Справа № 2а/1570/5395/2011
Суддя: Соколенко О. М.
Дата ухвалення: 2012-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а/1570/5395/2011
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2012 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Соколенко О.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Ізмаїльської обєднаної державної податкової інспекції Одеської області Державної податкової служби про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Ізмаїльської обєднаної державної податкової інспекції про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 22.06.2011 року, яким позивачу визначено податкове зобовязання за платежем: земельний податок з фізичних осіб в сумі 1754 грн. 03 коп.

Позивач мотивує свої позовні вимоги тим, що вона у 2011 році була фізичною особою-підприємцем та обрала спрощену систему оподаткування, отримавши свідоцтво про сплату єдиного податку, відповідно до якого позивач здійснювала такий вид діяльності як здавання в оренду власного нерухомого майна. При цьому, позивач зазначила, що під час нарахування земельного податку відповідачем не враховано положення п. 6 Указу Президента України Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва, відповідно до якого субєкт малого підприємництва, якщо він сплачує єдиний податок, не є платником податку на землю. Крім того, позивач вказує, що згідно з положеннями ст.5,13,14,15 Закону України «Про плату за землю»та згідно з ст.126 Земельного кодексу України вона взагалі не може бути платником податку на землю, оскільки нею не набувалось право користування земельними ділянками під багатоквартирним житловим будинком, в якому знаходиться належне позивачу на праві власності нежиле приміщення. Враховуючи наведене позивач просила суд визнати недійсним оскаржуване нею податкове повідомлення-рішення, винесене відповідачем.

Відповідач надав до суду письмові заперечення на адміністративний позов (а.с.36-37), в яких зазначив, що статтею 270 Податкового кодексу України, зокрема, визначено, що об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або у користуванні, а п.287.8 ст. 287 Податкового кодексу України в свою чергу передбачено, що власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному житловому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Враховуючи вищезазначені норми законодавства, а також те, що ФОП ОСОБА_1 згідно договору дарування від 18.03.2003р. є власницею частини нежилого приміщення у багатоквартирному житловому будинку, що знаходиться за адресою м. Ізмаїл, вул. Клушина, 4-г/1, відповідач зазначає, що позивач є платником податку на землю. Таким чином, на думку відповідача, Ізмаїльською ОДПІ 22.06.2011 року правомірно прийнято податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1, яким ФОП ОСОБА_1 нараховано земельний податок з фізичних осіб на суму 1754,03 грн., а отже, останній просив суд відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні 27.03.2012 року судом відповідно до ст.55 КАС України здійснено заміну відповідача - Ізмаїльської обєднаної державної податкової інспекції на його правонаступника - Ізмаїльську обєднану державну податкову інспекцію Одеської області Державної податкової служби.

Позивач у судове засідання 25.07.2012 року не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується матеріалами справи, при цьому, подавала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності.

У судове засідання 25.07.2012 року відповідач не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, при цьому представник відповідача 24.07.2012 року подав до суду заяву, в якій просив суд провести розгляд справи без участі відповідача (а.с.120), а також надав до суду додаткові докази по справі.

Відповідно до ч.4 ст.122 КАС України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Таким чином, зважаючи на наявність в матеріалах справи заяв від позивача та відповідача про розгляд справи за їх відсутності, враховуючи відсутність перешкод для розгляду справи за відсутності сторін, суд розглядав справу у порядку письмового провадження відповідно до ч.4 ст.122 КАС України.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників відповідача, що були надані у минулих судових засіданнях, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зареєстрована Виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради Одеської області 27.04.2004 року, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця Серії В01 № 103504 (а.с.13) та знаходиться на обліку в Ізмаїльській ОДПІ як фізична особа підприємець - платник єдиного податку.

Як вбачається з матеріалів справи, Ізмаїльською ОДПІ на адресу позивача було направлено повідомлення від 11.05.2011 року № 7181/2/1703, яким платника податків ОСОБА_1 було запрошено на 17.05.2011 року до Ізмаїльської ОДПІ з питання сплати земельного податку за адресою: м. Ізмаїл, вул. Клушина, 4-г, про що свідчить корінець вказаного повідомлення, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с.69).

Судом встановлено, що Ізмаїльська обєднана державна податкова інспекція згідно із п.54.3.3 п.54.3 ст.54 розділу ІІ та п.286.5 ст.286 розділу ХІІІ Податкового кодексу України винесла податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 22.06.2011року, яким визначила позивачу суму податкового зобовязання з земельного податку з фізичних осіб у розмірі 1754,03 грн. (а.с.8).

Не погоджуючись з прийнятим відповідачем податковим повідомленням-рішенням позивач звернулась до суду з вимогою про визнання недійсним цього рішення.

Вирішуючи питання щодо правомірності винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, суд виходить з наступного.

Земельні відносини в Україні регулюються Земельним кодексом України від 25.10.2001 р. N 2768-ІІІ (далі - Земельний кодекс).

Згідно із Земельним кодексом України, земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Відповідно до ст. 2 цього Кодексу суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Статтею 206 ЗК України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Розміри та порядок плати за використання земельних ресурсів, а також відповідальність платників та контроль за правильністю обчислення і справляння земельного податку, починаючи з 01.01.2011р. визначено Податковим кодексом України (надалі - ПК України).

Відповідно до підпункту 14.1.147. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України плата за землю - загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Підпунктом 14.1.72. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Одночасно, підпунктами 14.1.73. та 14.1.74. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України визначено, що землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди; земельна ділянка - частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, цільовим (господарським) призначенням та з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до пункту 269.1. статті 269 Податкового кодексу України платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Стаття 270 Податкового кодексу України визначає об'єктами оподаткування земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, а також земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Разом з тим, статтею 287 Податкового кодексу України встановлено окремі особливості обчислення та сплати плати за землю.

Так, відповідно до пункту 287.1. статті 287 Податкового кодексу України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Відповідно до пункту 287.6. статті 287 Податкового кодексу України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Згідно п.287.8 ст.287 Податкового Кодексу України власник нежитлового приміщення (його частини) в багатоквартирному житловому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частками), з урахуванням пропорційної частини прибудинкової території, з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

З аналізу зазначених норм вбачається, що чинним законодавством власники нежитлових приміщень у багатоквартирному жилому будинку прирівнюються до землекористувачів земельних ділянок під такими приміщеннями, а виникнення обовязку сплати земельного податку за зазначені земельні ділянки повязано саме з датою державної реєстрації права власності на нерухоме майно та не залежить від оформлення права власності чи користування земельною ділянкою.

Як встановлено судом, оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято відповідачем у зв'язку з наявністю у позивача на праві приватної власності нежилого приміщення в багатоквартирному жилому будинку за адресою: вул. Клушина, 4-г/1 в м. Ізмаїлі.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради 15.05.2006 року за № 411, СПД ОСОБА_1 є власником будинку житлового - будівлі (бару), розташованого за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Клушина, 4г/1, на праві приватної спільної часткової форми власності з часткою 26/600, що дорівнює загальній площі 232,4 кв.м. (а.с.96). З вказаного свідоцтва вбачається, що воно видане на підставі рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської Ради від 02.02.2006р. № 97 замість договору дарування від 18.03.2003 р., реєстр. №1151.

При цьому, вказаним рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської Ради від 02.02.2006р. № 97, затверджено акт державної технічної комісії по прийому в експлуатацію закінченого будівництвом бару (після переобладнання існуючих нежитлових підвальних приміщень) по вул. Клушина, 4-г/1 в м. Ізмаїлі (а.с. 94-95).

Як вже встановлено судом, ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець Виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради Одеської області 27.04.2004 року.

Разом з тим, згідно свідоцтва по сплату єдиного податку № 842474, виданого ОСОБА_1 15.12.2009 року Ізмаїльською ОДПІ, остання є платником єдиного податку за видом діяльності: 70.20 - здавання в оренду власного нерухомого майна, за місцем здійснення діяльності: вул. Клушина,4. (а.с.14). Термін дії вказаного свідоцтва було продовжено позивачу з 01.01.2011 року по 31.12.2011 року, про що свідчить відмітка на зворотній сторінці вказаного свідоцтва.

З матеріалів справи вбачається, що 27.05.2004 року між ОСОБА_1 (наймодавцем), та з другої сторони - суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_2 (наймачем) укладено договір найму нежитлового приміщення (а.с.12), згідно якого наймодавець зобов'язується передати наймачу в строкове платне користування нежитлове приміщення, що знаходиться в місті Ізмаїлі Одеської області по вулиці Клушина, буд.4-г/1, яке складається із: літ А (підвал), що становить 26/600 частин будинку-будівлі, площею - 232,8 кв.м., а наймач зобов'язується прийняти це майно, своєчасно сплачувати орендну плату та після припинення цього договору повернути орендоване майно наймодавцю в належному стані, який був на момент передачі його в оренду, що підтверджується актом прийому-передачі. Як вбачається з п. 5.1 вказаного Договору, цей договір вступає в силу з моменту підписання акту прийому-передачі та діє до 15.07.2011 року. Вказаний договір був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_3Г та зареєстрований в реєстрі за №3018.

При цьому, на запити суду щодо надання позивачем інформації стосовно того, чи здавалось в оренду (найм) приміщення, розташоване в місті Ізмаїлі Одеської області по вулиці Клушина, буд.4-г/1 після 15.07.2011 року та у разі наявності, надання позивачем відповідних доказів на підтвердження цих обставин (а.с.85,104,110), позивачем були надані додаткові пояснення по справі, в яких остання зазначила, що у 2011 році договір найму (оренди) нежитлового приміщення, укладений із ОСОБА_2 не продовжувався у звязку з закінченням терміну, на який був укладений (а.с.99,112).

Разом з тим, доказів на підтвердження того, що позивачем після 15.07.2011 року укладались будь-які інші договори найму (оренди) вказаного нежитлового приміщення, ОСОБА_1 на пропозицію суду надано не було.

Тобто, як вбачається з викладеного, позивач у період, в тому числі з 01.01.2011 року по 15.07.2011 року здійснювала свою підприємницьку діяльність шляхом здавання в оренду власного нерухомого майна, що передбачено свідоцтвом про сплату єдиного податку.

Отже, позивач на час прийняття спірного рішення знаходилася на спрощеній системі оподаткування відповідно до Указу Президента України від 03.07.1998 року №727/98 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» (редакція якого діяла до 01.01.2012 року), та була платником єдиного податку.

Статтею другою зазначеного Указу Президента передбачено, що субєкти малого підприємництва - фізичні особи мають право самостійно обрати спосіб оподаткування доходів за єдиним податком шляхом отримання свідоцтва про сплату єдиного податку.

Разом з тим, п. 6 Указу Президента України від 03.07.1998 року № 727/98 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва»визначений перелік податків та обовязкових зборів, платником яких не є суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, серед яких, зокрема, визначений і податок на землю.

Відповідно до пункту 1 підрозділу 8 розділу XX Перехідні положення Податкового кодексу України, встановлено, що з 1 січня 2011 року до внесення змін до розділу XIV Податкового кодексу України в частині оподаткування суб'єктів малого підприємництва Указ Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" № 727 від 03.07.1998 року застосовується з урахуванням певних особливостей, а саме, абзацом г) підпункту 1 даного пункту визначено, що платники єдиного податку не є платниками такого податку, визначеного Податковим кодексом України, як земельний податок, крім земельного податку за земельні ділянки, які не використовуються для ведення підприємницької діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ГК України визначено, що під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність (України). Разом з цим, ст.42 Господарського кодексу України визначено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою .осягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Аналогічне визначення містить Державний класифікатор України "Класифікація організаційно-правових форм господарювання", затверджений наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики № 97 від 28.05. 2004 року. Підприємницька діяльність визначається, як самостійна ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, здійснювана суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Таким чином, вирішальним при визначенні обовязку щодо сплати податку на землю субєкта підприємницької діяльності, який є платником єдиного податку, є факт використання такої земельної ділянки у своїй підприємницькій діяльності.

Відповідно до ст. 796 Цивільного кодексу України одночасно з правом найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) наймачеві надається право користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться, а також право користування земельною ділянкою, яка прилягає до будівлі або споруди, у розмірі, необхідному для досягнення мети найму.

Статтею 797 цього Кодексу визначено, що плата, яка справляється з наймача будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), складається з плати за користування нею і плати за користування земельною ділянкою.

Отже, проаналізував наведені норми законодавства, суд вважає, що, укладаючи договір найму нежитлового приміщення, позивач одночасно надає у платне користування іншій особі і земельну ділянку, на якій воно розташоване, а плата за користування земельної ділянки включається до плати за користування обєктом нерухомості в цілому, і така господарська операція має ознаки підприємницької діяльності. Тобто, господарські операції з найму (оренди) за своєю суттю є операціями з надання послуг (ст.ст. 759, 901 ЦК України) і підпадають під визначення підприємницької діяльності. Отже, у разі передачі земельної ділянки в оренду (найм) іншим суб'єктам підприємницької діяльності, реалізуючи цим один із видів своєї підприємницької діяльності (здавання в оренду нежитлових приміщень) фізична особа-підприємець (наймодавець) - платник єдиного податку не є платником податку за землю (земельного податку) згідно з Указом Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» (редакція якого діяла до 01.01.2012 року) та згідно абзацом г) підпункту 1 пункту 1 підрозділу 8 розділу XX Перехідні положення Податкового кодексу України.

Тобто, здійснюючи підприємницьку діяльність з надання нежитлового приміщення в найм, позивач використовує у підприємницькій діяльності і земельну ділянку, під цим приміщенням.

Отже, наймодавець, платник єдиного податку за видом діяльності - здавання в оренду власного нерухомого майна, здійснює підприємницьку діяльність, пов'язану з наданням в найм нежитлового приміщення та не є платником податку за землю (земельного податку).

Таким чином, на думку суду, оскільки позивач за період з 01.01.2011 року по 31.12.2011 року була платником єдиного податку і використовувала приміщення за адресою: вул. Клушина, 4-г/1 в м. Ізмаїлі для провадження підприємницької діяльності шляхом здавання в найм вказаного нежитлового приміщення з 01.01.2011 року по 15.07.2011 року, нарахування їй податкового зобов'язання зі сплати земельного податку з фізичних осіб за використання земельної ділянки, яка знаходиться під цим приміщенням, за період з 01.01.2011 року по 15.07.2011 року є протиправним та суперечить вимогам податкового законодавства

Як вже встановлено судом, позивач використовувала вказане приміщення, розташоване за адресою: вул. Клушина, 4-г/1 в м. Ізмаїлі для провадження підприємницької діяльності шляхом здавання в його в найм з 01.01.2011 року по 15.07.2011 року, а з 16.07.2011 року позивач не здавала у найм (оренду) вказане приміщення, і отже не здійснювала підприємницьку діяльність із здавання в найм (оренду) вказаного нежитлового приміщення.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що після 15.07.2011 року позивач не використовувала земельну ділянку у своїй підприємницькій діяльності, а отже, з урахуванням положень Податкового кодексу України повинна була сплачувати земельний податок, починаючи з 16.07.2011 року.

Отже, позивач як власник нежилого приміщення у багатоквартирному жилому будинку з 16.07.2011 року є платником земельного податку і несе зобов'язання зі сплати земельного податку згідно з п.287.8 ст. 287 ПК, виходячи з площі земельної ділянки під таким нежилим приміщенням та з урахуванням частки прибудинкової території, хоча сама земельна ділянка (її частина) не виділяється.

Разом з тим, доводи позивача, наведені у позовній заяві про те, що вона взагалі не може бути платником податку на землю, оскільки нею не набувалось право користування земельними ділянками під багатоквартирним житловим будинком, в якому знаходиться належне позивачу на праві власності нежиле приміщення, та її посилання на Закон України «Про плату за землю», що втратив чинність, є необґрунтованими та не узгоджуються з п. 287.8 ст. 287 ПК, і разом з цим, викладений вище висновок суду не спростовують та не звільняють позивача від плати за землю, починаючи з 16.07.2011 року.

Відповідно до підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Згідно пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу нарахування фізичним особам сум податку проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Пунктом п. 286.1 ст. 286 ПК визначено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру, а п. 274.1 ст. 274 ПК встановлена ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, у розмірі 1 відсоток від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Згідно із підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 та підпунктом 271.1.1 пункту 271.1 статті 271 Податкового кодексу України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, а базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом.

Відповідачем надано до суду копію листа відділу Держкомзему у м. Ізмаїл Одеської області від 18.01.2011 року №28-01-09/50, направленого до Ізмаїльської ОДПІ разом із інформацією по нормативній грошовій оцінці 1 кв.м. землі в межах економіко-планувальних зон м. Ізмаїл станом на 01.01.2011 року (а.с. 79-80).

Разом з тим, в матеріалах справи міститься розрахунок податку на землю, визначений позивачу за період з 01.01.2011 року по 31.12.2011 року (а.с.68) та детальний розрахунок суми земельного податку за земельну ділянку, розташовану за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Клушина, 4г/1, в якому зазначається, зокрема, що сума земельного податку за вказану земельну ділянку за 1 день 2011 року становить: 1754,03 грн.: 365 дн. = 4,81 грн./д.(а.с.122). Як вбачається з вказаних розрахунків, для визначення суми податкового зобовязання відповідачем були використані, в тому числі, дані по нормативній грошовій оцінці, надані Ізмаїльській ОДПІ.

Проведений відповідачем розрахунок суми земельного податку за 2011 рік вимогам п.274.1 ст.274, п.287.8 ст. 287 ПК не суперечить і позивачем не заперечувався.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про безпідставність нарахування позивачу податкового зобовязання з податку на землю за період з 01.01.2011 року по 15.07.2011 року, що становить 942,76 грн. (4,81 грн./д. х 196 днів) та про правомірність нарахування податкового зобовязання з податку на землю за період з 16.07.2011 року по 31.12.2011 року.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач, як субєкт владних повноважень не надав до суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності прийнятого ним рішення щодо нарахування позивачу податкового зобовязання по податку на землю з фізичних осіб за період з 01.01.2011 року по 15.07.2011 року. Разом з цим, відповідач довів правомірність нарахування земельного податку позивачу за період з 16.07.2011 року по 31.12.2011 року.

Згідно п.1 ч.2 ст.162 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправним рішення субєкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи його окремих положень.

Суд вважає за необхідне на підставі положень ч.2 ст.162 КАС України винести постанову, яка б гарантувала дотримання та захист прав, свобод, інтересів особи, яка звернулась за судовим захистом.

Враховуючи вищенаведені положення законодавства, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача, який необхідно застосувати у даній справі є визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення в частині.

Такий спосіб захисту на думку суду повністю відповідає тому способу, про який просить позивач в своїх позовних вимогах. Викладення судом в резолютивній частині постанови змісту способу захисту по-іншому, ніж його виклав позивач у позовних вимогах, не свідчить про те, що суд у даній справі вийшов за межі позовних вимог і обрав інший спосіб захисту, ніж просив позивач. Такі відмінності обумовлені власним тлумаченням суду належного способу захисту, який узгоджується з нормами діючого законодавства та фактичними обставинами справи.

Таким чином, враховуючи викладене суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково шляхом визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Ізмаїльської обєднаної державної податкової інспекції № НОМЕР_1 від 22.06.2011 року щодо визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб за період з 01.01.2011 року по 15.07.2011 року у розмірі 942,76 грн., в іншій частині позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 14, 70, 71, 72, 79, 86, 94, 128, 158 163,167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Ізмаїльської обєднаної державної податкової інспекції Одеської області Державної податкової служби про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Ізмаїльської обєднаної державної податкової інспекції № НОМЕР_1 від 22.06.2011 року в частині визначення суми податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб за період з 01.01.2011 року по 15.07.2011 року у розмірі 942,76 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ст. 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

Суддя О.М. Соколенко