Справа № 826/14456/14
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2015-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2015 року м. Київ К/800/26558/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Суддів:Черпіцької Л.Т.
Маслія В.І.
Логвиненка А.О.

провівши попередній розгляд адміністративної справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.02.2015р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02.06.2015р. у справі № 826/14456/14 за позовом ОСОБА_4 до Національного банку України про зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернувся з позовом до Національного банку України про зобов'язання утриматися від обмежувальних заходів на володіння, користування та розпорядження поточними та депозитними рахунками клієнтами уповноважених банків, які не є резидентами України, при прийнятті нових постанов НБУ, зобов'язання відповідача (НБУ) внести зміни в текст постанови правління НБУ № 758 від 01 грудня 2014 року: підпункт 4 пункту 6 доповнити словами: «Перекази в іноземній валюті за межі України з поточних рахунків фізичних осіб-нерезидентів здійснюються без обмеження суми».

Під час розгляду справи позивач неодноразово уточнював позовні вимоги також стосовно постанови НБУ № 540 від 29.08.2014 року «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України», № 758 від 01.12.2014 року та № 160 від 03.03.2015 року «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України».

Також, позивач у доповненні до позовних вимог просив суд зобов'язати Голову НБУ Гонтареву Валерію Олексіївну компенсувати громадянину ОСОБА_4 середню вартість двох авіаційних перельотів по маршруту Київ-Гамбург та Гамбург-Київ.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неправомірне здійснення відповідачем Національним банком України обмежувальних заходів на володіння, користування та розпорядження поточними та депозитними рахунками клієнтами уповноважених банків, які не є резидентами України.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.02.2015р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.06.2015р., в задоволенні позовних вимог відмовлено.

На постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.02.2015р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02.06.2015р. надійшла касаційна скарга ОСОБА_4, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, ставиться питання про їх скасування та прийняття нового рішення про задоволення позовних вимог, зокрема внесення відповідних змін до постанови НБУ № 354 від 03.06.2015р.

Однак, згідно з ч.1 ст. 51 КАС України крім прав та обов'язків, визначених у статті 49 цього Кодексу, позивач має право в будь-який час до закінчення судового розгляду збільшити або зменшити розмір позовних вимог або відмовитися від адміністративного позову. Позивач має право відмовитися від адміністративного позову у суді апеляційної чи касаційної інстанції до закінчення відповідно апеляційного чи касаційного розгляду. Позивач має право до початку судового розгляду справи по суті змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до ч.1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Отже у позивача (скаржника) відсутні права щодо зміни предмету позову на стадії перегляду справи в суді касаційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Національним банком України прийнято Постанову № 540 від 29.08.2014 року «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України», Постанову № 758 від 01.12.2014 року та Постанову № 160 від 03.03.2015 року «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України».

Як вбачається з позовної заяви (з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог), з початку 2014 року Правлінням Національного банку України було прийнято ряд постанов (зокрема № 540, № 758 та № 160), які дозволяють уповноваженим українським банкам обмежувати операції з видачі та переказу грошових коштів вкладників.

Не погоджуючись з таким рішеннями Національного банку України позивач і звернувся з даним позовом.

Розглядаючи справу та відмовляючи в задоволенні позовних вимог суди попередніх інстанцій виходили з того, що оскаржувані постанова Національного Банку України відповідає вимогам ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів, враховуючи наступне.

Пунктом 6 Постанови № 758 та Постанови № 160 НБУ було запроваджено певні заходи щодо діяльності банків та фінансових установ. Норма, що оскаржується позивачем, встановлює наступне: за дорученням фізичних осіб за межі України здійснюються перекази іноземної валюти за поточними валютними неторговельними операціями без підтвердних документів з поточного рахунку в іноземній валюті або без його відкриття - на суму, що в еквіваленті не перевищує 15000 гривень в один операційний (робочий) день. Фізичні особи - нерезиденти здійснюють такі перекази на підставі документів, що підтверджують джерела походження коштів.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про Національний банк України» (далі - Закон) Національний банк є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами.

Забезпечення стабільності гривні є основною функцією Національного банку (ч.2 ст. 99 Конституції України). Він здійснює надані йому повноваження для захисту грошової одиниці, як всієї грошової системи в Україні, узгоджуючи свої дії з іншими суб'єктами державної влади, виходячи із завдань грошово-кредитної політики держави, макроекономічного аналізу та платіжного балансу, вживає необхідних заходів, щоб ефективно впливати на загальну грошово-кредитну ситуацію в економіці.

Статтями 7, 55 зазначеного Закону Національному банку надані повноваження, зокрема, у сфері банківського регулювання, встановлювати вимоги та обмеження щодо діяльності банків. Також, згідно зі статтею 44 Закону Національний банк діє, як уповноважена державна установа, при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. До функцій Національного банку віднесено монопольне здійснення емісії національної валюти України, визначення та проведення грошово-кредитної політики.

Згідно зі статтями 7, 44 Закону, пунктом 1 статті 11 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.93 №15-93 (далі - Декрет) Національному банку надані повноваження, зокрема, у сфері валютного регулювання, визначати порядок здійснення операцій в іноземній валюті, приймати нормативно-правові акти щодо ведення валютних операцій. Ці повноваження, серед іншого, полягають у здійсненні валютної політики, виходячи з принципів загальної економічної політики України.

Відповідно до 56 Закону НБУ видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб. Нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку.

Отже, законодавство України не забороняє Національному банку визначати та проводити грошово-кредитну політику, та зобов'язує його до активних дій по забезпеченню стабільності національної грошової одиниці.

На виконання наданих Законом України «Про Національний банк України», Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 р. № 15-93 повноважень, Національний банк і прийняв Постанову № 758 від 01 грудня 2014 року.

Таким чином, Національний банк України діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, його норми відповідають законодавству України, тому правові підстави для зобов'язання Національним банком внести зміни до підпункту 4 пункту 6 Постанови № 758 від 01 грудня 2014 року відсутні.

Частиною другою статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., а також Протоколів до неї передбачено, що права і свободи не є абсолютними і можуть бути обмежені державою, але тільки в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

Законом встановлено, що Національний банк з метою забезпечення стабільності гривні проводить грошово-кредитну політику, яка полягає у здійсненні комплексів заходів у сфері грошового обігу та кредиту через використання визначених Законом засобів та методів. З метою врівноваження ситуації на валютному ринку Національний банк використовував всі наявні в нього інструменти для забезпечення стабільності національної грошової одиниці, застосовуючи як ринкові, так і адміністративні заходи регулювання.

Таким чином, прийняття Національним банком оскаржуваної норми було необхідним, законним та здійсненим в інтересах суспільства.

Крім того, запроваджуючи вказані антикризові заходи, передбачені у Постанові № 758 та № 160, Національний банк проводив відповідні консультації з Міжнародним валютним фондом та отримав відповідну підтримку, враховуючи вкрай важку ситуацію на валютному ринку та значний відтік капіталу з банківської системи України.

Згідно із Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Верховна Рада України з певними заявами і застереженнями ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. (далі - Конвенція), а також протоколи до неї, положення статей яких є додатковими статтями Конвенції.

У розвиток положень Конвенції прийнято Перший протокол до Конвенції, який містить приписи щодо права держави у частині обмеження володіння, користування та розпорядження майном. Як зазначається у статті 1 цього документу кожна фізична або юридична особа, має право мирно володіти своїм майном. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

Користування правами пов'язане з відповідальністю людини, з можливістю обмеження, яке визначається мірою свободи, що встановлена правом, принципами гуманності, солідарності, духовності. Цей постулат сформульований у статті 29 Загальної декларації прав людини. Так, відповідно до названої статті Декларації при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі. Громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

Міжнародний Пакт про економічні, соціальні і культурні права допускає обмеження права в тій мірі, наскільки це спільно з природою вказаних прав, і виключно з метою сприяння суспільному добробуту в демократичному суспільстві, що передбачено статтею 4. У частині другій статті 8 згаданої Конвенції зазначається, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденцій.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права. За винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

З точки зору Конвенції майнові права не є абсолютними. Іншими словами, не кожне державне втручання в їх здійснення є порушенням Конвенції. Навпаки в багатьох випадках держава має право втручатися в їх здійснення. Так, згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції ніхто не може бути позбавлений свого майна, крім випадків, коли це здійснюється в інтересах суспільства і в порядку, передбаченому законом і загальними принципами міжнародного права. Зазначене положення ні в якому разі не обмежує право держави забезпечувати виконання таких законів, які йому необхідні для здійснення контролю за використанням власності у відповідності із загальними інтересами (суспільними інтересами).

Поняття «інтереси суспільства» належить до категорій невизначених понять, які існують в Конвенції. Свобода держави визначати наявність таких інтересів є досить широкою.

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок початкової оцінки як існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і проблеми необхідності заходів з усунення несправедливості.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 7 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року).

Це означає, що в цій сфері, як і в інших сферах, на які поширюються гарантії Конвенції, національні органи влади мають певну свободу розсуду.

За таких обставин судова колегія дійшла висновку, що при вирішенні справи судами першої та апеляційної інстанцій вірно застосовані норми матеріального та процесуального права. Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. За таких обставин підстав для задоволення касаційної скарги судова колегія не вбачає.

Згідно із ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.02.2015р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02.06.2015р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута в порядку ст.ст. 235-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: