Справа № 819/1858/14-а
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2015-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2015 р. Справа № 876/9211/14
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Курильця А.Р., Рибачука А.І.,

за участі секретаря - Ратушної М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Тернопільського міськрайонного центру зайнятості на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2014 року в справі за позовом Тернопільського міськрайонного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення виплаченої допомоги по безробіттю,

В С Т А Н О В И В :

Ще в грудні 2009 року Тернопільський міськрайонний центр зайнятості (далі - МРЦЗ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів, виплачених останньому як допомога по безробіттю, покликаючись на те, що під час перебування на обліку в МРЦЗ як безробітний ОСОБА_1 працював найманим робітником за договором підряду, що виключає правові підстави для виплати такому допомоги по безробіттю, однак у добровільному порядку відповідач повернути кошти відмовився.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2014 року в справі №819/1558/14-а у задоволенні заявленого позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив МРЦЗ, який покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову якою задовольнити позов в повному обсязі. У поданій апеляційній скарзі вказує, що судом першої інстанції не враховано, що трудовий договір укладений по 31.08.2008, а згідно п.3.1 такого договору, для його розірвання в односторонньому порядку необхідно направлення відповідного повідомлення стороною договору, доказів чого суду не надано.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відсутні належні докази роботи відповідача та отримання доходу в період перебування на обліку, то позов МРЦЗ є безпідставним.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та є вірними з таких міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 23.11.2007 ОСОБА_1 звернувся до МРЦЗ за сприянням у працевлаштуванні.

На підставі заяви від 30.11.2007 відповідачу було надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю на період з 30.11.2007 по 18.01.2009.

Згідно акту розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення від 03.04.2009 №19/13, за результатами перевірки, проведеної МРЦЗ, встановлено, що відповідач працював з 01.09.2007 по 31.08.2008 згідно договору підряду з погодинною оплатою праці (а.с.9).

У зв'язку із наведеним 24.11.2009 центром зайнятості прийнято наказ №НТ091124 про стягнення зайво виплаченого матеріального забезпечення на випадок безробіття та вартості наданих соціальних послуг, яким відповідачу було запропоновано у добровільному порядку повернути кошти в сумі 8665,94грн.

Оскільки відповідач у встановлений для добровільної сплати строк зазначених коштів не повернув МРЦЗ звернувся до суду із цим адміністративним позовом.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (далі - Закон №1533-ІІІ) Фонд загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття створюється для управління страхуванням на випадок безробіття, провадження збору та акумуляції страхових внесків, контролю за використанням коштів, виплати забезпечення та надання соціальних послуг, здійснення інших функцій згідно із цим Законом і статутом Фонду.

Згідно з ч.2 ст.12 Закону №1533-ІІІ функції робочих органів виконавчої дирекції Фонду покладаються на центр зайнятості Автономної Республіки Крим, обласні, Київський і Севастопольський міські, районні, міськрайонні, міські та районні у містах центри зайнятості.

В силу п.«б» ч.3 ст.1 Закону України «Про зайнятість населення» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) в Україні до зайнятого населення належать громадяни, що проживають на території держави на законних підставах, зокрема працюючі по найму на умовах повного або неповного робочого дня (тижня) на підприємствах, в установах і організаціях, незалежно від форм власності, у міжнародних та іноземних організаціях в Україні і за кордоном, у фізичних осіб.

Вимогами ч.1 ст.2 цього Закону передбачено, що безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи. Безробітними визнаються також інваліди, які не досягли пенсійного віку, не працюють та зареєстровані як такі, що шукають роботу.

Відповідно до абз.2 пп.1 п.20 «Порядку реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.02.2007 №219, громадяни, зареєстровані як такі, що шукають роботу, та безробітні, знімаються з обліку з дня працевлаштування, в тому числі на сезонні або загальнодержавні оплачувані громадські роботи, державної реєстрації фізичної особи - підприємця, укладення цивільно-правового договору, предметом якого є діяльність, спрямована на виконання власними силами робіт, надання послуг.

Підпунктом 1 п.5.5 «Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності», затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 20.11.2000 №307 (далі - Порядок №307), виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі працевлаштування безробітного, зайняття підприємницькою або іншою діяльністю, пов'язаною з одержанням доходу безпосередньо від цієї діяльності, виконання робіт (послуг) за цивільно-правовими угодами (з дня працевлаштування, державної реєстрації як суб'єкта підприємницької або іншої діяльності, виконання робіт (послуг) за цивільно-правовими угодами).

Таким чином, особи які виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами, предметом яких є діяльність, спрямована на виконання власними силами робіт та надання послуг, Закон відносить до зайнятого населення. У зв'язку з чим, вони не можуть бути зареєстровані в державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу.

Відповідно до ст.36 Закону №1533-ІІІ застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Незастраховані особи, яким виплачується забезпечення та надаються соціальні послуги за цим Законом, виконують обов'язки та несуть відповідальність, так як і застраховані особи.

Також, відповідно до п.6.14 Порядку №307, якщо під час одержання допомоги по безробіттю безробітний своєчасно не подав відомості про обставини, що впливають на умови її виплати, з безробітного стягується сума виплаченої допомоги по безробіттю з моменту виникнення цих обставин.

Якщо безробітний відмовився добровільно повернути зазначені кошти, то питання щодо їх повернення вирішується у судовому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що фактично єдиною підставою на яку покликається позивач для висновку про роботу відповідача під час перебування на обліку в МРЦЗ є договір підряду від 01.09.2007 згідно п.7.1 якого такий набирає чинності з 01.09.2007 та дійсний до 31.08.2008, що на думку МРЦЗ свідчить про зайнятість ОСОБА_1 за цивільно-правовою угодою під час звернення за отриманням статусу безробітного.

Однак, апеляційний суд критично оцінює такі доводи позивача, оскільки як було слушно зазначено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 12 серпня 2014 року (а.с.207-209), висновки якої в силу вимог ч.5 ст.227 КАС України є обов'язковими для суду при розгляді справи, договори підряду згідно статтей 599 та 837 ЦК України, укладаються на виконання певної роботи, з виконанням якої припиняються зобов'язання між сторонами, зокрема щодо обов'язку виконати нові роботи за договором та відсутність обов'язку сплати коштів виконавцю за вже оплачені роботи.

Тобто, безробітними можуть визнаватися особи, які уклали цивільно-правовий договір, однак такий договір не спрямований на встановлення чи зміну цивільних прав та обов'язків (відсутня мета його виконання), оскільки він втратив для сторін договору інтерес своїм виконанням, які не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу. Наявність заробітку або інших доходів залежить від свідомої волі особи, її дій, направлених на отримання цього прибутку, зокрема виконання робіт. При цьому, доказом виконання таких робіт, можуть бути підписані акти виконання робіт.

Згідно п.6.1 договору підряду від 01.09.2007, здача-приймання виконаних робіт здійснюється сторонами за актом.

В матеріалах справи наявні акти прийому-здачі виконаних робіт №№4, 9 за вересень та жовтень 2007 року (а.с.69-70).

Будь-які інші акти, які б вказували про виконання робіт відповідачем для Тернопільського регіонального центру дистанційного навчання Вищого навчального закладу «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» (далі - ВНЗ) в період з листопада 2007 року відсутні.

Більше того, із довідки-пояснення ВНЗ від 05.06.2013 (а.с.23) слідує, що ОСОБА_1 відпрацював навчальні години протягом вересня-жовтня 2007 року, за що йому було виплачено відповідну заробітну плату. Однак, оскільки навчальні години за предметом, який викладав відповідач були вичитані повністю, починаючи з листопада 2007 року, заробітна плата йому не нараховувалась та не виплачувалась, а договір підряду вважається виконаним та розірваним з 31.10.2007.

Також, згідно вказаного пояснення, дата звільнення ОСОБА_1 29.08.2008 вказана помилково у податковому розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку форми 1-ДФ за ІІІ квартал 2008 року, на яку посилається МРЦЗ як на підтвердження роботи відповідача у 2008 році.

Аналогічні пояснення містяться також у листі ВНЗ від 13.11.2013 №47-1/30 (а.с.101), в підтвердження яких надано також уточнені податкові розрахунки форми 1-ДФ, в яких вказано дату звільнення ОСОБА_1 як 31.10.2007 (а.с.102-103).

Відсутність фактів виконання відповідачем будь-якої роботи та отримання за це відповідної винагороди підтверджується також трудовою книжкою такого (а.с.72-73) та індивідуальними відомостями про застраховану особу наданими Управлянням Пенсійного фонду України в м.Тернополі (а.с.74-75).

Відомості про отримання доходів ОСОБА_1 в період перебування на обліку у позивача в Тернопільському національному економічному університеті спростовуються довідкою такого від 12.06.2013 №126-11/1801 (а.с.100).

Додатково слід звернути увагу, що вищенаведені обставини щодо закінчення договору підряду від 01.09.2007 саме 31.10.2007 підтверджувалися також і поясненнями ВНЗ наданими під час перевірки (а.с.8 зворот), однак такі безпідставно були відкинуті позивачем та жодним чином ним не перевірені.

Доводи апелянта щодо необхідності обов'язкової наявності письмового повідомлення в разі дострокового розірвання договору, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки вказане стосується права ВНЗ в разі невиконання відповідачем відповідної роботи, однак у даному випадку мало місце узгоджене закінчення виконання договору, зокрема згідно п.9.4 такого.

Потрібно бути також категоричними по відношенню до позивача, як органу основною метою якого згідно Закону №1533-ІІІ є виплата забезпечення та надання соціальних послуг особам, які цього потребують, оскільки у вказаних відносинах такий грубо порушуючи норми чинного законодавства поставив за мету будь-якою ціною стягнути з відповідача належні йому виплати без жодних на це підстав.

Дійсно, МРЦЗ в праві здійснювати контроль за використанням коштів, які ним виплачуються, проте у разі виникнення певних сумнівів, такий зобов'язаний провести відповідну перевірку та врахувати усі можливі пояснення та докази. В протилежному випадку усі твердження МРЦЗ щодо працевлаштування особи мають характер припущень, які, за загальним правилом, не можуть бути покладені в основу його дій та рішень.

Відповідні доводи апелянта як було встановлено є надумані, свідчать про переоцінку ним фактичних обставин справи в свою користь, довільне і неправильне трактування вимог наведеного законодавства.

Згідно із ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині рішення суду.

Тому, враховуючи все вищенаведене, апеляційний суд приходить до переконання про безпідставність позовних вимог МРЦЗ щодо стягнення з відповідача коштів виплачених йому, як допомога по безробіттю в сумі 8665,94грн, оскільки таким не підтверджено жодними належними та допустимими доказами факту його працевлаштування та отримання заробітку.

Підсумовуючи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Доводи апелянта висновків суду не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 205, 207, 254 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Тернопільського міськрайонного центру зайнятості залишити без задоволення, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя А.Р. Курилець

Суддя А.І. Рибачук

Повний текст виготовлений 18 вересня 2015 року.