Справа № 2а-1670/4119/11
Суддя: І.С. Шевяков
Дата ухвалення: 2011-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2011 року м. ПолтаваСправа № 2а-1670/4119/11

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шевякова І.С.,

при секретарі Ковальові Д.О. ,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства "Кременчуцьке тролейбусне управління" про стягнення адміністративно-господарських санкцій, -

В С Т А Н О В И В:

17 травня 2011 року Полтавське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Комунального підприємства "Кременчуцьке тролейбусне управління" про стягнення адміністративно-господарських санкцій.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що згідно ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", відповідач за 4 робочих місця, призначених для працевлаштування інвалідів і не зайнятих інвалідами, повинен був до 16.04.2011 року самостійно сплатити адміністративно-господарські санкції в розмірі 75 393,20 грн. Враховуючи те, що адміністративно-господарські санкції відповідачем добровільно не були сплачені, йому було нараховано пеню в розмірі 723 грн. 84 коп. Вважає, що сума адміністративно-господарських санкцій та пені підлягає стягненню в судовому порядку.

У судовому засіданні уповноважений представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, просила відмовити у їх задоволенні. В обґрунтування своїх письмових заперечень, надаючи пояснення по суті справи , зазначила, що, відповідно до чинного законодавства, підприємство звітувалося позивачу про наявність створених , зайнятих та вакантних місць для інвалідів на підприємстві. Позивач посилався на положення ст. 19 Закону України "Про автомобільний транспорт", якою встановлено, що водії виключаються із загальної чисельності інвалідів. А тому, згідно поданого звіту по формі №10- ПІ за 2010 рік про зайнятість та працевлаштування інвалідів, підприємство з середньооблікової кількості штатних працівників 265 чоловік зняло 79 чоловік, та було зроблено примітку, "що 79 осіб - це водії тролейбусів, автомобілів, електромонтери з технічного обслуговування та ремонту контактної мережі", які згідно ст.19 Закону України "Про автомобільний транспорт" виключаються з нормативу робочих місць. Отже, як на думку відповідача, виходячи з даного розрахунку, Комунальним підприємством "Кременчуцьке тролейбусне управління" було повністю виконано нормативи створення та зайнятості робочих місць для інвалідів, а тому позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участі у справі , вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно із звітом про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2010 рік (форма № 10-ПІ, реєстраційний номер 53/104/92), поданим КП "Кременчуцьке тролейбусне управління" 23.02.2011 року до Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, в якому відповідачем самостійно було обраховано кількість нормативних місць призначених для працевлаштування інвалідів, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу на підприємстві за 2010 рік становила 186 (265-79) осіб, фонд оплати праці штатних працівників 4 994,8 тис. грн., середньорічна заробітна плата штатного працівника 18 848 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні для підприємств, установ, організацій, в тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів в розмірі 4 % середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб у кількості одного робочого місця.

З огляду на викладене, кількість робочих місць, як на думку відповідача, призначених для забезпечення працевлаштування інвалідів, відповідно до нормативу 4% становить 7 місць.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивачем, відповідно до приписів Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", було здійснено розрахунки, якими встановлено іншу кількість нормативних місць на підприємстві призначених для працевлаштування інвалідів. А саме, як вбачається з розрахунку суми позову, позивачем було взято середньооблікову чисельність штатних працівників облікового складу в загальній кількості 265 осіб. Виходячи зі взятої позивачем кількості працівників, було визначено норматив робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування інвалідів, відповідно до 4% нормативу в кількості 11 чоловік.

Таким чином, позивач дійшов висновку, що відповідачем, в порушення вимог Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", не виконано нормативів на 4 робочих місця, призначених для працевлаштування інвалідів і не зайнятих інвалідами.

Згідно ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" підприємства (об'єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Частиною 4 статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" встановлено, що адміністративно - господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону

Відповідно до частини другої статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" передбачено, що порушення термінів сплати штрафних санкцій тягне за собою нарахування пені в розмірі 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України за кожний календарний день її прострочення, включаючи день сплати.

Оскільки, відповідачем до 16.04.2011 року самостійно не сплачено адміністративно - господарські санкції у розмірі 75 393,20 грн. , які нараховано за 4 робочих місця, призначених для працевлаштування інвалідів і не зайнятих інвалідами, йому нараховано пеню у розмірі 723,84 грн. Вищезазначені суми відповідачем не сплачено, в результаті чого утворилася заборгованість у розмірі 76 117,04 грн.

Разом з тим, статтею 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" передбачено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судом встановлено, що відповідачем було створено для інвалідів робочі місця, як передбачено законом, та надіслано до Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості звіти про наявність вказаних вакансій на КП Кременчуцьке тролейбусне управління" за 2010 рік.

Згідно відповіді Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості на запит КП "Кременчуцьке тролейбусне управління" №06-9/175 від 21.03.2011 протягом 2010 року було направлено звіти про наявність вільних робочих місць за формою 3-ПН для працевлаштування інвалідів: станом на 28.07.2010, 28.09.2010, 28.10.2010, 28.04.2010, 28.02.2010, 28.11.2010 року в кількості 2 робочих місць.

Таким чином, відповідач інформував службу зайнятості у встановленому чинним законодавством порядку про вакантні місця для працевлаштування інвалідів, кількість яких визначалася залежно від зайнятості робочих місць для працевлаштування інвалідів на той чи інший період 2010 року, таким чином вживав заходів для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Крім того у матеріалах справи наявні докази на підтвердження того, що відповідачем було подано оголошення до газет "Програма Плюс" та "Кремінь" про наявність вакантних місць на роботу інвалідів загального захворювання на робочі місця "кондуктор громадського транспорту", що підтверджується листами КП "Кременчуцьке тролейбусне управління" №06-9/84 та 06-9/374 від 20.07.2010 року та копією газети "Програма плюс "за 27.08.2010 року.

Докази того, що будь-яким органом працевлаштування інвалідів направлялися відповідачу протягом 2010 року інваліди для працевлаштування чи інваліди самостійно зверталися до відповідача з метою працевлаштування, і що відповідач відмовив у прийнятті інвалідів на роботу, суду не надано.

При вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій суд виходить із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов'язань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій, при цьому враховує, що елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками.

Накладення адміністративно-господарських санкцій на підприємство також врегульовано Господарським кодексом України (ГК України). Так, згідно ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що при розрахунку нормативної кількості робочих місць для призначених для працевляштування інвалідів слід дотримуватись положень Закону України "Про автомобільний транспорт", стаття 19 якого виключає водіїв із загальної чисельності інвалідів, та на підставі якої підприємством було помилково розраховано кількість робочих місць призначених для працевлаштування інвалідів, оскільки дана категорія правовідносин регулюється виключно приписами Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Крім того, суд звертає увагу на те, що згідно наявних у матеріалах справи поданих відповідачем звітів форми 3-ПН про наявність місць призначених для працевлаштування інвалідів і не зайнятих інвалідами, КП "Кременчуцьке тролейбусне управління" звітувалося лише щодо 2 незайнятих посад. В той час, як нормативна кількість місць, призначених для працевлаштування інвалідів і не зайнятих інвалідами, відповідно до Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", повинна складати 4 місця.

Тому, суд приходить до висновку, що лише щодо двох вказаних вакантних місць відповідач вживав вичерпних необхідних заходів для працевлаштування інвалідів, а саме, надавав державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів. Вини в діях відповідача судом не встановлено, а відтак, застосування до нього адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць в даній частині є необґрунтованим.

У зв"язку з викладеним, враховуючи, що позивачем було частково виконано обов"язок щодо звітування протягом 2010 року до Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості про наявність вакантних місць призначених для працевлаштування інвалідів і не зайнятих інвалідами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частини першої статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Позивачем належних доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, а саме доказів направлення відповідачу інвалідів протягом 2010 року для працевлаштування чи самостійних звернень інвалідів до відповідача з метою працевлаштування, а також, що відповідач відмовив у прийнятті інвалідів на роботу, суду не було надано.

Разом з тим, відповідачем, в свою чергу, в повному обсязі не було надано відповідних необхідних доказів в спростування позовних вимог щодо стягнення адміністративно - господарських санкцій.

Отже, враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства "Кременчуцьке тролейбусне управління" (ідентифікаційний код 03328528) на користь Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції у сумі 37 696 грн. 60 коп. та пеню у сумі 361 грн. 92 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлено 25 липня 2011 року.

Суддя І.С. Шевяков