Справа № 2а-0870/5595/11
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2015-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

14 вересня 2015 року (12 год. 40 хв.) Справа № 2а-0870/5595/11 Провадження № СН/808/28/15 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді - Киселя Р.В.,

за участю секретаря судового засідання - Мащенко Д.В.,

представника позивача - Скорженка А.П.,

представника відповідача - Крамаренка А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Публічного акціонерного товариства «Завод будівельно-опоряджувальних машин» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені.

18.07.2011 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - позивач) до Відкритого акціонерного товариства «Завод будівельно-опоряджувальних машин» (далі - відповідач), в якому позивач просив: стягнути з відповідача на користь позивача суму адміністративно-господарських санкцій та пені за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі 14238,98 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачем у порушення вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та Порядку сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, які використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за не виконання нормативів працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 №70, суму адміністративно-господарських санкцій та пені за порушення термінів сплати за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2010 році у розмірі 14238,98 грн. відповідачем не сплачена.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 12.09.2011, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05.07.2012, у задоволенні позову було відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05.06.2015 касаційна скарга позивача на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 12.09.2011 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05.07.2012 була задоволена частково, постанова суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції по цій справі скасовані, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зазначена справа 25.06.2015 надійшла до Запорізького окружного адміністративного суду та у порядку, встановленому ст. 15-1 КАС України, була розподілена судді Запорізького окружного адміністративного суду Киселю Р.В.

На виконання ухвали суду касаційної інстанції на 15.07.2015 було призначене судове засідання.

У судове засідання представники сторін не прибули.

Ухвалою від 15.07.2015 за клопотанням представника позивача провадження у справі було зупинено до 03.09.2015.

Ухвалою від 03.09.2015 провадження у справі було поновлено, судове засідання призначене на 03.09.2015.

У судове засідання призначене на 03.09.2015 представник відповідача, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання не прибув, через що розгляд справи було відкладено на 14.09.2015.

У судовому засіданні судом було здійснене процесуальне правонаступництво первинного відповідача, залучено до участі в справі замість первинного відповідача його правонаступника - Публічне акціонерне товариство «Завод будівельно-опоряджувальних машин».

У судовому засіданні 14.09.2015 представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Зазначив, що законодавством для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування у розмірі 4% середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб - у кількості одного робочого місця. Враховуючи, що відповідачем, всупереч вимогам ст. 20 Закону та Порядку сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, які використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу з працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.07 № 70 суму адміністративно-господарських санкцій - не сплачено, на підставі ч. 8 ст. 69, ст.ст. 238-239 Господарського кодексу України, ст.ст. 19,20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача суму адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2010 році, у розмірі 14238,98 грн.

У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у письмових запереченнях. Зазначив, що на виконання вимог чинного законодавства відповідачем були створені робочі місця для інвалідів та працевлаштовані два інваліди, згідно законодавства протягом 2010 року подавалась статистична звітність за формою № 3-ПН «Звіт про наявність вакансій» в органи центру зайнятості з зазначення категорії працівників, а саме інвалідів (код 11 - інваліди), у встановлений законом строк подавалась статистична звітність за формою № 10-ПІ до органів соціального захисту інвалідів. Відповідачем були прийняті всі заходи, для виконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів в 2010 році та недопущенню виникнення правопорушення, у зв'язку з чим в діях відповідача відсутній склад правопорушення, на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність в населеному пункті за місцем знаходження відповідача інвалідів, які бажають працевлаштуватись. З урахуванням викладеного просив в задоволенні адміністративного позову відмовити.

У судовому засіданні 14.09.2015 проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали і з'ясувавши обставини адміністративної справи та дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», інвалідом є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов'язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. Дискримінація за ознакою інвалідності забороняється.

Згідно ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Відповідач 21.02.2011 надав позивачу Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2010 рік - форма №10-ПІ (далі - Звіт), у якому відображено:

середньооблікова кількість штатних працівників, що працювали у відповідача у 2010 році - 104 особи (рядок 01);

середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 02 особи (рядок 02);

кількість інвалідів-штатних працівників, які повинні працювати у відповідача на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - 4 особи (рядок 03);

розмір суми адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідачем - 1260,42 грн. (рядок 06).

22.06.2011 відповідач подав позивачу звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2010 рік, відповідно до якого в рядку 01 зазначено 104 особи, рядку 02 - 2 особи, рядку 03 - 4 особи, рядку 04 - 786,50 тис. грн., рядку 05 - 7562,50 грн., рядку 06 - 15125,00 грн.

Отже, згідно звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2010 рік (форма №10-ПІ), середньооблікова кількість штатних працівників, що працювали у відповідача, за звітний період склала 104 особи, а отже середньооблікова кількість інвалідів повинна, складати 4 особи.

Судом встановлено, що середньооблікова кількість працюючих інвалідів у відповідача у 2010 році склала 2 особи, що є меншою кількістю працюючих інвалідів ніж це передбачено нормативом.

Статтею 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

У зв'язку з тим що, середньооблікова чисельність працюючих інвалідів у відповідача менша, ніж установлено нормативом, відповідач мав сплачувати адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати, що за 2010 рік у відповідача складала 7562,50 грн.

Таким чином, відповідач мав сплатити позивачу адміністративно-господарські санкції у розмірі: 2 х 7562,50 грн. = 15125,00 грн.

Судом встановлено, що відповідачем було частково сплачено адміністративно-господарські санкції у сумі 1260,42 грн., таким чином сума адміністративно-господарських санкцій, що підлягає сплаті складає 13864,58 грн.

На виконання Постанови Кабінету Міністрів України «Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 31.01.2007 №70 було затверджено Порядок нарахування пені та її сплати, що затверджений Мінпраці 15.05.2007 за №223, відповідно до якого нарахування пені як роботодавцем, так і органом контролю здійснюється з наступного дня граничного строку сплати адміністративно-господарських санкцій по день сплати включно (тобто з 16 квітня наступного за роком, у якому відбулося порушення нормативу).

У поданій позовній заяві за невиконання нормативу щодо працевлаштування інвалідів до відповідної судової інстанції відділення Фонду розраховує суму пені на дату її подання.

У зв'язку з порушенням відповідачем строків сплати адміністративно-господарських санкцій позивачем була нарахована пеня, яка дорівнює: 4,16 грн. (сума пені за один день прострочення) х 90 (кількість днів прострочення) = 374,40 грн.

При цьому сума пені за один день прострочення розраховувалась: 13864,58 грн. (сума АГС) х 0,03 % (розрахунковий розмір пені) = 4,16 грн.

Отже, загальна сума заборгованості зі сплати адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2010 році складає 14238,98 грн.

Статтею 218 Господарського кодексу України встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 238 Господарського кодексу України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Згідно змісту ухвали Вищого адміністративного суду України від 05.06.2015 по даній справі, суд наголосив, що відповідно до положень ч. 4 ст. 20 Закону України «Про зайнятість населення» підприємства, установи, організації щомісячно подають центрам зайнятості дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

Тобто, відповідач може бути визнаний таким, що вжив усіх передбачених чинним законодавством заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів, лише у тому випадку, якщо в 2010 році подавав звітність про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів щомісячно.

Вищий адміністративний суд України зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили, чи подавав відповідач зазначену звітність протягом 2010 року щомісячно, а тому висновок про відсутність законних підстав для відповідальності відповідача є передчасним.

Судом було досліджено зазначене питання та встановлено, що позивачем до Центру зайнятості м. Дніпрорудне надавалися звіти про наявність вакансій станом на 14.01.2010, станом на 21.05.2010 та станом на 10.09.2010.

Слід зазначити, що у стовпчику 15 (Додаткові вимоги) поданих відповідачем звітів про наявність вакансій станом на 14.01.2010 та станом на 10.09.2010, не зазначено, що визначені вакансії створено для інвалідів.

Судом встановлено, що звіти про наявність вакансій за лютий, березень, квітень, червень, липень, серпень, жовтень, листопад та грудень 2010 року відповідачем не надавалися.

Представник відповідача у судовому засіданні зазначив про відсутність у відповідача інформації щодо наявності на підприємстві звітів про наявність вакансій за зазначені періоди 2010 року. Пояснив, що зазначені звіти могли бути знищені за закінченням встановленого терміну їх зберігання або можуть знаходитися в архіві центру зайнятості.

Отже, судом встановлено, що відповідачем, в порушення вимог ч. 4 ст. 20 Закону України «Про зайнятість населення», у 2010 році до центру зайнятості не в повному обсязі подавалася щомісячна звітність про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів.

Крім того, судом встановлено, що позивачем до Запорізького обласного центру зайнятості направлявся запит щодо працевлаштування інвалідів за сприяння служби зайнятості до відповідача за період з грудня 2009 по грудень 2010.

Згідно відповіді на зазначений запит від 08.09.2015 №2839/01-22 Запорізький обласний центр зайнятості повідомив, що відповідачем за вказаний період було надано до Василівського районного центру зайнятості 21 вакансію за формою № 3-ПН про наявність вільних робочих місць (фрезерувальник, механік з ремонту устаткування, токар-розточувальник, слюсар-ремонтник, токар, електрогазозварник, електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування, сторож, електромеханік з підіймальних установок).

Окремо вакансії для працевлаштування осіб з інвалідністю не надавались.

За період з грудня 2009 по грудень 2010, у зв'язку з відсутністю інформації про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів та щодо умов праці на підприємстві саме цієї категорії громадян, безробітні особи з числа інвалідів до відповідача Василівським районним центром зайнятості не направлялись.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, вказана сума заборгованості зі сплати адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2010 році повинна бути стягнута з відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 14, 86, 112, 136, 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Публічного акціонерного товариства «Завод будівельно-опоряджувальних машин» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Завод будівельно-опоряджувальних машин» на користь Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів суму адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2010 році у розмірі 14238,98 грн. (чотирнадцять тисяч двісті тридцять вісім гривень 98 коп.).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Р.В. Кисіль