Справа № 2а-4044/12/2670
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2015 року м. Київ К/800/18038/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної податкової служби України, Державної податкової адміністрації України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 травня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2012 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Державної податкової служби України (далі - ДПС), Державної податкової адміністрації України (далі - ДПА) в якому просив: визнати неправомірною бездіяльність щодо неповного розрахунку при звільненні; стягнути з відповідача на користь позивача оплату за роботу у святкові та вихідні дні з врахуванням податків та зборів; стягнути кошти за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що дії відповідачів не ґрунтуються на вимогах чинного у період спірних правовідносин законодавства, ними допущено неправомірну бездіяльність, чим порушено його права, а тому ОСОБА_4 просив про задоволення позову.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 травня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2013 року, позов задоволено частково, зобов'язано ДПС вчинити дії щодо нарахування та забезпечення виплати позивачу середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 лютого по 13 березня 2012 року включно, в решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, в частині відмови у позові, просить ухвалені ними судові рішення скасувати та задовольнити позов у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні прозову суди, на підставі наявних у справі даних встановили і правильно виходили з того, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судами встановлено, що наказом ДПС від 24 лютого 2012 року № 493 позивача звільнено зі служби за власним бажанням на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України.

Під час служби позивач, на підставі відповідних наказів, неодноразово направлявся у службові відрядження.

Відбуття у вищезгадані службові відрядження і повернення з них, частково відбувались у вихідні дні, а також у період перебування позивача у відпустці (загалом 19 днів).

Так, відповідно до статті 121 Кодексу законів про працю України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями.

Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством.

За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада).

Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку.

В свою чергу, згідно абзацу 1 пункту 1 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року № 59, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 31 березня 1998 року за № 218/2658 (далі - Інструкція) службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв'язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).

Пунктами 10-12 цієї ж Інструкції встановлено, якщо працівник спеціально відряджений для роботи у вихідні або святкові й неробочі дні, то компенсація за роботу в ці дні виплачується відповідно до чинного законодавства.

Якщо працівник відбуває у відрядження у вихідний день, то йому після повернення з відрядження в установленому порядку надається інший день відпочинку.

Якщо наказом про відрядження передбачено повернення працівника з відрядження у вихідний день, то працівникові може надаватися інший день відпочинку відповідно до законодавства у сфері регулювання трудових відносин.

Як правильно встановлено судами, позивач не був спеціально відряджений роботодавцем для роботи у вихідні або святкові й неробочі дні, натомість відбуття у відрядження та прибуття з них відбувалось у вихідні дні.

Разом з тим, грошової компенсації за дні відбуття у відрядження та прибуття з них, які припадають на вихідні дні, законом не передбачено, така компенсація надається працівнику у разі якщо він спеціально відряджений для роботи у вихідні або святкові й неробочі дні, про що правильно зазначили суди попередніх інстанцій.

Також, колегія суддів наголошує на тому, що відповідачами дотриманні встановлені трудовим законодавством гарантії щодо відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями позивача, в тому числі і в період його перебування у відпустці.

За таких обставин, висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та дотриманні норм процесуального права, доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, а тому підстав для скасування оскаржуваних судових рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 травня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало