Справа № 2а-1670/6267/11
Суддя: І.С. Шевяков
Дата ухвалення: 2011-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2011 року м. ПолтаваСправа № 2а-1670/6267/11

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шевякова І.С.,

при секретарі Кононенко А.С.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції у Полтавській області, третя особа - начальник Кременчуцької ОДПІ, про поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В:

22 липня 2011 року ОСОБА_3 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції у Полтавській області (надалі - Кременчуцька ОДПІ), третя особа - начальник Кременчуцької ОДПІ, про визнання незаконним та скасування наказу про його звільнення, поновлення його на роботі, стягнення виплат.

У позові просив:

- визнати незаконним та нечинним наказ Кременчуцької ОДПІ № 199-о від 21.06.2011 року про його звільнення з 22 червня 2011 року з посади старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу перевірок платників податків управління податкового контролю юридичних осіб Кременчуцької ОДПІ за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків;

- поновити його на роботі на посаді старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу перевірок платників податків управління податкового контролю юридичних осіб Кременчуцької ОДПІ з 22.06.2011 року, визнавши його звільнення проведеним без законних підстав;

- стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день поновлення на роботі;

- стягнути середню заробітну плату за затримку видачі розрахунку при звільненні за період з 22.06.2011 року по день виплати;

- стягнути моральну шкоду в сумі 12 000 грн. та судові витрати, у т.ч. витрати на правову допомогу.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 02.04.2010 його було звільнено з посади старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу перевірок платників податків управління податкового контролю юридичних осіб Кременчуцької ОДПІ. Дане звільнення позивачем було оскаржено у судовому порядку та 16 червня 2011 року була проголошена у його присутності вступна та резолютивна частина постанови Полтавського окружного адміністративного суду, якою він був поновлений на посаді з 02.04.2010 року. Починаючи з наступного після проголошення вищезгаданого судового рішення дня, позивач звернувся за медичною допомогою у звязку із погіршенням самопочуття. Звертався до лікаря 17 та 21 червня 2011 року, а 21 червня 2011 року від працівників Кременчуцької ОДПІ дізнався про те, що 17 червня 2011 року винесено наказ № 195-о про поновлення ОСОБА_3 на посаді, на виконання судового рішення, який не був своєчасно доведений до відому позивача. А вже 21 червня 2011 року на підставі наказу № 199-о від цієї ж дати його було звільнено з посади з 22 червня 2011 року за прогул без поважних причин. Вважає що звільнення його з посади за п.4 ст. 40 КЗпП України проведено необгрунтовано, без законних підстав. В оскаржуваному наказі не зазначено, коли саме ним було вчинено прогул без поважних причин. Він дійсно був відсутній на роботі 17.06.2011 року та 20.06.2011 року, але з поважних причин, а саме з причин перебування в лікарні у зв'язку із погіршенням самопочуття, що підтверджується, випискою з медичної картки стаціонарного хворого, амбулаторною карткою, довідками поліклініки № 1 м. Кременчука, які він відразу надав до Кременчуцької ОДПІ. Крім того, вважає, що незаконне порушення його трудових прав, а саме, незаконне звільнення, неповідомлення про суми, належні йому до виплати при звільненні з посади, несвоєчасне проведення розрахунку при звільненні, призвели до моральних і фізичних страждань, втрати його нормальних ділових та життєвих зв'язків і вимагають від нього значних додаткових зусиль для організації його життя, а також призвели до погіршення стосунків з оточуючими людьми, до інших негативних явищ, до приниження його честі, гідності, ділової репутації, моральних переживань у зв'язку з погіршенням самопочуття та ушкодженням здоров'я.

Позивач позовні вимоги в судовому засіданні підтримав, просив суд їх задовольнити. Надавав пояснення, за змістом відповідне обґрунтуванню позову, викладеному вище.

Представник відповідача, він же одночасно представник третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував. Стверджував, що звільнення позивача з посади старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу перевірок платників податків управління податкового контролю юридичних осіб Кременчуцької ОДПІ за прогул без поважних причин вчинено законно і обґрунтовано, на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. Свою позицію обґрунтовував тим, що позивач був присутній у судовому засіданні 16 червня 2011 року при оголошенні вступної та резолютивної частини рішення Полтавського окружного адміністративного суду, яким його поновлено на посаді. Вважав, що у звязку із цим позивач повинен був наступного дня. 17.06.2011 року вийти на роботу, однак 17.06.2011 року та 20.06.2011 року він був відсутній на робочому місці без поважних причин. Заперечував твердження позивача про наявність захворювання та необхідність звернутися за медичною допомогою, посилаючись на недійсність довідок медичної установи, у звязку із не зазначенням у цих довідках часу відвідування медичної установи. Також представник позивача пояснив, що 22.06.2011 року ОСОБА_3 своєчасно виплачено 1974,53 грн. належних йому при звільненні, що підтверджується копіями платіжної відомості та платіжного доручення № 430 від 22.06.2011 року. Оскільки позивача було звільнено у відповідності до вимог чинного законодавства, то відповідно позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, затримку видачі розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди та судових витрат, на думку відповідача, слід залишити без задоволення.

Розглянувши подані сторонами документи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 згідно наказу Кременчуцької ОДПІ №154-о від 01.07.2002 був прийнятий на конкурсній основі на посаду головного державного податкового ревізора-інспектора відділу перевірки базових галузей економіки управління податкового аудиту та валютного контролю Кременчуцької ОДПІ на час відсутності основного працівника.

Протягом періоду роботи в Кременчуцькій ОДПІ позивач неодноразово переводився на різні посади.

Згідно з наказом Кременчуцької ОДПІ № 352-о від 18.11.2009 ОСОБА_3 переведений на посаду старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу перевірок платників податків управління податкового контролю юридичних осіб Кременчуцької ОДПІ.

Наказом Кременчуцької ОДПІ № 100-о від 02.04.2010 ОСОБА_3 звільнено із займаної посади на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання ним без поважних причин обовязків.

Даний наказ про звільнення ОСОБА_3 з посади скасований як незаконний, а сам ОСОБА_3 поновлений на посаді, з працедавця стягнуто виплати рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 16 червня 2011 року, вступна та резолютивна частина відповідної постанови проголошена у присутності ОСОБА_3 та представника відповідача.

Наказом Кременчуцької ОДПІ № 195-о від 17.06.2011 року на виконання постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 16.06.2011 року ОСОБА_3 поновлено на посаді старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу перевірок платників податків управління податкового контролю юридичних осіб Кременчуцької ОДПІ.

Службовими записками № 611/23-214 від 17.06.2011 року та № 206/23-311 від 20.06.2011 року начальника управління податкового контролю юридичних осіб повідомлено в.о. начальника відділу персоналу, що 17.06.2011 року та 20.06.2011 року ОСОБА_3 був відсутній на робочому місці та інформація про причини відсутності не надходила.

21.06.2011 року ОСОБА_3 з'явився на роботі та надав довідки лікаря Кременчуцької першої міської лікарні № 18 від 17.06.2011 року та № 19 від 20.06.2011 року, про те що він в ці дні перебував на прийомі у лікаря-уролога.

21.06.2011 року з метою встановлення часу, протягом якого позивач перебував на прийомі у лікаря та визначення в його діях ознак дисциплінарного проступку (прогулу) Кременчуцька ОДПІ листом № 23134/10-031 від 21.06.2011 року звернулася до завідувача першої поліклініки м. Кременчука, а також листом № 23610/10/04-031 звернулася до завідувача міським відділом охорони здоров'я.

22.06.2011 року Кременчуцькою першою міською лікарнею повідомлено що ОСОБА_3 перебуває під наглядом лікаря-уролога, у зв'язку із чим 17.06.2011 року та 20.06.2011 року оглядався останнім, призначалося амбулаторне лікування, видавалися довідки про звернення хворого до лікаря 17.06.2011 року та 20.06.2011 року.

23.06.2011 відділом охорони здоров'я виконавчого комітету Кременчуцької міської ради повідомлено Кременчуцьку ОДПІ, що ОСОБА_3 перебуває під наглядом лікаря-уролога, у зв'язку із чим 17.06.2011 року та 20.06.2011 року оглядався останнім, призначалося амбулаторне лікування, на прохання хворого видавалися довідки про звернення хворого до лікаря 17.06.2011 року та 20.06.2011 року, які не підлягають заміні на лікарняний лист. По захворюванню ОСОБА_3 потребує періодичного амбулаторного лікування.

23.06.2011 відділом охорони здоров'я виконавчого комітету Кременчуцької міської ради на лист № 2310/04-031 від 23.06.2011 року Кременчуцької ОДПІ, направлено повідомлення, отримане відповідачем 04.07.2011 року, про те, що в порушення Інструкції №455 від 13 листопада 2001 року № 1005/6196, лікарем-урологом першої поліклініки видана довідка без вказання про час звернення за медичною допомогою. З цього приводу проведено службове розслідування, за висновками якого підготовлений відповідний наказ по лікарні. На даний час довідки, видані ОСОБА_3, не є дійсними.

В своїх поясненнях на імя начальника Кременчуцької ОДПІ від 21.06.2011 року ОСОБА_3 пояснив, що 16.06.2011 року по приїзду з судового засідання в Полтавському окружному адміністративному суді погіршився стан його здоров'я, викликаний порушеннями в післяопераційному відновленні. 17.06.2011 року він звернувся до поліклініки першої міської лікарні м. Кременнчука о 08 год. 30 хв., але лікар-уролог, який контролює післяопераційне відновлення його здоров'я, був відсутній. Тому близько третьої години він потрапив до лікаря на прийом в порядку черги. Лікарем були виписані ліки та запропоновано підійти в понеділок 20.06.2011 року на прийом для контролю результатів амбулаторного лікування. 20.06.2011 року прийом лікаря відбувся у другій половині дня. На прийомі уточнена методика лікування, додатково виписані ліки та направлення на здачу аналізів. Про те, що його було поновлено на посаді з 17.06.2011 року він не знав, а тому він не оформляв лікарняний лист у зв'язку з характером хвороби. 21.06.2011 року він прийшов до Кременчуцької ОДПІ з метою дізнатися щодо поновлення його на посаді, де йому повідомили, що він поновлений на посаді з 17.06.2011 року, про що винесено наказ. Із вказаним наказом він ознайомився того ж дня у відділі персоналу Кременчуцької ОДПІ.

Наказом Кременчуцької ОДПІ №199-0 від 21.06.2011 ОСОБА_3 22.06.2011 року звільнено із займаної посади на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 19 Конституції України,правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'я зані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини публічної служби у даному випадку врегульовані Законом України «Про державну податкову службу в Україні»та Законом України «Про державну службу». Останнім передбачено у ст. 14 можливість субсидіарного застосування загальних норм трудового законодавства (в даному разі КЗпП) щодо правовідносин, повязаних із дисциплінарною відповідальністю службовця.

При звільненні ОСОБА_3С, за посади, винесенні оскаржуваного наказу, відповідач керувався п. 4 ст. 40 КЗпП, який врегульовує питання розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Застосування даної норми суд вважає можливим за наявності таких умов:

1.належним чином встановлений факт прогулу працівника (відсутності на робочому місці більше трьох годин) протягом установленого та зафіксованого проміжку часу без поважної причини;

2. наявність у працівника обовязку перебувати на службі та на своєму робочому місці протягом встановленого регламентом установи чи іншим документом проміжку часу, у тому числі саме того проміжку часу, який визначений роботодавцем як час прогулу.

Крім того, відповідач, як роботодавець, при застосуванні дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за прогул, який є дисциплінарним проступком, повинен був керуватися ст.149 КЗпП, яка внормовує порядок накладення дисциплінарних стягнень.

Згідно змісту даної норми, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Кременчуцька ОДПІ вважає, що звільнення старшого ДПРІ ОСОБА_3 за прогул без поважних причин, вчинено законно і обґрунтовано, тобто на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України при дотриманні вимог статті 149 КЗпП України.

Однак при цьому суд звертає увагу на те, що наказ Кременчуцької ОДПІ № 195-о від 17.06.2011 року про поновлення ОСОБА_3 на посаді станом на 17.06.2011 року (18 та 19 червня 2011 року були вихідними днями) та станом на 20.06.2011 року до відома ОСОБА_3 доведений не був.

Даний факт встановлений матеріалами справи, не заперечувався представником відповідача, також підтверджений показами допитаного у судовому засіданні свідка ОСОБА_4 Остання показала, що працюючи на посаді у відділі персоналу КОДПІ, отримала вказівку повідомити ОСОБА_3 про винесення наказу про його поновлення на посаді, з цією метою телефонувала йому на мобільний телефон. У звязку з тим, що ОСОБА_3 не відповідав на дзвінки, а передзвонив їй сам тільки 20.06.2011 року близько 17.00, тільки у вказаний час вона повідомила ОСОБА_3 про його поновлення на роботі та необхідність зявитися до Кременчуцької ОДПІ, що останній і зробив 21.06.2011 року. При цьому свідок повідомила, що ОСОБА_3 пояснив їй про захворювання та звернення до лікаря 17 та 20 червня 2011 року.

З норм трудового законодавства слідує, що трудові відносини роботодавця та працівника починаються з моменту винесення рішення про прийняття працівника на роботу, ознайомлення його з обовязками, після чого відбувається фактичний допуск працівника до робочого місця та виконання своїх обовязків.

Після звільнення ОСОБА_3 з посади наказом начальника Кременчуцької ОДПІ № 100-о від 02.04.2010 трудові відносини між ОСОБА_3 та роботодавцем (відповідачем) були припинені.

Критично сприймаючи твердження представника відповідача про те, що ОСОБА_3 був присутній у судовому засіданні 16.06.2011 року та чув і знав про рішення суду щодо його поновлення на посаді і тому повинен був наступного дня вийти на роботу, суд зазначає, що сам факт винесення судового рішення, яким скасовано наказ про звільнення працівника та поновлено працівника на посаді, а також допущення цього рішення у відповідній частині до негайного виконання, не означає фактичного відновлення трудових відносин між цим працівником та роботодавцем.

Допущення судового рішення у відповідній частині (щодо поновлення на посаді) до негайного виконання означає негайне виникнення обовязку і відповідача вчинити дії, спрямовані на виконання цього судового рішення, однак не означає негайне поновлення відповідних правовідносин.

Для поновлення трудових правовідносин на виконання рішення суду відповідач повинен вчинити дії, спрямовані на таке поновлення, що й було зроблено Кременчуцькою ОДПІ шляхом винесення наказу № 195-о від 17.06.2011 року про поновлення ОСОБА_3 на посаді.

Суд приходить до висновку, що після настання моменту поновлення трудових правовідносин (винесення наказу про поновлення працівника на посаді) обовязок працівника, в даному разі, ОСОБА_3, приступити до виконання своїх обовязків виник у останнього з моменту, коли він дізнався про поновлення своїх трудових правовідносин з Кременчуцькою ОДПІ, тобто, з моменту ознайомлення його з наказом № 195-о від 17.06.2011 року про поновлення ОСОБА_3 на посаді. Інше порушувало б принцип визначеності правової поведінки особи, на необхідність дотримання якого неодноразово посилався у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини.

Як вже зазначалося, ознайомлення позивача зі згаданим наказом відбулося лише 21 червня 2011 року.

За таких обставин вважати відсутність ОСОБА_3 на робочому місці 17 та 20 червня 2011 року прогулом суд не може. Позивач не був обізнаний про наявність у нього такого обовязку, перебувати в ці дні на робочому місці.

Як зазначено в пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Відповідно до положень статей 147, 147-1 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення; дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Таким чином, звільнення є заходом дисциплінарного стягнення в розумінні КЗпП України.

Частиною 3 статтею 149 КЗпП України, передбачено, що при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Відповідач застосував до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади з 22.06.2011 року за дисциплінарний проступок у вигляді прогулу, вчинений ОСОБА_3 17.06.2011 року та 20.06.2011 року, не врахувавши обставини, за яких позивач був відсутній на роботі в зазначені дні.

Окрім того, суд погоджується із твердженнями позивача про поважність причин його відсутності на робочому місці.

Навіть за умови наявності у ОСОБА_3 відомого йому обовязку перебувати 17 та 20 червня 2011 року на робочому місці, надані ним докази у вигляді медичної документації, включаючи згадані вище довідки, є такими, що підтверджують поважність причин перебування його саме у лікувальній установі, а не в приміщенні Кременчуцької ОДПІ. Причини поважності його звернення до лікаря та відсутності у Кременчуцькій ОДПІ в ці дні також підтверджені показами свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6

За наведених обставин, суд приходить до висновку про протиправність та наявність підстав для скасування наказу відповідача від 21.06.2011 № 199-о "Про звільнення ОСОБА_3С."

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_3 в частині визнання протиправним і скасування наказу Кременчуцької ОДПІ №199-0 від 21.06.2011 за підписом начальника ОДПІ ОСОБА_7 підлягають задоволенню, у звязку з чим ОСОБА_3 слід поновити на займаній посаді старшого державного податкового ревізора - інспектора відділу перевірок платників податків управління податкового контролю юридичних осіб Кременчуцької ОДПІ у Полтавській області з моменту його звільнення, тобто з 22.06.2011.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Суд вважає, що виплаті підлягає середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу - з 22.06.2011 року по 05.09.2011 року.

При визначенні розміру середнього заробітку, суд виходить з наступного.

Згідно з пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктом 8 вказаного Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з довідки Кременчуцької ОДПІ № 7024/П/05-041 від 01.08.2011 року, в червні 2011 року за фактично відпрацьовані 2 робочі дні заробітна плата позивача склала 252,84 грн., що сторонами не заперечувалось.

Згідно довідки відповідача № 7024/П/05-041 від 01.08.2011 середньоденна заробітна плата ОСОБА_3 складає 126,42 грн.

Як вбачається з табеля обліку використання робочого часу за червень 2010 року ОСОБА_3 в червні 2011 року відпрацьовано 2 робочих дня. Таким чином, шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані позивачем протягом червня 2011 року робочі дні на число облікованих як відпрацьовані робочих днів (252,84 : 2 дні) отримуємо розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_3, яка складає 126,42 грн.

Враховуючи графік роботи Кременчуцької ОДПІ, кількість робочих днів за період з 22.06.2011 року по 05.09.2011 року становить: червень 2011 року 6 днів, липень 2011 року 21 день, серпень 2011 року 22 дні, вересень 2011 року 3 дні.

Загальна кількість робочих днів з дати винесення відповідачем наказу про звільнення по дату постановлення судового рішення складає 52 дні, що не заперечується сторонами у справі.

Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 6 573,84 грн. (52 дні х 126,42 грн.).

Отже, позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню в частині стягнення середнього заробітку за вказаний період в сумі 6 573,84 грн.

Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач при звільненні ОСОБА_3, 22.06.2011 року, виплатив грошову компенсацію останньому за невикористані дні щорічної відпустки з утриманням податків в сумі 1 974,53 грн., що підтверджується довідкою № 7023/П/05-041 від 01.08.2011 року про нараховані суми, належні при звільненні ОСОБА_3, та платіжним дорученням № 430 від 22 червня 2011 року, платіжною відомістю "виплата розрахункових" за червень 2011 року.

В звязку з цим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку видачі розрахунку при звільненні за період з 22.06.2011 року по день звільнення не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено, а відповідачем спростовано факт затримки видачі розрахунку.

Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 12 000 грн., то суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Моральна шкода, заподіяна фізичній чи юридичній особі, може відшкодовуватись у випадках, коли можливість такого відшкодування передбачена нормами Конституції чи випливає з її положень та в інших випадках, передбачених чинним законодавством або угодою сторін.

Частиною 2 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Згідно статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя; порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Верховний Суд України в постанові Пленуму №4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування маральної (немайнової) шкоди" зазначив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В обґрунтування підстав для відшкодування моральної шкоди в сумі 12000 грн позивач посилався на те, що незаконне звільнення, здійснене відповідачем, неповідомлення ним про суми, належні йому до виплати при звільненні з посади, несвоєчасне проведення розрахунку при звільненні, призвели до моральних і фізичних страждань, втрати його нормальних ділових та життєвих зв'язків і вимагають від нього значних додаткових зусиль для організації його життя, а також призвели до погіршення стосунків з оточуючими людьми, до інших негативних явищ, до приниження його честі, гідності, ділової репутації, моральних переживань у зв'язку з погіршенням самопочуття та ушкодженням здоров'я, крім того, вказував, що після звільнення в нього помер батько, повязуючи це також з переживаннями щодо незаконних дій відповідача.

Позивачем не надано доказів, які б підтверджували причинно-наслідковий зв'язок між завданою шкодою та погіршенням його стану здоровя, смертю рідних, доказів того, що до звільнення з роботи позивач не хворів переліченими ним захворюваннями. Позивач також не довів, які саме нормальні ділові, життєві звязки та стосунки і з якими особами він втратив та які додаткові зусилля здійснив чи здійснює для організації свого життя, в чому проявилось приниження честі, гідності, ділової репутації чи які інші негативні наслідки настали. Покази свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 суд оцінює критично, оскільки вказані особи перебувають у родинних стосунках з позивачем, є його дружиною та донькою відповідно, а тому є зацікавленими у вирішенні справи на його користь.

Стосовно вимог позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 300 грн., а також витрат позивача, його представника та свідків, що повязані з прибуттям до суду в сумі 520 грн., які згідно статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України, належать до складу судових витрат, то вказані вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судом зазначається, що при вирішенні вказаного питання підлягають застосуванню положення постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 №590 "Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави".

Відповідно до даного нормативного акту, граничний розмір витрат, повязаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення в адміністративній справі і яка не є субєктом владних повноважень, якщо компенсація відповідно до закону сплачується за рахунок держави, не повинен перевищувати суму, що обчислюється, виходячи з того, що особі, яка надає правову допомогу, виплачується 5 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за повний робочий день.

Однак позивачем не було надано суду обґрунтованого розрахунку витраченого адвокатом часу із зазначенням кількості часу та повних робочих днів, протягом яких ОСОБА_3 надавалась правова допомога у даній справі, що дало б можливість обчислити розмір компенсації відповідно до вимог даної постанови та стягнути її на користь позивача, а суд самостійно позбавлений можливості провести даний розрахунок. Приєднана до матеріалів справи квитанція № 843 від 20 липня 2011 року про оплату наданої ОСОБА_3 юридичної допомоги із зазначенням її вартості, надана, виходячи з розцінок, які склались в м. Кременчуці, вона не є таким розрахунком, а тому не може бути прийнята судом.

Щодо витрат позивача, його представника та свідків, що повязані з прибуттям до суду, то даною постановою Кабінету Міністрів України також передбачено, що витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не субєктом владних повноважень, та її представникові не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 №98 "Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів" сума добових витрат на відрядження в Україні становить 30 грн.

На підтвердження понесення витрат, що повязані з прибуттям до суду 04.08.2011 року, 11.08.2011, 17.08.2011, 02.09.2011 позивачем надані квитки на загальну суму 520 грн. Суд вважає, що на користь позивача з Державного бюджету України необхідно стягнути судові витрати у вигляді витрат, що повязані з прибуттям до суду в сумі 120 грн. (30 грн сума добових витрат х 4 дні, коли позивач прибував до суду у судові засідання). При цьому суд зауважує, що витрати на прибуття у судове засідання свідків не можуть бути стягнуті на користь позивача, а відшкодовуються безпосередньо на користь свідків за окремою, передбаченою законом процедурою.

Згідно з пунктами 2, 3 частини 1 статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді підлягає негайному виконанню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Наказ Кременчуцької ОДПІ № 199-о від 21.06.2011 року "Про звільнення ОСОБА_3С." визнати протиправним та скасувати.

Поновити ОСОБА_3 на посаді старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу перевірок платників податків управління податкового контролю юридичних осію Кременчуцької ОДПІ з 22 червня 2011 року.

Стягнути з Кременчуцької ОДПІ на користь ОСОБА_3 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у загальній сумі 6 573,84 грн. (шість тисяч п"ятсот сімдесят три гривні вісімдесят чотири копійки).

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 судові витрати у сумі 120,00 грн. (сто двадцять гривень).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлено 12 вересня 2011 року.

Суддя І.С. Шевяков