Справа № 2а-8878/12/1370
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2015 року м. Київ К/800/16978/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної митної служби України, Львівської митниці про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою Львівської митниці на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 березня 2013 року,-

у с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до Державної митної служби України (далі ДМС), Львівської митниці про визнання протиправним та скасування наказу № 1193-к від 7 вересня 2012 року, поновлення на посаді старшого інспектора відділу митного оформлення № 1 відділу митного оформлення митного поста «Краковець», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та просив допустити негайне виконання судового рішення.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 посилався на те, що при звільненні його з вказаної посади ДМС не дотримано процедури такого звільнення у відповідності з вимогами чинного законодавства. Зокрема не узгоджено дату звільнення, чим порушено його право на відкликання заяви і залишення на цій посаді. Стверджував, що обставини, які слугували підставою для подання ним заяви про звільнення змінилися, а тому він мав намір продовжити службу в органах митної служби, про що направив заяву про відкликання попередньо поданої. Проте, відповідач звільняючи його не врахував зазначених обставин та вимог Кодексу законів про працю України, а тому звільнення позивача є незаконним.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2012 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 березня 2013 року позовні вимоги задоволено.

У касаційній скарзі Львівська митниця, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права просить ухвалені судові рішення скасувати та постановити нове рішення, яким в позові відмовити.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.

У відповідності з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Задовольняючи позов суди на підставі наявних у справі даних встановили і правильно виходили з того, що відповідач порушив процедуру звільнення позивача із займаної посади в органах ДМС, визначену трудовим законодавством.

Так, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України трудовий договір припиняється за угодою сторін.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 8 Постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Тобто, сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП).

Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється. Визначення ж дати звільнення за згодою сторін є обов'язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстав вважати про наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення, також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (за угодою сторін).

Як правильно встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, 7 вересня 2012 року ОСОБА_4 подав заяву про звільнення його з вказаної посади за згодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, яку відкликав 10 вересня 2012 року своєю заявою та надісланою телеграмою на адресу Львівської митниці.

Разом з тим, спірним наказом № 1193-к від 7 вересня 2012 року позивача звільнено з посади за угодою сторін, відповідно пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Суди правильно встановили, що дату звільнення ОСОБА_4 у своїй заяві від 7 вересня 2012 року не зазначив, тобто погодження з керівництвом ДМС між сторонами не відбулося.

Таким чином, висновок судів попередніх інстанцій про те, що відповідач незаконно звільнив позивача за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, є обґрунтованим.

Згідно вимог статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суди правильно встановили, що доказів у підтвердження своїх доводів і заперечень відповідач, всупереч вимогам статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, не представив, на відміну від позивача, який довів підставу своїх позовних вимог, а тому задоволення таких судами попередніх інстанції є законним і обґрунтованим.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову, їх рішення відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, а тому підстав для скасування судових рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Львівської митниці відхилити, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 березня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало