Справа № 816/3513/15
Суддя: О.В. Гіглава
Дата ухвалення: 2015-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

17 вересня 2015 рокум. ПолтаваСправа №816/3513/15

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Гіглави О.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Дубінчина О.М.,

представника позивача - Левішко І.В.,

представника відповідача - Пасеки В.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 до Північно-східного територіального управління внутрішнього аудиту та фінансового контролю про визнання незаконним аудиторського звіту за результатами аудиту автомобільної служби, -

В С Т А Н О В И В:

Військова частина НОМЕР_1 (надалі - позивач, в/ч НОМЕР_1 ) звернулась до суду з позовом до Північно-східного територіального управління внутрішнього аудиту та фінансового контролю (надалі - відповідач, Управління) про визнання незаконним аудиторського звіту від 10.04.2015 №234/1/31 за результатами аудиту автомобільної служби.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на незгоду з висновками, викладеними в оспорюваному аудиторському звіті, щодо виявлених фактів нестачі автомобільного майна в/ч НОМЕР_1 та стверджував про невідповідність таких висновків фактичним обставинам справи.

Відповідач надав до суду письмові заперечення проти позову, в яких посилався на те, що спірний аудиторський звіт не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, а його висновки носять рекомендаційний характер. З огляду на викладене, наголошував на тому, що у спірних відносинах відсутній публічно-правовий характер, а тому такий спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача проти позову заперечував з мотивів, викладених у письмових запереченнях Управління, покладаючись на розсуд суду просив закрити провадження у справі або відмовити в задоволенні позову в/ч НОМЕР_1 повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до плану діяльності з внутрішнього аудиту Департаменту внутрішнього аудиту та фінансового контролю Міністерства оборони України та підпорядкованих територіальних управлінь внутрішнього аудиту та фінансового контролю на І півріччя 2015 року та на підставі посвідчення від 02.03.2015 №87 інспектором відділу аудиту ресурсного забезпечення Управління майором ОСОБА_1 у період з 03.03.2015 по 21.03.2015 проведено аудит відповідності автомобільної служби в/ч НОМЕР_1 за період з 29.01.2013 по 03.03.2015.

Результати аудиту оформлено аудиторським звітом від 10.04.2015 №234/1/31/13/1, висновки якого містять посилання на виявлені в ході проведення аудиту факти нестачі автомобільного майна загальною вартістю 37 902,93 грн.

За результатами аудиту надано наступні рекомендації:

1) в термін до 11.05.2015 вжити заходів щодо відшкодування втраченого автомобільного майна частини загальною вартістю 37902,93 грн;

2) в термін до 11.05.2015 провести інвентаризацію військового майна, що перебуває в філії Концерну "Техвоенсервіс" ДП "Черкаський автомобільний ремонтний завод", за результатами якої прийняти відповідні управлінські рішення;

3) в термін до 11.05.2015 привести до відповідності з вимогами керівних документів ведення, збереження паспортів на техніку частини та організувати облік, маркування АКБ в підрозділах частини;

4) в термін до 11.05.2015 завести відповідно з вимогами керівних документів в АС частини облікові форми 33, 46;

5) в термін до 11.05.2015 прийняти відповідні управлінські рішення щодо притягнення до відповідальності посадових осіб частини, які допустили порушення при виконанні рішення Міністерства оборони України від 18.04.2014 №4813/3 щодо погодження договорів на суму понад 50000,00 грн;

6) в термін до 11.05.2015 привести до відповідності з вимогами керівних документів проведені господарські операції по вилученню та подальшій передачі за нарядами ЦАВТУ майна, що рахувалось в комплекті технічних засобів частини. Прийняти відповідні управлінські рішення щодо притягнення до відповідальності посадових осіб, якими були допущені вказані порушення.

Не погодившись з викладеними у аудиторському звіті висновками та рекомендаціями, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обґрунтованості позовних вимог та відповідним доводам сторін, суд виходить з наступного.

Звернувшись до суду з позовом про визнання незаконним аудиторського звіту за результатами аудиту автомобільної служби, позивач виходив з того, що вказаний звіт є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому може бути оскаржений до адміністративного суду.

Однак, такі міркування позивача є помилковими з огляду на наступне.

Згідно з приписами пункту 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Суд зазначає, що Кодекс адміністративного судочинства України не містить визначення термінів нормативно-правовий акт та правовий акт індивідуальної дії.

Водночас за усталеними в теорії права підходами до класифікації актів: нормативно-правовий акт - виданий суб`єктом владних повноважень документ, що встановлює, змінює чи припиняє дію обов`язкових правил поведінки, обмежених в часі, просторі та за колом осіб, та призначений для неодноразового застосування. Правовий акт індивідуальної дії - виданий суб`єктом владних повноважень документ, прийнятий з метою реалізації положень нормативно-правового акта щодо конкретної життєвої ситуації, не містить загальнообов`язкових правил поведінки та стосується прав і обов`язків чітко визначеного суб`єкта (суб`єктів), якому він адресований.

При цьому обов`язковою ознакою як нормативно-правового акта загальної дії, так і правового акта індивідуальної дії є юридичний характер, тобто обов`язковість його приписів для відповідного суб`єкта (суб`єктів), дотримання яких забезпечується правовими механізмами.

В силу положень частини третьої статті 26 Бюджетного кодексу України внутрішнім аудитом є діяльність підрозділу внутрішнього аудиту в бюджетній установі, спрямована на удосконалення системи управління, запобігання фактам незаконного, неефективного та нерезультативного використання бюджетних коштів, виникненню помилок чи інших недоліків у діяльності бюджетної установи та підвідомчих їй бюджетних установ, поліпшення внутрішнього контролю.

За змістом пункту 1.2. Порядку проведення внутрішнього аудиту підрозділами Служби внутрішнього аудиту Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.11.2012 №753 (із змінами згідно наказу Міністра оборони України від 19.11.2014 №823), внутрішній аудит - діяльність Служби, спрямована на удосконалення системи управління фінансовими та матеріальними ресурсами, запобігання фактам незаконного, неефективного та нерезультативного використання підконтрольними суб`єктами бюджетних коштів та державного (військового) майна, виникненню помилок чи інших недоліків у їх діяльності, поліпшення внутрішнього контролю. Діяльність Служби з внутрішнього аудиту - процес планування, організації та здійснення аудиторських завдань, надання висновків і рекомендацій, моніторинг їх виконання (впровадження), узагальнення та подання звітності, іншої узагальненої інформації за результатами проведених аудиторських завдань, взаємодії з фінансовими, контролюючими та правоохоронними органами, підрозділами з питань запобігання і протидії корупції, іншими підрозділами, юридичними та фізичними особами

Відповідно до пункту 3 Положення про Північно-Східне територіальне управління внутрішнього аудиту та фінансового контролю основними завданнями Управління є надання об`єктивних і незалежних рекомендацій щодо: функціонування внутрішнього контролю та його удосконалення, удосконалення системи управління фінансовими та матеріальними ресурсами, запобігання фактам незаконного, неефективного та не результативного використання бюджетних коштів, запобігання виникненню помилок чи інших недоліків у діяльності підконтрольних суб`єктів, звітність перед директором Департаменту щодо проведеної роботи, надання необхідної аналітичної інформації.

Відповідно до пункту 4 вказаного Положення Управління відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, здійснює внутрішній аудит і контроль, аналізує причини, умови і наслідки виявлених порушень і недоліків, готує і подає до відповідних органів військового управління рекомендації щодо усунення та запобігання причинам і умовам, що призвели до недостач бюджетних коштів і державного (військового) майна, неефективного або нецільового витрачання фінансових і матеріальних ресурсів та інших порушень законодавства України у економічній та фінансово-господарській сфері.

Наказом Міністерства фінансів України від 04.10.2011 №1247 затверджено Стандарти внутрішнього аудиту, відповідно до пункту 6.6. глави 6 даних Стандартів, офіційним документом, складеним за результатами внутрішнього аудиту є аудиторський звіт - документ, який містить відомості про хід внутрішнього аудиту, стан системи внутрішнього контролю, аудиторський висновок. До аудиторського звіту додаються рекомендації щодо удосконалення діяльності установи залежно від характеру виявлених проблем.

Аналізуючи наведені норми, суд погоджується з доводами відповідача відносно того, що аудиторський звіт не являється ні нормативно-правовим актом, ані правовим актом індивідуальної дії.

Аудиторський звіт та додані до аудиторського звіту пропозиції та рекомендації Управління слугують для визначення якості роботи підконтрольного органу (установи), мають рекомендаційний та консультативний характер і не містять обов`язкових для підконтрольної установи вказівок.

Отже, за своїми змістом та суттю аудиторський звіт є засобом фіксації виявлених контролюючим органом порушень та носить рекомендаційний характер.

Відтак, скасування такого звіту в судовому порядку не призведе до відновлення порушених чи оспорюваних прав і законних інтересів позивача.

При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду України щодо неможливості оскарження в судовому порядку висновків акта перевірки, наведену у постанові від 10.09.2013 у справі №21-237а13.

Суд зауважує, що згідно з пунктом 10.8 Порядку проведення внутрішнього аудиту підрозділами Служби внутрішнього аудиту Збройних Сил України у разі незгоди керівників підконтрольних суб`єктів, відповідальних за діяльність, чи керівників вищих за підпорядкованістю органів військового (господарського) управління з наданими за результатами виконання аудиторських завдань рекомендаціями вони в установленому порядку доповідають про це Міністру оборони України.

Міністр оборони України приймає рішення про необхідність виконання рекомендацій або бере на себе ризик їх невиконання.

Таким чином, в разі незгоди з висновками внутрішнього аудиту керівник підконтрольної установи має право звернутись до Міністра оборони України з відповідними зауваженнями. Остаточне рішення про необхідність виконання рекомендацій внутрішнього аудиту приймає Міністр оборони України.

Частина друга статті 55 Конституції України проголошує, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України у рішенні від 25.11.1997 №6-зп (у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України (справа громадянки ОСОБА_2 щодо права на оскарження в суді неправомірних дій посадової особи)) зазначив: "частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо вважають, що ці рішення, дія чи бездіяльність порушують їхні права і свободи або перешкоджають здійсненню цих прав і свобод, а тому потребують правового захисту в суді.".

Тобто, умовою для звернення особи до суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб таких органів є наявність у позивача переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав.

У свою чергу, порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею такого права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона може розраховувати в разі належної поведінки зобов`язаної особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків такої особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

При цьому, виходячи з наведених вище положень частини другої статті 55 Конституції України, особа-позивач на власний розсуд визначає, чи порушені її права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Враховуючи наявність у позивача гарантованого Конституцією України права на звернення до суду, суд розглянув вимоги в/ч НОМЕР_1 по суті.

Підстави для закриття провадження у справі відсутні, оскільки даний спір не належить розглядати в порядку іншого судового провадження.

Приймаючи до уваги встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими врегульовано спірні відносини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову повністю.

Підстави для розподілу судових витрат - відсутні.

Сплачений позивачем судовий збір в розмірі 73,08 грн належить залишити в Державному бюджеті України.

Керуючись статтями 2, 7-11, 69-71, 86, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову Військової частини НОМЕР_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання її копії з одночасним надісланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови складено 22 вересня 2015 року.

Суддя О.В. Гіглава