Справа № 2а-1670/7465/11
Суддя: С.О. Удовіченко
Дата ухвалення: 2011-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2011 року м. ПолтаваСправа № 2а-1670/7465/11

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Удовіченка С.О.,

при секретарі - Авдєєнко Є.В.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції в Полтавській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

12 вересня 2011 року фізична особа - підприємець ОСОБА_3 (по тексту - позивач/ФОП ОСОБА_3Є.) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції в Полтавській області (по тексту - відповідач/Кременчуцька ОДПІ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 09.08.2011 №/11356.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на необґрунтованість та безпідставність висновків перевірки, а тому зазначав, що податковий кредит за липень 2010 року та жовтень 2010 року по взаємовідносинам з ПП "Калісто" та ТОВ "КреміньТрансбіт", відповідно, сформовано правомірно.

Відповідач проти позову заперечував, мотивуючи правомірністю висновків перевірки від 22.07.2011, а тому і правомірність прийнятого за її результатами податкового повідомлення - рішення від 09.08.2011 №/11356, оскільки позивачем порушено вимоги Закону України "Про податок на додану вартість"

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, з підстав у ньому викладених, просив задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог,

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа підприємець 11.09.2006 Виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради Полтавської області, ідентифікаційний код НОМЕР_1. Підприємця взято на облік в органах державної податкової служби, також являється платником податку на додану вартість, про що видано свідоцтво № 77037992, що не оспорюється сторонами.

Також, судом встановлено, що з 11.07.2011 по 15.07.2011 інспекторами Кременчуцької ОДПІ проведено позапланову невиїзну перевірку фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 по питанню взаємовідносин з Товариством з обмеженою відповідальністю "КреміньТрансбіт" (код ЄДРПОУ 3 7015923) за період з 01.08.2010 по 30.11.2010 та Приватним підприємством "Калісто" ( ) за період з 01.05.2010 по 30.09.2010.

За результатами перевірки складено акт від 22.07.2011 № 5012/17-311/НОМЕР_1 за висновками якого встановлено порушення підпунктів 7.4.1, 7.4.4. пункту 7.4. статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" в результаті чого ФОП ОСОБА_3 занижено податок на додану вартість (по тексту - ПДВ) в період, що перевірявся на загальну суму 12362 грн., в тому числі по періодах: липень 2010 року 7128,67 грн., жовтень 2010 року 5233,33 грн.

Правомірність підстав та порядку проведення перевірки позивачем не оспорюється.

За наслідками проведеної перевірки податковим органом прийнято 09.08.2011 податкове повідомлення рішення № /11356 яким ФОП ОСОБА_3 збільшено суму грошового зобовязання за платежем "податок на додану вартість" в розмірі 15452,50 грн. в тому числі за основним платежем - 12362,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 3090,50 грн.

Позивач не погодився із зазначеним податковим повідомленням-рішенням у звязку із чим оскаржив його до суду.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено);5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Надаючи оцінку оскаржуваному податковому повідомленню-рішенню, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що позивачем до складу податкового кредиту декларації з ПДВ за липень 2010 року включено суму податку на додану вартість у розмірі 7128,67 грн. та за жовтень 2010 року у розмірі 5233,33 грн. на підставі податкових накладних, виписаних Приватним підприємством "Калісто" та Товариством з обмеженою відповідальністю "КреміньТрансбіт", відповідно, що підтверджується актом перевірки та не заперечується сторонами.

Перевіркою виявлено безпідставне збільшення податкового кредиту на підставі вказаних податкових накладних, внаслідок чого позивачем занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся в розмірі 12362 грн. з посиланням, зокрема, на те, що у ПП "Калісто" та ТОВ "КреміньТрансбіт" відсутні трудові ресурси, виробниче обладнання, складські приміщення, виробничі потужності для здійснення будь-якого виду діяльності, вбачається проведення транзитних фінансових потоків, спрямованих на здійснення операцій надання податкової вигоди переважно з контрагентами, які не виконують свої податкові зобовязання.

Оцінюючи обґрунтування перевіряючих щодо завищення позивачем податкового кредиту, та відповідно, заниження податку на додану вартість суд виходить з наступного.

На час формування позивачем податкового кредиту за липень 2010 року та жовтень 2010 року діяли норми Закону України "Про податок на додану вартість" від 03.04.1997 №168/97-ВР (чинного на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №168/97-ВР)

Так, пунктом 1.7 статті 1 Закону №168/97-ВР визначено, що податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону №168/97-ВР податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно підпункту 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону №168/97-ВР якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону №168/97-ВР встановлено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону №168/97-ВР підставою для нарахування податкового кредиту є податкова накладна, яка видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача.

Відповідно до Порядку заповнення і подання податкової декларації з податку на додану вартість, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 30.05.1997 № 166 (чинного на час виникнення спірних правовідносин), платник податку самостійно обчислює суму податкового зобов'язання, яку зазначає в декларації. Дані, наведені в декларації, повинні відповідати даним бухгалтерського та податкового обліку платника (пункт 3.4 Порядку), оскільки, як визначено пунктом 2 статті 3 Закону України від 16.07.1999 № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий примірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Із системного аналізу вказаних вище норм, можливо дійти висновку, що для отримання права на податковий кредит із сум податку на додану вартість, сплачених в ціні придбаного товару (робіт, послуг), платник ПДВ повинен мати податкові накладні, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначений для використання в господарській діяльності.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999№ 996-ХІV визначено, що первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

На підтвердження правомірності формування податкового кредиту в липні 2010 року позивачем надано суду договір б/н від 01.07.2010, укладеного між ПП "Калісто" (продавець) та ФОП ОСОБА_3, предметом якого стало те, що Продавець зобовязується поставити у власність, а Покупець прийняти та оплатити дизпаливо, згідно виставлених рахунків (пункт 1.1. Договору). Покупець купляє товар ціна, якість, кількість і базис поставки обумовлюються сторонами попередньо, лист чи заявка, яка є невідємною частиною даного Договору (пункт .1.2. Договору).

Покупець зобовязується здійснити оплату в розмірі 100% вартості товару, яка підтверджується накладними з моменту вставлення рахунку на оплату (пункт 2.1. Договору). Продавець проводить відвантаження товару протягом 2 днів самовивозом (пункту 3.1.Договору).

Також, позивачем надано рахунок фактуру від 16.07.2010 № СФ -0000304, видаткову накладну від 16.07.2010 № РН0000550 та податкову накладну від 16.07.2010 № 551, згідно із якими ПП "Калісто" продано ФОП ОСОБА_3 5780 літрів дизпалива вартістю 6166,67 грн. всього на суму 35643,33 грн. та ПДВ 7128,67 грн.

У відповідності до наданих суду товарно-транспортної накладної серії №02ААВ від 16.07.2010 та подорожнього листа № 76 вантажного автомобіля від 16.07.2010 транспортування товару (дизпалива) здійснювалося самовивозом Покупцем (ФОП ОСОБА_4Є.) автомобілем НОМЕР_2 з пункту відвантаження м. Кременчук до пункту відвантаження м. Кремечнук.

При цьому, позивач в обґрунтування вимог позовної заяви зазначав, що перевезення придбаного у ПП "Калісто" дизпалива здійснювалось від нафтобази, що знаходилась за адресою: пр. Галузевий, 36, м. Кременчук, Полтавська область, ФО-П ОСОБА_5 на належному йому транспортному засобі автомобілі марки ДАФ, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 та причепі паливо цистерні, державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , що використовувалися на підставі договору найму від 01.06.2010, а придбане у ПП "Калісто" дизпаливо зберігалось у причепі паливо цистерні державний реєстраційний номер НОМЕР_5, яким позивач користувався на підставі договору безкоштовного користування від 15.07.2010 укладеного ОСОБА_6, що знаходився на приватній автостоянці, за адресою: вул. Молодіжна, 2 А, м. Кременчук, Полтавська область, куди і було перевезено придбане у ПП "Калісто" дизпаливо.

Втім, дослідивши зазначені документи, суд дійшов висновку, що вони не підтверджують реальність здійснення господарської операції з придбання товару саме у ПП "Калісто" з огляду на таке.

Як встановлено судом вище, умовами Договору б/н від 01.07.2010 між ПП "Калісто" та ФОП ОСОБА_3 встановлено, що Покупець купляє товар ціна, якість, кількість і базис поставки обумовлюються сторонами попередньо, лист чи заявка, яка є невідємною частиною даного Договору (пункт .1.2. Договору).

Позивачем не представлено суди листа чи заявку які є невідємною частиною договору від 01.07.2010 в яких обумовлені ціна, якість, кількість і базис поставки.

Водночас, згідно з пунктами 3.1. та 3.3. Договору Продавець проводить відвантаження товару протягом 2 днів само вивозом. Зобовязання Продавця по договору рахуються виконаними з моменту відвантаження товару із заводу виробника.

Натомість, позивач надав суду документи, згідно із якими Покупець здійснював перевезення товару власними силами /орендованими засобами/. А згідно із пояснень позивача перевезення придбаного у ПП "Калісто" дизпалива здійснювалось від нафтобази, що знаходилась за адресою: пр. Галузевий, 36, м. Кременчук, Полтавська область.

Згідно із частиною 1 статті 651 Цивільного кодексу України від 16.01.2003, № 435-IV (по тесту -ЦК України) зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому статтею 654 цього ж Кодексу встановлено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору.

Невиконання сторонами договору визначених законодавцем вимог за правилами частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з частинами 1,2 статті 180 Господарського кодексу України, має своїм юридичним наслідком недосягнення згоди з усіх істотних умов договору.

Як зясовано судом, додаткові угоди до договору від 01.07.2010 між його учасниками не укладалися, через що можна констатувати, що позивач та ПП "Калісто" повинні були діяти відповідно до тих умов, які визначені укладеним 01.07.2010 договором.

Натомість, наявні в матеріалах справи первинні документи свідчать про те, що позивач та його контрагент вийшли за межі умов договору.

Крім того, пояснень щодо того хто та яким чином від імені контрагента ПП "Калісто", здійснював відпуск товару саме від нафтобази, що знаходилась за адресою: пр. Галузевий, 36, м. Кременчук.

При цьому, акти прийому передачі товару (дизельного пального) із зазначенням посади і прізвища осіб, відповідальної за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа суду не надані.

Окрім того, слід вказати, що відповідно до вимог Правил ведення обліку, зберігання та реалізації дизельного палива залежно від вмісту масової частки сірки затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.03.1997 № 545 ведення обліку, зберігання, реалізацію, а також приймання, транспортування, відпуск, проведення обліково-розрахункових операцій з дизельним паливом з різним вмістом масової частки сірки суб'єкти господарювання здійснюють відповідно до Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 20.12 1997 № 1442 .

Бухгалтерський облік наявності та руху дизельного палива ведеться суб'єктом господарювання в розрізі операцій, пов'язаних з придбанням, зберіганням та реалізацією окремих партій товару за кожним видом дизельного палива залежно від вмісту масової частки сірки.

Зберігання і транспортування дизельного палива здійснюється в окремих ємкостях, залежно від вмісту масової частки сірки.

Вид дизельного палива, залежно від вмісту масової частки сірки, визначається на підставі паспорта якості, виданого випробувальною лабораторією підприємства - виробника дизельного палива на кожну партію відвантаженої готової продукції, або паспорта якості дизельного палива, що ввозиться на митну територію України, який може бути виданий іншою акредитованою лабораторією на кожну партію відвантаженої готової продукції. Відомості, що містяться у паспорті якості, підтверджуються сертифікатом відповідності, виданим в установленому порядку уповноваженим органом із сертифікації, визначеним відповідно до законодавства

Так, пунктом 27 Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами, встановлено, що приймання нафтопродуктів проводиться субєктом господарської діяльності лише за приймання нафтопродуктів, що доставлені автомобільним транспортом від постачальників, здійснюється працівниками АЗС за марками та видами (дизельне паливо залежно від масової частки сірки) згідно з товарно-транспортними накладними за наявності паспорта якості та копії сертифіката відповідності нафтопродукту чи свідоцтва про визнання відповідності, виданих у порядку, установленому законодавством

Пунктом 29 даного Порядку визначено заборону на прийняття нафтопродуктів у разі, зокрема, невідповідності якості нафтопродуктів вимогам нормативних документів; відсутності паспорта якості нафтопродукту або неналежного його оформлення (відсутність номера, марки та виду, не зазначені усі показники якості); відсутності копії сертифіката відповідності чи свідоцтва про визнання відповідності.

Позивачем не представлено суду будь-яких документів (паспорт, сертифікат якості тощо) який підтверджує походження палива, його якість, відповідність тощо.

Також, суд вважає за необхідне звернути вагу на те, що за поясненнями представника позивача транспортування дизельного пального здійснювалося автомобілем марки ДАФ, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 та причепі паливо цистерні, державний реєстраційний номер НОМЕР_4, а зберігалося дизпаливо у причепі паливо цистерні державний реєстраційний номер НОМЕР_5, яка знаходилася на приватній автостоянці, за адресою: вул. Молодіжна, 2 А, м. Кременчук, Полтавська область, в подальшому таке дизельне пальне використовувалося позивачем при виконанні договорів перевезення вантажів автомобільним транспортом.

Водночас, суд наголошує, що, зокрема, пунктом 4.1.15 Правил пожежної безпеки в Україні, що затверджені наказом Міністерства з питань надзвичайних ситуацій, від 19.10.2004, № 126 на території житлових будинків, дачних і садівничих поселень, громадських будинків, автокооперативів та стоянок транспорту забороняється залишати на відкритих майданчиках та дворах бочки й іншу тару з легкозаймистими рідинами (далі - ЛЗР) і горючими рідинами (далі - ГР), балони зі стисненим та зрідженим газом, ацетиленові генератори із залишками невідпрацьованого карбіду кальцію або карбідного мулу, а також зберігати балони з-під газів, не очищені від решток ЛЗР та ГР бочки (тару).

Пунктом 7.10.2.4. Правил пожежної безпеки в Україні, майданчики для зберігання нафтопродуктів у тарі слід обгороджувати земляним валом або негорючою суцільною стінкою заввишки не менше 0,5 м з пандусами для проходу на майданчик.

Згідно із пунктом 7.10.2.30. цих же Правил для розливання легкозаймистих рідин та горючих рідин повинен бути передбачений ізольований майданчик (приміщення), обладнаний відповідними пристосуваннями для виконання цих робіт.

Враховуючі, зокрема вказані вимоги, суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що дизельне пальне в кількості 5780 літрів, придбане у ПП "Калісто" було перевезено на приватну автостоянку, де зберігалося у паливо цистерні до моменту його використання шляхом заправки автомобілів для здійснення перевезень позивачем.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що господарська операція це дія або подія, що викликає зміни у структурі активів і зобовязань, власному капіталі підприємства.

Згідно з вимогами статті 4 цього ж Закону одним із принципів бухгалтерського обліку є превалювання суті над формою.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що надання позивачем всіх оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо не встановлено, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та суперечливі.

Доводи позивача про використання придбаного товару (дизельного пального) у власній господарській діяльності шляхом використання для заправки автомобіля для здійснення зареєстрованого виду діяльності, судом оцінюється критично, оскільки з наданих до матеріалів справи первинних документів (накладних, рахунків) не можливо встановити походження товарно-матеріальних цінностей.

Суд вважає, що надані позивачем до суду первинні бухгалтерські документи не підтверджують фактичне отримання товару від ПП "Калісто" та його використання у господарській діяльності, а відтак, включення ФОП ОСОБА_3Є до складу податкового кредиту декларації із ПДВ за липень 2010 року суми податку на додану вартість у розмірі 7128,67 грн. є безпідставним.

Що стосується включення ФОП ОСОБА_3Є до складу податкового кредиту декларації із ПДВ за жовтень 2010 року суми податку на додану вартість у розмірі 5233,33 грн. судом встановлено наступне.

Так, вказана сума податку включена позивачем до складу податкового кредиту у зв'язку з придбанням товару (коробки передач б/у у зборі DAF ) у ТОВ "КреміньТрансбіт".

На підтвердження правомірності формування податкового кредиту позивачем надано суду рахунок фактуру від 15.10.2010 № СФ-0000241, видаткову накладну від 15.10.2010 № РН-000241, а також податкову накладну від 15.10.2010 № 849, у відповідності до яких ТОВ "КреміньТрансбіт" (Продавець) продано ФОП ОСОБА_3 коробку передач б/у в зборі DAF в кількості 1 шт. ціною 26166,67 грн. та ПДВ 5233,33 грн.

При цьому, акти приймання-передачі товару, доводи з посиланням на докази яким чином здійснювались навантажувально-розвантажувальні роботи із зазначенням пункту навантажування та пункту розвантажування продукції, які б свідчили про фактичне виконання господарської операції між ТОВ "КреміньТрансбіт" та ФОП ОСОБА_3 слугували б підставою для бухгалтерського обліку таких операцій, позивачем не надано.

При цьому, суд приймає до уваги інформацію щодо контрагента позивача - ТОВ "КреміньТрансбіт", а саме: в нього відсутні трудові ресурси, виробниче обладнання, транспортне та торгівельне обладнання, складські приміщення.

Відповідно до частини 1 статті 3 Господарського кодексу України від 16.01.2003, № 436-IV під господарською діяльністю розуміється діяльність субєктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом.

Відповідно до пункту 3 статті 5 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.

Отже, неможливість фактичного здійснення господарських операцій ТОВ "КреміньТрансбіт" через відсутність майна та інших матеріальних і трудових ресурсів, економічно необхідних для здійснення операцій з виконання робіт; відсутність необхідних умов для досягнення результатів економічної діяльності у звязку з відсутністю трудових ресурсів, зокрема, також свідчить про те, що операції з реалізації мали не товарний характер.

Відповідно до пункту 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Досліджуючи надані позивачем документи в підтвердження транспортування товару, суд звертає увагу, на те, що первинні документи (рахунок фактура, видаткова та податкова накладні) від ТОВ "КреміньТрансбіт" датовані 15.10.2010, при цьому, договір на транспортне обслуговування - перевезення зазначеного в них товару (коробки передач) укладений між позивачем та ФОП ОСОБА_7 15.10.2010, при цьому згідно подорожнього листа вантажного автомобіля №15/10 від 15.10.2010 виїзд із гаража перевізником вже здійснено о 9:00 год., а повернувся перевізник до гаражу о 11:00 год. того ж 15.10.2010.

Крім того, слід відмітити, що згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 12 від 15.10.2010 ФОП ОСОБА_3 сплачено по договору від 15.10.2010 на транспортне обслуговування перевезення коробки передач ФОП ОСОБА_7 суму 100 грн. в тому числі ПДВ 16,67 грн.

Поряд із цим, податкову накладну на вказану операцію, виписану позивачем контрагенту, суду не надано, водночас як позивач так і ФОП ОСОБА_7 є платниками ПДВ, а також зазначена операція не задекларована ФОП ОСОБА_3 у податковій звітності, зокрема, з ПДВ за звітний період жовтень 2010 року (копія декларації із ПДВ за жовтень 2010 року наявна в матеріалах справи).

Поданий позивачем акт списання від 31.10.2010, як доказ товарності операції, суд до уваги не приймає, оскільки окрім нього будь-яких інших доказів отримання та використання ТМЦ позивач суду не представив.

Доводи позивача про використання придбаної у ТОВ "Кремінь Трансбіт" коробки передач у власній господарській діяльності, шляхом встановлення на автомобіль марки ДАФ на виконання вимог пункту 2.2.4 договору найму транспортного засобу від 01.06.2010 укладеного з ОСОБА_5 відповідного до якого наймач зобовязується нести витрати повязані із підтриманням автомобілів у належному технічному стані, суд вважає необґрунтованими.

Відповідно до Положення про технічне обслуговування і ремонт дорожніх транспортних засобів автомобільного транспорту, затвердженого наказом Міністерства транспорту України від 30 березня 1998 року № 102 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28 квітня 1998 року за № 268/2708), яке розповсюджується на юридичних та фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які здійснюють експлуатацію, технічне обслуговування і ремонт дорожніх транспортних засобів (за винятком тролейбусів, мопедів і мотоциклів) незалежно від форм власності, технічне обслуговування - комплекс операцій чи операція щодо підтримки роботоздатності або справності виробу під час використання за призначенням, зберігання та транспортування, а капітальний ремонт - ремонт, який виконується для відновлення справності та повного або близького до повного відновлення ресурсу виробу із заміною чи відновленням будь-яких частин, у тому числі базових.

Таким чином, з точки зору, отримання економічної вигоди, від здійснення господарської діяльності, як складової господарської діяльності, позивачем не доведена необхідність придбання коробки передач вартістю 31400 грн. (з ПДВ) з метою проведення ремонту найманого транспортного засобу, водночас враховуючі, що пунктом 1.1.2 того ж Договору передбачено, що Наймодавець надає автомобіль повністю у справному стані.

За змістом визначення, наведеного в Законі України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, як випливає з визначення даного терміну, господарська операція є дія або подія, яка викликає зміни в структурі ресурсів, контрольованих підприємством, у результаті минулих подій, виконання яких, як очікується, призведе до отримання економічних вигод у майбутньому, та зобов'язань, у власному капіталі підприємства.

З огляду на наведені вище законодавчі приписи Закону №168/97-В підставою для зменшення платником обєкта оподаткування (податкових зобовязань), зокрема, на суму податку на додану вартість, нараховану на вартість отриманих послуг, є факт реального отримання товару та безпосередній звязок витрат на оплату цього товару з господарською діяльністю платника податків, що передбачає використання у власній господарській діяльності придбаних (послуг) або ж призначення останніх для такого використання.

Враховуючи, що податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерському обліку, то наявність податкової накладної, докази списання коштів в оплату товарів є обовязковими доказами, але не вичерпними. Для достовірного зясування факту виконання операцій мають бути використані й інші первинні документи.

Таким чином, факт виконання операції засвідчується рядом первинних документів, жодний з яких не повинен викликати будь-якого сумніву. Реальність господарської операції зясовується через дослідження у сукупності всіх первинних документів.

Дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що наявність у позивача податкових накладних та накладних, виписаних ПП "Калісто" та ТОВ "КреміньТрансбіт", не є достатніми підставами для віднесення сум ПДВ до податкового кредиту оскільки наведені в них відомості не підтверджуються дослідженими в судовому засіданні первинними документами.

Відповідно до частини 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

А відповідно до статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно із статтею 86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення від 09.08.2011 № /11356 прийнято Кременчуцькою ОДПІ на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що встановлені законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано та обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

А відтак, позовні вимоги ФОП ОСОБА_3 про його скасування задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 10, 11, 71, 94, 86, 159, 160-163,167 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції в Полтавській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанову в повному обсязі складено 15 листопада 2011 року.

Суддя С.О. Удовіченко