Справа № 2а-1670/4826/11
Суддя: І.С. Шевяков
Дата ухвалення: 2011-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2011 року м. ПолтаваСправа № 2а-1670/4826/11

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шевякова І.С.,

при секретарі Ковальов Д.О.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у м. Полтаві про скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

06 червня 2011 року Суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Полтаві про скасування рішення.

У своєму позові СПД ФО ОСОБА_1 просив скасувати рішення ДПІ у м.Полтаві № 5 від 14.02.2011 року щодо анулювання Свідоцтва про реєстрацію платника ПДВ № 100110904 від 11.04.2008 року СПД ОСОБА_1 у повному обсязі; зобовязати податковий орган внести до Реєстру запис про відміну анулювання реєстрації Свідоцтва про реєстрацію платника ПДВ № 100110904 від 11.04.2008 року СПД ОСОБА_1

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав, що оскаржуваним рішенням ДПІ м.Полтави № 5 від 14.02.2011 року було анульовано реєстрацію його, як СПД ФО, платником ПДВ. Це рішення він вважає протиправним і необґрунтованим, оскільки приймаючи дане рішення податковий орган посилається на п.п.184.2, п.п. «и»п.п. 184.1 Податкового кодексу України та виходить з того, що обсяг постачання товарів (послуг) платником податку, зареєстрованим добровільно, іншим платникам податку за останні 12 календарних місяців сукупно становить менше 50 відсотків загального обсягу постачання.

Позивач заперечував такі висновки щодо його обсягів постачання, окрім того, вважав, з посиланням на листи ДПА України, що податковим органом невірно застосовані норми закону, так як вищенаведена норма Податкового кодексу України була поширена на період господарської діяльності позивача, який відбувався у період дії Закону України «Про ПДВ», де подібна норма була відсутня. Також вказував як на доводи незаконності оскаржуваного рішення на те, що комісія, яка його приймала, була створена до набрання чинності Податковим кодексом України; його скарга на це рішення, адресована ДПА в Полтавській області та ДПА України, була розглянута несвоєчасно, тому вважав її задоволеною, а дії, спрямовані на поновлення його в реєстрі платників ПДВ, не були вжиті податковим органом всупереч закону.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Наполягали на його задоволенні, надавши пояснення, за змістом ідентичне обґрунтуванню позову. Окрім того, позивач пояснив, що обсяги поставок іншим платникам податку за останній рік перевищували 50 % від загального обсягу поставок, однак цього податковим органом не було враховано і залишено цей факт поза увагою. На підтвердження цього надав податкові декларації з ПДВ.

Відповідач проти позову заперечував, як і представник відповідача у судовому засіданні. У своїх запереченнях обґрунтовував правомірність оскаржуваного рішення, однак з приводу поданих у судовому засіданні декларацій з ПДВ з обсягами поставок іншим платникам податку, які перевищували 50% від загального обсягу поставок, пояснень представник відповідача надати не зміг. Наполягав на належному встановленні податковим ревізором-інспектором підстав для анулювання реєстрації платника ПДВ у висновку від 10.02.2011 року.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

ОСОБА_1, субєкт підприємницької діяльності фізична особа, перебуває на податковому обліку ДПІ м.Полтави, індивідуальний податковий номер НОМЕР_1, був зареєстрований як платник ПДВ 11 квітня 2008 року, Свідоцтво платника ПДВ № 100110904 серія НБ № 213055 від 11.04.2008 року.

У лютому 2011 року за наслідками проведеної працівниками ДПІ у м.Полтаві інвентаризації платників податку на додану вартість податковим ревізором-інспектором було складено довідку № 46/17-649 від 10.02.2011 року, СПД ФО ОСОБА_1, за останні 12 місяців подано податкову звітність, з якої слідує, що обсяг задекларованих поставок за вказаний період іншим платникам податку, зареєстрованим добровільно, становить сукупно менше 50 % від загального обсягу постачання. У довідці наведено дані, про те, що за останні 12 календарних місяців даним платником задекларовано обсяг оподаткованих операцій у 175 грн (декларація за лютий 2010 року). Зроблено на цій підставі висновок, що даний платник відлягає виключенню з реєстру платників податку на додану вартість згідно п.п. 184.2 ст. 184 Податкового кодексу України.

Ця довідка була подана на розгляд комісії ДПІ у м.Полтаві, створеної відповідно до розпорядження № 188-р від 06.12.2010 року.

За наслідками засідання вказаної комісії було прийнято рішення № 5 від 14 лютого 2011 року про анулювання реєстрації платника ПДВ СПД ФО ОСОБА_1 з посиланням на п.п. 184.2, п.п. 184.1 «и»ст. 184 Податкового кодексу України. Згідно даного рішення, причиною такого анулювання є те, що платник декларує обсяг постачання товарів (послуг) іншим платникам податку за останні 12 календарних місяців сукупно становить менше 50 відсотків загального обсягу постачання., що підтверджено висновком інспектора від 10 лютого 2011 року № 46/17-649. Згідно даного рішення, платника подає податкові декларації з ПДВ протягом періоду з 01.01.2010 року по 31.12.2010 року з показниками, які свідчать про наявність оподатковуваних поставок 175 грн.

Листом за № 1862/2/17/050 від 14.02.11 року ДПІ у м.Полтаві було направлено платнику рішення про анулювання його реєстрації платником ПДВ разом із вимогою повернення Свідоцтва платника ПДВ, яка була позивачем виконана.

Не погодившись зі вказаним рішенням позивач звертався зі скаргами на нього до ДПА в Полтавській області та ДПА України, однак його скарги були залишені без задоволення.

Оцінивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про обгрунтованість та наявність підстав для задоволення позовних вимог.

У спірних правовідносинах, приймаючи оскаржуване рішення, відповідач застосував норму Податкового кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2011 року, а саме п.п. 184.2, п.п. 184.1 «и»ст. 184.

Згідно п.п. 184.1 ст. 184 Податкового кодексу України, реєстрація діє до дати анулювання реєстрації платника податку, яка проводиться шляхом виключення з реєстру платників податку і відбувається у разі якщо:

и) обсяг постачання товарів/послуг платниками податку, зареєстрованими добровільно, іншим платникам податку за останні 12 календарних місяців сукупно становить менше 50 відсотків загального обсягу постачання.

Відповідно до п.п. 184.2, анулювання реєстрації на підставі, визначеній у підпункті "а" пункту 184.1 цієї статті, здійснюється за заявою платника податку, а на підставах, визначених у підпунктах "б" - "и" пункту 184.1 цієї статті, може здійснюватися за заявою платника податку або за самостійним рішенням відповідного органу державної податкової служби. Свідоцтво про реєстрацію платника податку вважається анульованим з дати анулювання реєстрації платника податку.

Таким чином, наведені норми встановлюють для платника податку вимогу (обовязкову умову відповідності критеріям, необхідним для статусу платника ПДВ) у своїй господарській діяльності вчинювати більш ніж 50 % від загального обсягу поставок іншим платникам цього податку на протязі поточного календарного року.

При цьому суд звертає увагу на те, що до набрання чинності Податковим кодексом України, тобто до 01.01.2011 року, умови реєстрації та спеціальні правила проведення господарської діяльності платниками ПДВ були врегульовані Законом «Про податок на додану вартість», у якому була відсутня подібна вимога щодо обсягу поставок іншим платникам цього податку.

Тому суд погоджується з доводами позивача про відсутність у нього можливості керуватися вказаними нормами Податкового кодексу до набрання ними чинності.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Як випливає з Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав та обовязків, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.

Тому поширення податковим органом обовязку платника ПДВ (як умови збереження такого його статусу) вчиняти оподатковувані поставки іншим платникам цього податку у розмірі не менше 50% від загального обсягу поставок на період до 01.01.2011 року суд вважає протиправним, таким, що порушує принцип правової визначеності для особи, чиї права та інтереси порушені в даному разі.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає критеріям правомірності рішення субєкта владних повноважень, що встановлені ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, обов'язок доведення обставин, які стали підставою для прийняття спірних повідомлень-рішень покладено на податковий орган.

В даному випадку відповідач не довів правомірність прийнятих ним податкових повідомлень-рішень, на відміну від позивача, який довів обґрунтованість вимог, заявлених у позові.

Таким чином, суд перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Згідно до частини першої статі 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рішення ДПІ у м.Полтаві № 5 від 14.02.2011 року про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість суб"єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 (індивідуальний податковий номер - НОМЕР_1) Свідоцтво платника ПДВ № 100110904) визнати протиправним та скасувати.

Зобов"язати ДПІ у м.Полтаві вчинити дії щодо внесення до Реєстру платників ПДВ запису про відміну анулювання реєстрації платника податку на додану вартість суб"єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 (індивідуальний податковий номер - НОМЕР_1) Свідоцтво платника ПДВ № 100110904), а також дії щодо повернення останньому Свідоцтва платника ПДВ.

Стягнути з Державного бюджету України на користь СПД ФО ОСОБА_1 судові витрати у сумі 3,40 грн.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлено 27 липня 2011 року.

Суддя І.С. Шевяков