Справа № 2а-1870/5314/11
Суддя: С.М. Глазько
Дата ухвалення: 2011-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2011 р. Справа № 2a-1870/5314/11

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Глазька С.М.,

суддів - Бондаря С.О., Воловика С.В.,

за участю секретаря судового засідання - Вангородської Ю.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача та третьої особи - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_1 Жумабаєвича до Державного комітету України у справах національностей та релігій, третя особа - Сектор міграційної служби у Сумській області про визнання протиправним і скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Громадянин ОСОБА_4 ОСОБА_1 Жумабаєвич звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державного комітету України у справах національностей та релігій, третя особа - Сектор міграційної служби у Сумській області про визнання протиправним і скасування рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 08 лютого 2011 року № 106-11 про відмову у наданні статусу біженця ОСОБА_1 Жумабаєвичу та зобов'язання Державного комітету України у справах національностей та релігій повто рно розглянути заяву ОСОБА_1 Жумабаєвича про надання йому статусу біженця.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідач приймаючи рішення від 08 лютого 2011 року № 106-11 про відмову у наданні статусу біженця ОСОБА_1 Жумабаєвичу не в повній мірі вивчив обставини, які позивач вважав достатніми для надання йому статусу біженця. Також позивач вважає, що вказане рішення суперечить ч. 2 ст. 26 Конституції України, Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу до неї 1967 року, до яких Україна приєдналася 10 січня 2002 року.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити.

Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 Жумабаєвич прибув в Україну 11 вересня 2010 року, з Республіки ОСОБА_4, легально (безвізовий режим) перетнувши Державний кордон України.

До України прямував залізничним транспортом: приїхав потягом до м. Харкова, а потім до м. Суми.

13 вересня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до Сектору міграційної служби у Сумській області з заявою про надання йому статусу біженця в Україні (а.с.18).

В заяві ОСОБА_1 вказав, що причиною для подання заяви про надання статусу біженця в Україні стали його побоювання щодо переслідування в ОСОБА_4 за політичними мотивами, як свідка андижанських подій у 2005 році.

Як вбачається з протоколу співбесіди від 15 вересня 2010 року із громадянином ОСОБА_4 ОСОБА_1 Жумабаєвичем (а.с.22-24), останнього разу він прибув до України 11 вересня 2010 року, а вперше - у 2004 році. Знаходився у м. Суми, працював на Центральному ринку, періодично виїжджав до Республіки ОСОБА_4, щоб відвідати сім'ю. Під час співбесіди ОСОБА_1 повідомив, що з 2005 року до ОСОБА_4 він виїздив тричі. З його слів, вперше - у 2007 році. Там він знаходився до трьох місяців. Потім приїхав знову до м. Суми. Вдруге до ОСОБА_4 заявник виїхав у 2009 році, перебував там 2-3 місяці. Після чого знову приїхав у м. Суми. 13 липня 2010 року ОСОБА_1 повернувся знову на батьківщину і 11 вересня 2010 року приїхав до України.

За набуттям статусу біженця до органу міграційної служби у Сумській області позивач звернувся вперше.

ОСОБА_1 пояснив, що однією з основних причин, через яку він не міг раніше звернутися із заявою щодо надання статусу біженця в Україні стало те, що він не знав, що в ОСОБА_4 йому знову загрожує небезпека. Про це він дізнався під час останнього виїзду до ОСОБА_4.

За інформацією позивача, він побоюється за своє життя і не може виїхати до ОСОБА_4, бо там представники владних структур можуть безвинно його покарати, будуть його переслідувати за політичними мотивами, як учасника бунту у 2005 році у м. Андижан, до якого він, з його слів, потрапив випадково.

08 лютого 2011 року Державним комітетом України у справах національностей та релігій було прийнято рішення № 106-11 про відмову у наданні статусу біженця ОСОБА_1 Жумабаєвичу (а.с.8).

Відповідно до абзацу 2 ст. 1 Закону України "Про біженців" (чинного на час виникнення спірних правовідносин), біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно абзацу 5 ст.10 Закону України "Про біженців" (чинного на час виникнення спірних правовідносин), статус біженця не надається особі: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно абзацу 5 ст.14 Закону України "Про біженців" (чинного на час виникнення спірних правовідносин), на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про надання статусу біженця або про відмову у наданні статусу біженця.

З матеріалів справи вбачається, що при виїзді з ОСОБА_4 позивач мав національний паспорт, який був йому безперешкодно виданий у країні громадянської належності 24 серпня 2010 року, до ОСОБА_4 виїздив декілька разів, для відвідування своїх родичів, під час цих повернень безперешкодно в'їхав та повернувся з ОСОБА_4, не був затриманий. А тому не можна вважати, що з боку уряду ОСОБА_4 не забезпечується захист громадянина.

Особа, яка дійсно рятує своє життя чи тікає від переслідування, не вибирає для себе країну кращого проживання, а звертається за статусом біженця в першій же безпечній країні. При цьому в перших країнах, які були на шляху слідування заявника, а саме: Казахстан, Російська Федерація, він за статусом біженця не звернувся.

З протоколу співбесіди від 15 вересня 2010 року із громадянином ОСОБА_4 ОСОБА_1 Жумабаєвичем (а.с.22-24), вбачається, що на питання: «Коли Ви виїздили до ОСОБА_4 з 2005 року Вам хтось погрожував чи переслідував?», ОСОБА_1 відповів, що у 2007 році, коли він приїхав до ОСОБА_4, сусіди йому розповіли, що приходили невідомі люди і розпитували, де вони знаходяться: він та його дружина. Сусіди сказали, що давно їх вдома не бачили і де вони знаходимося, не знають. Тобто заявник не дав чіткої відповіді щодо переслідувань його. На питання: «Особисто Вам хто-небудь погрожував ?», він відповів, що особисто йому ніхто не погрожував.

Отже, ОСОБА_1 з 2005 до 2010 року, перебуваючи на території України, зокрема, в м. Суми, не звернувся із заявою щодо надання йому статусу біженця, а виїздив до ОСОБА_4, що свідчить про відсутність реальних переслідувань, які б могли загрожувати його життю. А тому не може свідчити про переслідування позивача в ОСОБА_4 той факт, що під час останнього виїзду до ОСОБА_4 (13 липня 2010 року) ОСОБА_1 з телефонного дзвінка знайомого дізнався, що його розшукував невідомий чоловік і начебто розпитував у сусідів товариша про його участь у бунті в м. Андижан у 2005 році. ОСОБА_1 вважає саме цей факт свідченням його переслідування в ОСОБА_4. За словами позивача, після цього він став боятися за своє життя і вимушений був залишити батьківщину.

У заяві про надання статусу біженця заявник повинен доказувати достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Як свідчить аналіз матеріалів справи, ОСОБА_1 не навів жодного конкретного факту про побоювання утисків особисто до нього в країні громадянської належності, не навів також будь-якої аргументації своїм побоюванням у разі повернення на батьківщину, які б базувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідають вимогам абзацу 2 ст. 1 Закону України "Про біженців" (чинного на час виникнення спірних правовідносин).

З викладеної інформації ОСОБА_1 можна зробити висновок, що побоювання стати жертвою переслідування за політичними мотивами є не обґрунтованими.

Надані ОСОБА_1 документи та результати співбесід, проведених із ним свідчать, що він не має цілком обґрунтованих підстав для його ймовірного переслідування в країні громадянської належності "за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань", визначених абзацом 2 ст. 1 Закону України "Про біженців" (чинного на час виникнення спірних правовідносин).

Аналіз інформації, яку повідомив про себе під час співбесід ОСОБА_1 показав, що він не був членом політичної партії, групи чи громадської організації.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що Державним комітетом України у справах національностей та релігій правомірно та у відповідності до ч. 3 ст. 2 КАС України було прийнято рішення від 08 лютого 2011 року № 106-11 про відмову у наданні статусу біженця ОСОБА_1 Жумабаєвичу, а тому вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_1 Жумабаєвича до Державного комітету України у справах національностей та релігій, третя особа - Сектор міграційної служби у Сумській області про визнання протиправним і скасування рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 08 лютого 2011 року № 106-11 про відмову у наданні статусу біженця ОСОБА_1 Жумабаєвичу та зобов'язання Державного комітету України у справах національностей та релігій повто рно розглянути заяву ОСОБА_1 Жумабаєвича про надання йому статусу біженця відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя (підпис) С.М. Глазько

Судді (підпис) С.О. Бондар

(підпис) ОСОБА_5

З оригіналом згідно

Суддя С.М. Глазько

Повний текст постанови складений 27 вересня 2011 року