Справа № 2а-1688/09/0770
Суддя: Рейті С.І.
Дата ухвалення: 2011-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Cправа № 2а-1688/09/0770
Ряд стат. звіту № 8.3.1
ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2011 р. м. Ужгород

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Рейті С.І.

при секретарі судового засідання Шмідзен І.Ю.

за участю представників

прокурора: не з'явився

позивача: ОСОБА_1 (довіреність від 12.01.2011 року № 5/9/10)

відповідача 1: ОСОБА_2

відповідача 2: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом прокурора Свалявського району в інтересах держави в особі ОСОБА_3 міжрайонної державної податкової інспекції Закарпатської області до фізичної особи підприємця ОСОБА_2, товариства з обмеженою відповідальністю "Імперіал" про стягнення в дохід держави суми незаконно одержаних коштів (застосування наслідків недійсності договору),-

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 30 листопада 2011 року проголошено вступну та резолютивну частини Постанови. Постанова в повному обсязі складена 7 грудня 2011 року.

Прокурор Свалявського району Закарпатської області звернувся до суду з позовною заявою (а.с.2-6 Т.1) в інтересах держави в особі ОСОБА_3 міжрайонної державної податкової інспекції Закарпатської області (далі позивач, ОСОБА_3 МДПІ) до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (далі відповідач 1, ФОП ОСОБА_2І), товариства з обмеженою відповідальністю "Імперіал" (далі відповідач 2, ТОВ "Імперіал"), якою просить визнати недійсним з підстав його фіктивності правочин - договір про поставку товарно матеріальних цінностей від 1 червня 2007 року за № 29, укладений між відповідачами. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що в ході проведення перевірки встановлено, що між субєктом господарської діяльності фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 та ТОВ "Імперіал" укладено договір поставки продукції деревини твердолистяних та хвойних порід № 29 від 01.06.2007р., при цьому, перевіркою встановлено відсутність поставок товарів, що свідчить про укладення угоди без мети настання реальних наслідків, тобто, вказаний правочин є фіктивним та просить суд визнати його недійсним в судовому порядку.

5 червня 2009 року до суду надано доповнення до позовної заяви (лист прокуратури Свалявського району від 29.05.2009 року за № 1049 вих.09, а.с.4 Т.2), яким прокурором Свалявського району фактично збільшено позовні вимоги та яким просить стягнути в дохід держави суму незаконно отриманих коштів по договору від 01.06.2007 року за № 29 про поставку товарно матеріальних цінностей на суму 4037076,75 грн., який укладений між відповідачами.

В судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені (збільшені) позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві та доповненнях до позовної заяви, просить суд позов задовольнити, визнавши недійсним договір про поставку товарно матеріальних цінностей від 01.06.2007 2007 року № 29, укладений між відповідачами, з підстав його фіктивності та застосувати наслідки визнання договорів недійсними, встановлені ст. 208 господарського кодексу України.

В судовому засідання представник відповідача 1 позов не визнав, пояснив суду, що твердження позивача стосовно недійсності (нікчемності) договору поставки не відповідає дійсності, оскільки вищевказаний договір укладений з дотриманням усіх вимог, передбачених Цивільним законодавством (статті 203 ЦК України), з додержанням обовязкових умов дійсності правочину, з волевиявленням сторін, зміст цього договору не суперечить актам цивільного законодавства, договір має печатки підприємств та підписи уповноважених осіб, сторін за договором, які мають необхідний обєм цивільної дієздатності, тому у будь-якому випадку такий договір створює реальне настання правових наслідків, обумовлених ним. Стосовно стягнення в дохід держави суми за договором зазначив про відсутність таких підстав, оскільки, по-перше, договір не визнаний судом недійсним (нікчемним), по-друге, пропущено строк застосування таких санкцій, встановлених ст. 250 ГК України.

Відповідач 2 письмове заперечення проти позову з належними доказами не подав, свого представника в судові засідання не направляв, не повідомив суд про причини не прибуття, хоча належним чином був повідомлений судом про відкриття провадження в адміністративній справі, про дату, час і місце розгляду даної справи. Згідно поданого позивачем витягу з ЄДРПОУ, ТОВ "Імперіал" зареєстроване за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 офіс 1, тобто, за адресою, на яку направлялась кореспонденція суду. Отже, судом вжито достатніх заходів щодо належного повідомлення відповідача про відкриття провадження, про дату, час і місце судового розгляду даної адміністративної справи, та справа вирішується за відсутності представника відповідача 2, на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову, виходячи з наступного:

Проведеною прокуратурою Свалявського району перевіркою встановлено, що між субєктом господарської діяльності фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 та ТОВ "Імперіал" укладено договір поставки продукції деревини твердолистяних та хвойних порід № 29 від 01.06.2007р. Виконання за вказаним договором оформлено накладними та податковими накладними, які видавалися ТОВ "Імперіал" та відображалися у обліку ФОП ОСОБА_2, а в подальшому реалізовувалися іншим субєктам господарської діяльності. Загальна вартість товарно-матеріальних цінностей згідно накладних, поставлених ТОВ "Імперіал" ФОП ОСОБА_2 становить 4037076,75 грн. Для проведення зустрічної перевірки та підтвердження факту виконання умов договору на поставку лісопродукції ФОП ОСОБА_2 від ТОВ "Імперіал" начальником ОУ УПМ Державної податкової адміністрації у Закарпатській області 01.10.2008 року директору ТОВ "Імперіал" ОСОБА_4 було надіслано запит (вих. №1896/10/26-31) щодо підтвердження факту реалізації товарно-матеріальних цінностей ФОП ОСОБА_2 Також, з метою підтвердження реалізації товарно-матеріальних цінностей ФОП ОСОБА_2, запропоновано надати завірені копії документів (договорів, накладних, податкових накладних, платіжних доручень, квитанцій). На даний запит листом від 29.11.2009р. ТОВ "Імперіал" повідомив про те, що за період з 01.10.2008р. по 28.01.2009р. ТОВ "Імперіал" реалізацію товарно-матеріальних цінностей ФОП ОСОБА_2 не проводив та ніяких взаєморозрахунків з ним не було.

На підставі наведеного, прокурор Свалявського району звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі ОСОБА_3 МДПІ з позовом визнання угоди недійсною та про застосування наслідків визнання договорів недійсними, що встановлені ст. 208 Господарського кодексу України (при цьому, ні позовною заявою, ні поясненнями представника позивача не вказано, в якій сумі суду слід застосувати такі наслідки, та які наслідки слід застосувати (оскільки ст. 208 ГК України передбачає як односторонню, так і двох сторонню реституцію) та вирішення цього питання покладене на розсуд суду.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2011 року (а.с.45-46 Т.2) закрито провадження в адміністративній справі за позовом прокурора Свалявського району в інтересах держави в особі ОСОБА_3 міжрайонної державної податкової інспекції Закарпатської області до фізичної особи підприємця ОСОБА_2, товариства з обмеженою відповідальністю "Імперіал" про визнання угоди недійсною та стягнення в дохід держави суми незаконно одержаних коштів в частині вимог позовної заяви про визнання угоди недійсною.

Підставою для закриття провадження у справі в частині позовної вимоги про визнання договору недійсним слугувало наступне: пунктом 1 ч. 1 ст. 157 КАС України встановлено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно ч. 1 ст. 208 Господарського кодексу України, якщо господарське зобовязання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін у разі виконання зобовязання обома сторонами в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобовязанням, а у разі виконання зобовязання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що органи державної податкової служби вправі звертатись з позовами до суду про стягнення в дохід держави коштів, отриманих за угодами, що вчинені з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства з підстав їх нікчемності, при цьому, не може бути предметом розгляду в судах справи про недійсність угод з підстав їх нікчемності (оскільки визнання недійсними нікчемних угод в судовому порядку не передбачено).

Органи державної податкової служби, вказані в абзаці першому ст. 10 Закону "Про державну податкову службу в Україні", можуть на підставі п. 11 цієї статті звертатись до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, одержаних за правочинами, які вчинені з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їхню нікчемність. Висновок суду про нікчемність правочину має міститись у мотивувальній, а не у резолютивній частині судового рішення.

Стосовно позиції позивача про недійсність (нікчемність) правочину договору на поставку товарно матеріальних цінностей від 01.06.2007 року за № 29, укладеного між відповідачами, суд констатує наступне:

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, між ФОП ОСОБА_2 (відповідач 1) та ТОВ "Імперіал" (відповідач 2) 1 червня 2007 року укладено Договір поставки продукції № 29 (а.с.11 Т.1), ТОВ "Імперіал" (продавець) продає, а ФОП ОСОБА_2 (покупець) купляє товар: деревину твердолистяних та хвойних порід. Згідно умов договору, покупець оплачує вартість товару на розрахункових рахунок покупця згідно накладних в розмірі 100 відсотків вартості або готівкою (п.4.1 Договору). Товар приймається покупцем на місці розвантажування (п.5.1 Договору).

В матеріалах справи містяться копії, зокрема, накладних на отримання лісоматеріалів (а.с.32-39 Т.1), податкових накладних, наданих продавцем - ТОВ "Імперіал" покупцеві - ПП ОСОБА_2 (а.с.21-31 Т.1, а.с.40-49 Т.1, а.с.51-55 Т.1, а.с.57 Т. 1, а.с.59-69 Т.1), реєстру отриманих накладних ФОП ОСОБА_2 (а.с.14-19 Т.1), актів прийому передачі виконаних робіт (а.с.50 Т.1, а.с.56 Т.1, а.с.58 Т.1), квитанцій до прибуткового касового ордеру (а.с.70-101 Т.1).

Проведеною прокуратурою Свалявського району перевіркою (згідно тексту позовної заяви, при цьому, в матеріалах справи містяться відомості про проведення перевірки УПМ ДПА у Закарпатській області (листи УПМ ДПА у Закарпатській області про надання матеріалів (листи від 19.09.2008 року № 4633/7/2631 (а.с.106 Т.1), від 01.10.2008 року № 1896/10/26-31 (а.с.109 Т.1), від 19.11.2008 року № 5559/7/26-31 (а.с.112 Т.1), пояснення гр. ОСОБА_5 (а.с.102-103 Т.1), ОСОБА_4В (а.с.104-105 Т.1), що відбирались посадовими особами УПМ ДПА в Закарпатській області, та в матеріалах справи відсутні будь які документальні підтвердження проведення перевірок прокуратурою Свалявського району) встановлено, що ФОП ОСОБА_2 за договором від 01.06.2007 року закуплено товарів (лісо продукції) на суму 4037076,75 грн.

Згідно тексту позовної заяви, операції по поставці товарно матеріальних цінностей по договору від 01.06.2007 року за № 29 - є безтоварними, оскільки ТОВ "Імперіал" в особі керівника підприємства ОСОБА_4 листом від 04.11.2008 року за вих. № 5 (а.с.110 Т.1) повідомлено, що реалізація товарно матеріальних цінностей відповідачеві 1 за період 2007 року та 9 місяців 2008 року не проводилась .Листом ТОВ "Імперіал" від 29.01.2009 року за № вих.10 (а.с.113 Т.1) повідомлено, що за період з 01.10.2008 року по 28.01.2009 року з ФОП ОСОБА_2 ніяких розрахунків не проводилось, будь які документи відсутні.

На підставі наведеного, зроблено висновок про недійсність правочину (договору поставки продукції від 01.06.2007 року за № 29, укладеного між ТОВ "Імперіал" та ФОП ОСОБА_2І.) з підстав його фіктивності.

Недійсність господарських зобов'язань встановлено ст. 207 Господарського кодексу України (далі ГК України), відповідно до якої - господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції, може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

У відповідності до ч. 2 ст. 4 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України) основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Тому в разі, якщо норми ГК України не містять особливостей регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання, а встановлюють загальні правила, які не узгоджуються із відповідними правилами ЦК України, слід застосовувати правила, встановлені ЦК України.

Стаття 207 ГК України не містить особливостей регулювання господарських відносин, а містить загальні правила про недійсність господарських зобов'язань, які суперечать положенням ЦК України як за термінологією, так і за змістом. Відтак, положення ст. 207 ГК України відповідно до абзацу першого ч.2 ст. 4 ЦК України, абзацу другого ч.1 ст. 4 ГК України застосовуватись не може, застосуванню підлягають відповідні норми Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України (в редакції Кодексу станом на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Визнання правочину недійсним судом не вимагається лише у тому випадку, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Нікчемними, зокрема, є правочини:

1) укладені з недодержанням обов'язкової письмової форми, якщо недійсність прямо передбачена законом, наприклад, правочини щодо забезпечення виконання зобов'язань (ст. 547);

2) укладені з недодержанням обов'язкової нотаріальної форми (ч. 1 ст. 219);

3) укладені малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без належного схвалення (ч. 2 ст. 221);

4) укладені недієздатною фізичною особою (ч. 1 ст. 226);

5) вчинені без дозволу органу опіки і піклування (ч. 1 ст. 224);

6) які порушують публічний порядок (ч. 2 ст. 228).

Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений ст. 228 ЦК, згідно якої такими є:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Тобто, такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

Зміст наведеної норми свідчить на користь висновку, що законодавець відокремив порушення публічного порядку від інших підстав нікчемності правочинів та передбачив наявність умислу сторін (сторони) на незаконний результат, а також суперечність його публічно-правовим актам держави.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Зважаючи на те, що публічний порядок держави порушується у разі недотримання нормативних актів, у яких він закріплений, а порушення податкового законодавства, на яке посилається позивач як на підставу позовних вимог (незаконне формування валових витрат та податкового кредиту з метою подальшого незаконного заниження бази оподаткування та незаконного відшкодування ПДВ) - є злочином, відповідальність за який встановлена Кримінальним кодексом України, суд констатує, що кваліфікація правочину як такого, що порушує публічний порядок, повинен передувати вирок суду про притягнення учасника (учасників) такого правочину до кримінальної відповідальності, який би набрав законної сили.

Всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 КАС України позивачем таких доказів надано не було.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

При цьому, в матеріалах справи наявна постанова слідчого з ОВС СВ ПМ ДПА у Закарпатській області ОСОБА_6 від 21.01.2010 року про визнання цивільним позивачем ОСОБА_3 міжрайонну державну податкову інспекцію у кримінальній справі № 1601609 по обвинуваченню ОСОБА_2 за ознаками злочину передбаченого ст. 212 ч.3 КК України (а.с.41 Т.2), однак, матеріалами справи та поясненнями представників сторін встановлено, що дана кримінальна справа порушена за складом іншого злочину (ухилення від сплати податків), та вона не має відношення до угоди від 01.06.2007 року за № 29, тобто, постанова слідчого не має відношення до предмету розгляду даної справи.

В зв'язку з відсутністю доказів щодо порушення кримінальної справи та/або передачу її в суд про притягнення учасника (учасників) правочину договору від 01.06.2007 року за № 29 до кримінальної відповідальності за знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним (кваліфікуючі ознаки порушення публічного порядку) питання про зупинення провадження до набрання законної сили вироком суду, в порядку ст. 156 КАС України, судом не розглядалось.

Як вбачається із матеріалів справи, висновок відповідача про нікчемність правочину є необґрунтованим, оскільки ним не надано належних доказів вважати укладені позивачем угоди нікчемними правочинами, оскільки належними доказами (вироком суду, що набрав законної сили) не доведена вина сторін правочину (однієї з сторін правочину) в намірі порушити публічний порядок у вигляді порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина та/або знищити, пошкодити майно фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконно заволодіти ним.

Стосовно позиції податкового органу про нікчемність правочину з тих підстав, що він не направлений на настання реальних наслідків (фіктивний правочин), суд констатує наступне:

Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України наведено визначення правочину, згідно якої, правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Тобто, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28.04.1978 року за № 3 (з наступними змінами та доповненнями) зазначено, що невиконання або неналежне виконання угоди не може бути підставою для визнання її недійсною. Згідно п. 2 цієї постанови Пленуму ВС України, угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Тобто, позиція податкового органу про нікчемність укладених правочинів з підстав їх фіктивності (відсутності реальних правових наслідків) - є помилковою, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу вимог закону (та його визнання недійсним в судовому порядку не здійснюється) на відміну від фіктивного правочину (який визнається недійсним в судовому порядку) та така позиція суперечить нормам діючого законодавства.

Однак, вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен з'ясувати наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних юридичних наслідків.

Належними та допустимими доказами (вироком суду, який набрав законної сили) не доведено того, що укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2 правочин є нікчемним як такий, що порушуює публічний порядок, оскільки такий висновок є передчасним в звязку з тим, що кваліфікації правочину як такого, що порушує публічний порядок, повинен передувати вирок суду про притягнення учасника (учасників) такого правочину до кримінальної відповідальності, який би набрав законної сили.

Неправильною та такою, що суперечить нормам законодавства, є позиція податкового органу щодо нікчемності правочинів з підстав їх фіктивності, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу вимог закону (та його визнання недійсним в судовому порядку не здійснюється) на відміну від фіктивного правочину (який визнається недійсним в судовому порядку).

Як вбачається з наведених актів цивільного законодавства, підставою вважати правочин нікчемним являється його недійсність, прямо встановлена законом, а не висновки перевірки прокуратури (яка, до того ж і не проводилась). Вказані прокурором порушення, допущені суб'єктами господарювання при укладенні та виконанні договору, не є підставою для визнання правочину нікчемним, оскільки чинне законодавство не встановлює таких підстав нікчемності правочину.

За вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, застосовуються санкції, передбачені, передбачені ч. 1 ст. 208 ГК України. За змістом статті це можливо лише в разі виконання правочину хоча б однією стороною. Зазначені санкції не можна застосувати за сам факт несплати податків (зборів, інших обов'язкових платежів) однією зі сторін договору, оскільки за таких обставин правопорушенням була б несплата податків, а не вчинення правочину. Для стягнення цих санкцій є необхідною наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Цією статтею визначено, що у випадку якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Таким чином, норми Господарського кодексу України містять публічно-правові наслідки укладення недійсної угоди. Цим кодексом встановлена відповідальність (правові наслідки) у вигляді адміністративно-господарської санкції (в розумінні ст. ст. 238, 239 ГК України), яка має конфіскаційний характер, - стягнення в доход держави одержаного однією чи обома сторонами за угодою, за укладення угоди з метою, суперечною інтересам держави та суспільства.

Відповідно до ст. 250 ГК України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Оскільки прокурор звернувся до суду з заявою про доповнення позовних вимог, якою просить стягнути в дохід держави суму незаконно отриманих коштів по договору від 01.06.2007 року за № 29 про поставку товарно матеріальних цінностей на суму 4037076,75 грн., який укладений між відповідачами, 5 червня 2009 року, тобто, більш ніж через два роки після вчинення відповідачами правопорушень (оскільки правочин укладений 1 червня 2007 року, а моментом вчинення порушення, визначеного ст. 207 ГК України - є саме момент укладення угоди), то за таких обставин суд приходить до висновку про пропущення строків для застосування адміністративної санкції у вигляді конфіскації.

У зв'язку з наведеним, невірним та помилковим є твердження представника позивача про те, що наслідки визнання недійсними господарських зобов'язань не є адміністративно - господарськими санкціями та строки встановлені у ст. 250 ГК України до них не застосовуються.

Водночас, застосування приписів указаної норми можливе лише при встановленні судом обґрунтованості доводів податкового органу про нікчемність господарського зобовязання (наявність складу правопорушення в діях хоча ю однієї зі сторін зобовязання (правочину, договору, угоди), що підставою позову про застосування санкцій.

Згідно ч. 1 ст. 72 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу). Позивачем не доведено позовних вимог щодо застосування наслідків недійсності угод, оскільки в судовому засіданні встановлено відсутність належних доказів (вироку суду, що набрав законної сили) щодо нікчемності правочину як такого що порушує публічний порядок, не доведено правомірності визнання нікчемним правочину з підстав його фіктивності, не доведено правомірності застосування адміністративно господарської санкції у вигляді стягнення в дохід держави коштів за такими угодами поза межами їх застосування, встановленими ст. 250 ГК України.

За наведених обставин, позовні вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами, суперечать вимогам законодавства та в їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі.

Згідно ч. 5 ст. 94 КАС України та в зв'язку з відсутністю судових витрат відповідачів, судові витрати по справі не стягуються.

Керуючись ст. ст. 2, 17, 71, 86, 94, 137, 160, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні позову прокурора Свалявського району в інтересах держави в особі ОСОБА_3 міжрайонної державної податкової інспекції Закарпатської області до фізичної особи підприємця ОСОБА_2, товариства з обмеженою відповідальністю "Імперіал" про стягнення в дохід держави суми незаконно одержаних коштів (застосування наслідків недійсності договору) відмовити.

2. Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України, та може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд в порядку та строки, встановлені ст.186 КАС України. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України протягом десяти днів з дня отримання копії постанови (копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції).

Суддя С. І. Рейті