Справа № 826/2321/14
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2015-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" вересня 2015 р. м. Київ К/800/334/15

К/800/219/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Суддів:Черпіцької Л.Т.
Маслія В.І.
Логвиненка А.О.

розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за касаційними скаргами Заступника прокурора м. Києва та Київської міської ради на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.04.2014р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 11.12.2014р. у справі № 826/2321/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кронос" до Київської міської ради, третя особа: Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги, за участю прокуратури Деснянського району м. Києва про зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся з адміністративним позовом (з урахуванням позовних вимог) про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання Київську міську раду поновити договір оренди про право тимчасового користування частиною земельної ділянки від 01.09.1999 р. загальною площею 1 га, розташованої у Деснянському районі м. Києва по вул. Братиславській, 3, терміном на 10 років.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.04.2014р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.12.2014р., позов задоволено. Визнано протиправними дії Київської міської ради, які полягають у нерозгляді питання про поновлення договору оренди на право тимчасового користування частиною земельної ділянки від 01.09.1999 року (з усіма Додатками та Доповненнями) загальною площею 1 га, розташованої у Деснянському районі м. Києва по вул. Братиславській, 3 у передбаченому Законом України «Про оренду землі» порядку. Зобов'язано Київську міську раду розглянути питання щодо поновлення договору оренди на право тимчасового користування частиною земельної ділянки від 01.09.1999 року (з усіма Додатками та Доповненнями) загальною площею 1 га, розташованої у Деснянському районі м. Києва по вул. Братиславській, 3 у встановленому Законом України «Про оренду землі» порядку.

На постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.04.2014р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 11.12.2014р. надійшла касаційна скарга Заступника прокурора м. Києва, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, ставиться питання про їх скасування та прийняття нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Київською міською радою також подано касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, ставиться питання про скасування ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 11.12.2014р.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга Заступника прокурора м. Києва підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга Київської міської ради підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між ТОВ «Кронос» та Київською міською клінічною лікарнею швидкої медичної допомоги укладено 01.09.1999 року договір оренди про право тимчасового користування земельною ділянкою (в тому числі на умовах оренди), загальною площею 7 755 кв.м, розташованою у Деснянському районі м. Києва по вул. Братиславській, 3.

Згідно акту прийому-передачі від 01.09.1999 року вищевказана земельна ділянка передана в тимчасове користування ТОВ «Кронос» для встановлення торгових столів, навісів, тимчасових споруд для торгівлі продуктами харчування.

Відповідно до доповнення №2 від 02.09.2003 року до Договору оренди, укладеного та підписаного сторонами, термін оренди продовжено за згодою сторін до 02.09.2013 року, площу орендованої земельної ділянки збільшено до 10 000 кв.м., про що складено акт прийому-передачі від 15.10.2003 року.

Як встановлено судами, позивач у зв'язку з закінченням строку оренди позивач звертався до відповідача із клопотаннями про продовження строку оренди, проте всі клопотання залишені відповідачем без розгляду (листи від 09.10.2013 року № 6, від 16.10.2013 року № 8).

Однак, оскільки відповідачем не вирішено клопотання по суті та не продовжено строк дії договору оренди, чим, на думку позивача, порушено його права та інтереси як законного власника нежитлових будівель, останній звернувся до суду із вказаним позовом.

Розглядаючи справу суди всіх інстанцій виходили з того, що вирішуваний спір належить до адміністративної юрисдикції. Проте, із цим висновком погодитися не можна з огляду на нижченаведене.

Статтею 14 Конституції України встановлено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Земельного кодексу України земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

За приписами частини другої статті 5 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Відповідно до частини третьої статті 140, частини першої статті 144 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Згідно ч.10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Статтею 80 Земельного кодексу України встановлено, що суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності.

Частинами 1 та 2 ст. 83 цього Кодексу встановлено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 КАС до компетенції адміністративних судів віднесено спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Так, термін "суб'єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Земельні відносини поділяються на публічні та приватні. Відповідно, і спори в таких відносинах можуть бути як публічно-правовими, так і приватноправовими (цивільними, господарськими).

Згідно з частиною другою статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права.

Статтею 172 цього Кодексу встановлено, що територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов'язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Міська рада у справі, яка розглядається, є суб'єктом цивільних правовідносин і має такий самий правовий статус, що й інші учасники цих відносин.

Реалізуючи право розпорядження земельною ділянкою, що перебувала у її власності, міська рада відповідно до статті 5 Земельного кодексу України має рівні права з громадянами та юридичними особами, з якими вона вступає у відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Тобто, при здійсненні повноважень власника землі відповідач є рівноправним суб'єктом земельних відносин, дії якого спрямовані на реалізацію права розпоряджатися землею. У цьому випадку відсутня підпорядкованість одного учасника земельних правовідносин іншому, яка має місце під час здійснення органом місцевого самоврядування владних управлінських функцій.

Частиною четвертою статті 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Зазначені положення Основного Закону кореспондуються з пунктом "в" статті 5 Земельного кодексу України, згідно якого земельне законодавство базується на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до частини шостої статті 319 ЦК України держава не втручається у здійснення власником права власності.

Тобто, пряме адміністрування з боку органів влади є неприпустимим.

Суди не звернули уваги на те, що правовідносини, які склалися між сторонами, стосуються права та підстав набуття права користування, а саме права оренди на спірну земельну ділянку.

Так, міська рада, як власник землі, вільна у виборі суб'єкта щодо надання йому цього права в порядку, встановленому законом.

Водночас, відповідач владних управлінських функцій не здійснював і суб'єктом владних повноважень у цих відносинах не був.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 14 лютого 2012 року, 06 листопада 2012 року та 01 жовтня 2013 року (справа № 21-345а13).

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За нормою частини третьої статті 22 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності.

Враховуючи викладене, за суб`єктним складом сторін та сутністю спору дана справа підлягає розгляду господарськими судами у порядку, визначеному нормами Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 157 КАС суд закриває провадження у справі, якщо її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи наведене, суди дійшли помилкового висновку про те, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї із сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав на неї, може бути розглянутий за правилами, встановленими КАС України, а тому рішення у цій справі підлягають скасуванню внаслідок неправильного застосування норм процесуального закону із закриттям провадження у справі, з роз'ясненням позивачеві про право на звернення до суду на загальних підставах в порядку господарського судочинства.

На підставі викладеного, керуючись статтями 157, 222, 228, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Заступника прокурора м. Києва задовольнити частково.

Касаційну скаргу Київської міської ради задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.04.2014р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 11.12.2014р. скасувати, а провадження в адміністративній справі - закрити.

Роз'яснити позивачеві його право на звернення до суду з даним позовом в порядку господарського судочинства.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута в порядку ст.ст.235-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: