Справа № 2а-3537/12/1370
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2015-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2015 року № 876/1231/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

за участю секретаря судових засідань: Андрушківа І.Я.

представника позивача - Куровця Р.І.

представника відповідача 1 - Кіндратіва С.І.

представника третьої особи 1 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Громадської організації «Правозахисний Центр імені генерала УНР Володимира Сікевича» на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом Громадської організації «Правозахисний Центр імені генерала УНР Володимира Сікевича» до Львівської міської ради (відповідач 1), Відділу Держземагенства у м. Львова (відповідач 2), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_6 (третя особа 1), Приватне підприємство «Дембуд-Холдинг» про визнання протиправними дій та зобов'язання до вчинення дій, -

встановив:

ГО «Правозахисний Центр імені генерала УНР Володимира Сікевича» звернулася в суд з позовом до Львівської міської ради, Відділу Держземагенства у м. Львові, треті особи: ОСОБА_6, ПП «Дембуд-Холдинг» у якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просить: визнати протиправними дії Львівської міської ради, які полягали у внесенні в Державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_1 від 03.11.2000 запису про цільове призначення земельної ділянки пл. 1000 кв.м. по АДРЕСА_1 «будівництво житла на АДРЕСА_1»; зобов'язати Управління Держкомзему у м. Львові внести дані в земельно-кадастрову документацію в частині цільового призначення земельної ділянки пл. 1000 кв.м. по АДРЕСА_1, яка належить на праві власності гр. ОСОБА_6, вказавши, що зазначена земельна ділянка має цільове призначення - для будівництва індивідуального житлового будинку.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до ухвали Львівської міської ради № 771 від 04.09.2000 «Про затвердження переліку вільних земельних ділянок несільськогосподарського призначення для продажу через аукціон та їх стартових цін продажу» функціональним призначенням земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, площею 1000 м.кв., яка включена до цього переліку, зазначено: «для будівництва індивідуального житлового будинку». Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 437 від 08.09.2000 «Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення шляхом аукціону» затверджено технічні паспорти таких земельних ділянок. Відповідно до цього рішення функціональним призначенням згаданої вище земельної ділянки також зазначено «для будівництва індивідуального житлового будинку». Проте, у Державному акті на право власності на землю НОМЕР_1 від 03.11.2000, виданому на підставі ухвали Львівської міської ради № 771 від 04.09.2000, цільовим призначенням цієї ж земельної ділянки зазначено: «будівництво житла на АДРЕСА_1». Позивач вважає, що внаслідок того, що в Державному акті на право власності на землю було внесено невірні відомості щодо цільового призначення земельної ділянки, її власник - ОСОБА_6, отримала дозвільні документи та розпочала будівництво п'ятнадцятиповерхового житлового будинку. Будівельні роботи, як зазначив позивач, ведуться в межах історичного ареалу м. Львова з істотними порушеннями вимог законодавства, всупереч встановленим державою стандартам і правилам забудови населених пунктів.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.12.2014 у задоволенні позову відмовлено.

Із цією постановою не погодився позивач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що така прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Представник апелянта та відповідача 1 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просять її задовольнити.

Представник третьої особи 1 апеляційну скаргу заперечив та просить залишити її без задоволення.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не прибули, а тому у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України апеляційний розгляд справи проведено у їх відсутності.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, осіб, які прибули у судове засідання, перевірив матеріали справи та обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Львівської міської ради № 303 від 01.07.1999 «Про погодження місця розташування та надання дозволу на збір матеріалів попереднього погодження для земельних ділянок, що пропонуються на продаж шляхом конкурсу» погоджено перелік земельних ділянок, які пропонуються для продажу та зобов'язано КП «Відділ архітектурно-проектних робіт та оцінки землі» провести збір матеріалів попереднього погодження для земельних ділянок, перелік яких міститься у додатку до цієї ухвали. Після виконання цього завдання Виконавчий комітет Львівської міської ради зобов'язано затвердити матеріали попереднього погодження та надати дозвіл на проведення продажу (торгів) земельних ділянок.

Ухвалою Львівської міської ради № 771 від 04.09.2000 «Про затвердження переліку вільних земельних ділянок несільськогосподарського призначення для продажу через аукціон та їх стартових цін продажу» затверджено перелік вільних від забудови земельних ділянок несільськогосподарського призначення, які планується продати у власність у 2000 році на аукціоні або торгах, а також затверджено стартові ціни продажу цих земельних ділянок. До цього переліку включено, зокрема, земельну ділянку на АДРЕСА_1 площею 1000 кв.м. з функціональним призначенням «для індивідуального житлового будівництва».

Відповідно до п. 4 ухвали Львівської міської ради № 771 від 04.09.2000 Управління земельних ресурсів м. Львова зобов'язано виготовити проекти відведення та технічні паспорти на земельні ділянки, які визначено в переліку згідно з додатком №1 до цієї ухвали, та затвердити технічні паспорти на ці земельні ділянки. Департамент економічної політики та ресурсів, відповідно до п. 6 ухвали Львівської міськради від 04.09.2000, зобов'язано провести аукціон та конкурс по продажу земельних ділянок несільськогосподарського призначення та зареєструвати нотаріально завірені договори купівлі-продажу у Львівському міському управлінні земельних ресурсів. Останнє, відповідно до п. 7 зазначеної ухвали, зобов'язано внести зміни у земельно-кадастрову документацію та видати державні акти на право приватної власності на землю.

На підставі ухвали Львівської міської ради від 04.09.2000 № 771 було розроблено технічний паспорт земельної ділянки на АДРЕСА_1, яка підлягала продажу, здійснено оцінку технічної документації на цю земельну ділянку, здійснено експертну грошову оцінку та затверджено звіт експерта про грошову оцінку цієї земельної ділянки.

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 437 від 08.09.2000 «Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення шляхом аукціону» затверджено технічні паспорти земельних ділянок несільськогосподарського призначення, які підлягають продажу, в т.ч. технічний паспорт земельної ділянки на АДРЕСА_1, а Департамент економічної політики та ресурсів зобов'язано забезпечити здійснення продажу цих земельних ділянок. Функціональним призначенням виставлених на продаж земельних ділянок, зокрема й на АДРЕСА_1, відповідно до зазначеного вище рішення, є «будівництво індивідуального житлового будинку».

Переможцем аукціону з продажу земельної ділянки на АДРЕСА_1 площею 1000 кв.м. стала ОСОБА_6.

22 вересня 2000 року Львівська міська рада в особі директора Департаменту економічної політики та ресурсів та ОСОБА_6 уклали договір купівлі-продажу (бланк договору серії АВН №028936), предметом якого є придбання переможцем конкурсу у власність земельної ділянки загальною площею 1000 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, «для будівництва житла на АДРЕСА_1» (п. 1.1. договору від 22.09.2000 року). У п. 1. 3 цього договору зазначено, що земельна ділянка, зазначена в п.1.1 договору, продається «для будівництва житла».

Зазначений договір купівлі-продажу від 22.09.2000 є нотаріально посвідченим та зареєстрований в реєстрі за № 913. Також цей договір 04.10.2000 зареєстровано у Львівській міській раді.

На підставі ухвали Львівської міської ради № 771 від 04.09.2000 та договору купівлі-продажу № 913 від 22.09.2000 Львівське міське управління земельних ресурсів за погодженням Департаменту землеустрою та планування забудови міста видали та зареєстрували Державний акт серії НОМЕР_1 від 03.11.2000 на право власності ОСОБА_6 на земельну ділянку на АДРЕСА_1 площею 1000 кв.м. У графі «цільове призначення земельної ділянки» цього Державного акта зазначено: «будівництво житла на АДРЕСА_1».

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов задоволеним бути не може, оскільки виходячи з положень чинних на час виникнення спірних відносин Земельного кодексу України 1990 року, Указу Президента України № 32/99 від 19.01.1999 «Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення» та Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №43 від 04.05.1999, право власності на земельну ділянку виникає, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, який підлягає нотаріальному посвідченню і є підставою для оформлення відповідного державного акта на право власності на цю земельну ділянку. У розглядуваній справі Державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_1 від 03.11.2000 оформлено на підставі договору від 22.09.2000 року купівлі-продажу земельної ділянки площею 1000 кв. м на АДРЕСА_1, який укладено між Львівською міською радою в особі директора Департаменту економічної політики та ресурсів та гр. ОСОБА_6, який залишається чинним. Оскільки цим договором чітко передбачено, що земельна ділянка площею 1000 кв.м. на АДРЕСА_1 продається гр. ОСОБА_6 «для будівництва житла», саме таке цільове призначення земельної ділянки і зазначено в Державному акті серії НОМЕР_1 від 03.11.2000. Та обставина, що в ухвалі Львівської міської ради № 771 від 04.09.2000, яка також зазначена в Державному акті на право власності на землю серії НОМЕР_1 від 03.11.2000 як правова підстава набуття права власності, а також в рішенні виконавчого комітету Львівської міської ради № 437 від 08.09.2000 цільове призначення згаданої вище земельної ділянки зазначено інакше, не доводить протиправність дій відповідача при оформленні цього Державного акта на право власності на землю.

Суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, так як такі зроблені без належного дослідження того, чи цей спір належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Згідно із ч. 4 ст. 13 Основного Закону держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Конституція України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Однак, на думку апеляційного суду, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального і процесуального права, з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

У справі, що розглядається, спір стосується правомірності зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, що перебуває у власності гр. ОСОБА_6, тобто цивільного права, що підтверджується наявною у справі копією державного акта на право власності на землю серії НОМЕР_1 від 03.11.2000. Отже, фактично позивачем заперечується правомірність набуття третьою особою права власності на спірну земельну ділянку в частині її цільового призначення, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо вирішення цього спору у порядку адміністративного судочинства.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного (господарського) судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції.

Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають правовій позиції Верховного Суду України викладеній у постанові від 01.10.2013 у справі № 21-228а13 у якій колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що після оформлення відповідно до чинного законодавства права власності на земельну ділянку виник спір про право цивільне, а відтак і захищати свої права та інтереси особи повинні у способи, визначені у статтях 152 ЗК України та 16 Цивільного кодексу України.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 198 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову суду і залишити позовну заяву без розгляду або закрити провадження у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Частиною 1 статті 203 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що постанова суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і провадження у справі закривається з підстав, встановлених статтею 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги у разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

З огляду на те, що оскаржувана постанова прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність виходу за межі доводів апеляційної скарги, скасування постанови суду першої інстанції із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 157, 195, 196, 198, 203, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу Громадської організації «Правозахисний Центр імені генерала УНР Володимира Сікевича» - задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2014 року у справі № 2а-3537/12/1370 - скасувати, а провадження у справі закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів, з дня складення її у повному обсязі, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

В.В. Ніколін

Ухвала у повному обсязі складена та підписана 18.09.2015.