів. 23.09.2015 представник відповідача (а.с. 22) надіслав до суду факсом заперечення на позов (а.с. 28-31), не надав до суду всі матеріали та/або необхідні документи, що були або мали бути взяті ним до уваги при прийнятті постанови, з приводу якої подано позов. У запереченні вказав на розгляд справи без участі представника відповідача.

Заперечуючи проти позову відповідач зазначив, що оскаржувана постанова державного виконавця винесена з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження». У встановлений державним виконавцем 7-денний строк боржник не виконав рішення самостійно, як наслідок державний виконавець двічі накладав штраф на боржника за невиконання рішення без поважних причин та закрив виконавче провадження згідно п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Виконанню судового рішення перешкоджає саме відсутність законодавчих заходів, а не неналежне виконання своїх обовязків державними виконавцями.

Представник третьої особи звернувся до суду із заявою про заперечення проти позову та про розгляд справи в письмовому провадженні (а.с. 33, 34).

Ураховуючи зазначене судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів.

Вивчивши матеріали справи, безпосередньо, всебічно повно та обєктивно дослідивши всі докази, які є у справі, судом встановлено такі обставини із посиланням на такі докази.

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби України Головного управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_2 від 02.03.2015 ВП № 45816097 (а.с. 5) (далі постанова ДВС) закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Семенівського районного суду Полтавської області від 03.12.2014 № 547/1171/14-а, яким Управління Пенсійного фонду України в Семенівському районі Полтавської областізобовязано провести ОСОБА_1 починаючи з 26 лютого 2014 року по 02 серпня 2014 року включно нарахування та виплату відповідно до статей 50, 54 ч. 4 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" державної пенсії у розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю у розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком з урахуванням ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виходячи із розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної на рівні прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого законом України про Державний бюджет України на відповідний рік, з урахуванням проведених виплат.

Отже на виконанні державного виконавця перебував виконавчий документ, що зобов'язує боржника вчинити певні дії. Загальні умови виконання рішень, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії, передбачені ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон № 606-XIV).

Суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 181 КАС України позовну заяву у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 100 КАС України передбачено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Поштове відправлення з копією постанови ДВС направлено відповідачем на адресу позивача 27.08.2015 простим поштовим відправленням (а.с. 6). Останнє приймається для пересилання без видачі розрахункового документа та доставляється/вручається без розписки. Поштове відправлення одержане позивачем 02.09.2015 (а.с. 1). Ця обставина не спростована жодним доказом у справі. До суду позивач звернувся 10.09.2015 (а.с. 8). Отже позивач звернувся до суду із позовом щодо рішення державного виконавця у встановлений законом 10-денний строк.

Ураховуючи зазначене суд робить висновок про дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду.

Із постанови ДВС вбачається, що виконавче провадження відкрито 15.12.2014. У звязку з невиконанням рішення суду державний виконавець постановами від 13.01.2014 і від 02.03.2015 накладав штрафи на боржника, відповідно, 680,00 грн і 1360,00 грн. До УМВС України в Полтавській області направлено подання про притягнення посадових осіб боржника до відповідальності за невиконання рішення суду. Державний виконавець вказав, що ним вжито вичерпних заходів щодо примусового виконання рішення зобовязального характеру, а тому відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону № 606-XIV він закінчив виконавче провадження.

Частинами 1, 2 ст. 11 Закону № 606-XIV передбачено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 75 Закону № 606-XIV після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення. У разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Постанова ДВС вказує на невиконання третьою особою рішення суду, не містить вказівки на поважність чи неповажність причин його невиконання.

Згідно п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону № 606-XIV виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону.

За змістом ч. 1 ст. 50 Закону № 606-XIV завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Тобто позивач законодавчо позбавлений права повторно пред'явити виконавчий лист від 03.12.2014 № 547/1171/14-а до виконання, а отже, закінчення оскаржуваною постановою ДВС виконавчого провадження щодо вчинення третьою особою певних дій щодо позивача фактично є відмовою у виконанні судового рішення.

Виконанню судового рішення перешкоджає саме відсутність законодавчих заходів, а не неналежне виконання своїх обовязків державними виконавцями.

Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими на всій території України (ч. 5 ст. 124 Конституції України). Судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України (ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Україна ратифікувала, зокрема, Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (ч. 1 ст. 9 Конституції України). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 1 Закону № 606-XIV поняття «виконавче провадження» визначено як завершальна стадія судового провадження. Наведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції, яка гарантує право на справедливий суд.

Так, у справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини у рішенні від 19.03.1997 у п. 40 зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно прав та обовязків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обовязкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін. Відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін.

Відповідно до п. 41 вказаного рішення зазначені принципи набувають навіть більшої ваги в контексті адміністративного провадження при розгляді спору, результат якого має вирішальне значення для цивільних прав сторони. Крім того, невиконання рішення суду також є втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідач не надав суду достатніх та належних доказів правомірності винесення оскаржуваної постанови, у т.ч. у частині поважності причин, з яких третя особа не виконала відповідні вимоги державного виконавця, не надав витребувані судом матеріали, що були або мали бути взяті ним до уваги при прийнятті постанови, з приводу якої подано позов, та які витребовувалися у відповідача судом.

Зазначене свідчить про необґрунтованість закінчення виконавчого провадження з підстави, передбаченої п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Закінченням відповідачем виконавчого провадження також порушено ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року.

Ураховуючи зазначене суд робить висновок про необхідність часткового задоволення позовних вимог та винесення відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 162 КАС України постанови про визнання протиправною і скасування оскаржуваної постанови державного виконавця. У задоволенні вимоги про визнання постанови ДВС незаконною відмовити.

Судові витрати у справі не встановлено.

Керуючись ст.ст. 2, 6-14, 71, 158, 160-163, 167, 181, 184-186, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задоволити частково.

Визнати протиправною і скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби України Головного управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_2 від 02.03.2015 ВП № 45816097.

У задоволенні іншої частини адміністративного позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Апеляційна скарга на постанову може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії постанови до Харківського апеляційного адміністративного суду через Семенівський районний суд Полтавської області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Харківського апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.Ф.Харченко