Справа № 22-а-1054/11
Суддя: Воробйова Н. С.
Дата ухвалення: 2011-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Апеляційний суд Київської області
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської

області у складі:

головуючого: судці Воробйової Н.С.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Рудніченко О.М.,

роглянула в порядку письмового провадження в приміщенні апеляційного суду Київської області

адміністративну справу за апеляційною скаргою управління Пенсійного фонду України в місті Біла

Церква Київської області на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від

9 червня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного

фонду України в місті Біла Церква Київської області про визнання бездіяльності незаконною та

зобовязання провести перерахунок та виплату пенсії.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи та доводи

апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2010 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що

відповідно до ч.4 ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які

постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» він як інвалід 2 групи, захворювання якого пов'язане з Чорнобильською катастрофою, має право на державну пенсію, розмір якої не може

бути нижчим ніж 8 мінімальних пенсій за віком, а також має право на додаткову пенсію за

шкоду, заподіяну здоров'ю, в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком. Однак відповідачем

державна пенсія та пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, виплачується їй в значно нижчому

розмірі. А тому позивач, посилаючись на статтю 50 та ч.4 ст.54 Закону України «Про статус і

соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Рішення

Конституційного Суду України № 6-рп від 9 липня 2007 року, № 10-рп від 22 травня 2008 року

просить суд визнати дії УПФУ в м. Біла Церква Київської області неправомірними, зобов'язати

відповідача провести перерахунок вказаних пенсій з 1 квітня 2007 року та виплатити

заборгованість, яка утворилась внаслідок неправильного обчислення, а також проводити в

подальшому виплати пенсій на підставі вказаних вище вимог ст.ст. 50, 54 Закону України «Про

статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду' Київської області від 9 червня 2010 року позов

задоволено.

Визнано дії УПФУ в м. Біла Церква Київської області в частині відмові провести перерахунок та

виплату пенсій ОСОБА_1 незаконними.

Зобов'язано УПФУ в м. Біла Церква Київської області здійсниш перерахунок та виплату ОСОБА_1

О.Г. основної пенсії в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду заподіяну

здоровю як особі, віднесеній до І категорії , інваліду' II групи в розмірі 75 % від мінімальної пенсії за

віком відповідно до ст.50 та ч.4 ст.54 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які

постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", з 1 квітня 2007 року.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою. УПФУ в м. Біла Церква Київської області

подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати незаконну, на його думку, постанову суду

першої інстанції та постановити нову, якою відмовити в позові в повному обсязі. В своїй апеляційній

скарзі апелянт посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неповне зясування

всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом першої інстанції норм

матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів

апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна

скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в УГІФУ в м. Біла Церква

Київської області як потерпілий 1 категорії від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. що

підтверджується копією посвідчення (а.с. 9) та є інвалідом 2-ї групи внаслідок захворювання,

пов'язаного з впливом аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до ст. 49 Закон' України "Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали

внаслідок Чорнобильської катастрофи", пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4. встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров»ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

В ч.4 ст.54 цього Закону передбачено, що в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких

встановлено звязок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими по другій групі

інвалідності 8 мінімальних пенсій за віком.

Згідно ст.50 Закону особам, віднесеним до категорії І, призначається щомісячна додаткова пенсія за

шкодує заподіяну здоров»ю, у розмірі інвалідам другої групи - 75 % мінімальної пенсії за віком. І (я

додаткова пенсія відповідно до положень ст.53 цього Закону виплачується повністю незалежно від

заробітку, пенсії чи іншого доходу.

ОСОБА_1, оспорюючи дії відповідача вважав, що він отримував пенсію та додаткову пенсію

значно нищ', ніж це передбачено ст.50 та ст.54 Закону України "Про статус і соціальний захист

громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у звязку з чим звернулася до суду

за захистом своїх прав.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до

висновку про порушення відповідачем норм ст.50 та ст.54 Закону України "Про статус і соціальний

закисі громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Статтею 19 ч. 2 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування,

їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені

Конституцією та законами України.

Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та Законами України

(ст. 113 Конституції У країни).

При винесенні оскаржуваного рішення суд першої інстанції, виходячи з пріоритетності законів над

підзаконними актами, правомірно прийшов до висновку, що постанова КМ України № 1 від 3 січня

2002 року "Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям

пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету" , суперечить

вимогам ст.50 та ст.54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали

внаслідок Чорнобильської катастрофи", оскільки істотно звужує обсяг встановлених законом прав.

Також суд першої інстанції правильно не взяв до уваги посилання представника відповідача на ч.5

сг.54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок

Чорнобильської катастрофи", якою передбачено, шо порядок обчислення пенсії по інвалідності, що

настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок

Чорнобильської катастрофи визначається КМ України, оскільки надання законодавцем такого права

КМ України не означає, шо останній встановлюючи такий порядок, може допустити звуження змісту

та обсягу прав позивача встановленого цим же Законом.

Тобто, КМ України повинен був встановити зазначений порядок, не порушуючи положень нього Закону, в тому числі й інших законів, якими встановлено розмір мінімальної пенсії за віком, розмір

якої визначається лише за правилами, передбаченими ч.1ст.28 Закону України «Про

загальнообовязкове державне пенсійне страхування» і іншого нормативно-правового акта, який би

визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

Згідно з рішенням Конституційного суду України від 22 травня 2008 року за № 10 - рп визнано

неконституційними деякі положення Законів України "Про державний бюджет на 2008 рік", зокрема

п.28 розділу 2 зазначеного Закону, яким було внесено на 2008 рік зміни до ст.50 та ст.54 Законе'

України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської

катастрофи" в частині визначення розміру пенсії та додаткової пенсії по другій групі інвалідності,

повязаної з впливом аварії на Чорнобильській АЕС.

Рішення Конституційного Суду України є обовязковим до виконання на всій території України.

Крім того, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року

N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", судам необхідно виходити з

того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента

України, постанови Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України,

нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення Ради міністрів

Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого самоврядування, накази та інструкції

міністерств і відомств, накази керівників підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці

на відповідність як Конституції, так і закону.

Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт. який підлягав

застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосували закон, який

регулює ці правовідносини.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 "Про незалежність

судової влади" зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають

застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні

права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг

встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод (абз. 1 п. 19).

Відповідно до положень Конституції України, найвищою соціальною цінністю в Україні є людина,

її права і свободи та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а їх утвердження

і забезпечення є головним обов'язком держави (ст.3), права і свободи людини є невідчужуваними та

непорушними (стаття 21), їх зміст і обсяг при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних

законів не може бути звужений (стаття 22).

Зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян. їх зміст та обсяг

обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Основним Законом

України (лише в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк).

Окрім того, встановлений ч.2 ст.95 Конституції України. ч.2 ет.38 Бюджетного Кодексу перелік

правовідносин, які регулюються Законом про Державний бюджет України, є вичерпним, а тому цей

закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій,

передбачених іншими законами України, зокрема Законом України "Про статус і соціальний статус

громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та не може будь-яким чином

змінювати визначене іншими законами України правове регулювання суспільних відносин.

Проте, не можна погодитись з висновком суду з частині задоволення позовних вимог щодо періоду

проведення нарахувань та виплат, починаючи з 1 квітня 2007 року, оскільки позивач звернувся до

суду 6 травня 2010 року (згідно дати реєстраційного штамп;, на позовній заяві а.с. 2).

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку про часткове скасування рішення

суду та прийняття нової постанови.

Керуючись ст. ст. 197,198, 201.205. 207 КАС України, колегія суддів. -

постановила:

апеляційну скаргу управління Пенсійного фонд' України в місті Біла Церква Київської області задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 9 червня 2010 року змінити в

частині періоду, за який повинен бути здійснений перерахунок та виплата ОСОБА_1

Григоровичу основної пенсії в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду

заподіяну здоров»ю як особі, віднесеній до І категорії, інваліду II групи в розмірі 75 % від мінімальної

пенсії за віком відповідно до ст.50 та ч.4 ст.54 Закону України „Про статус і соціальний захист

громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", зазначивши даний період «з

9 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року з врахуванням вже виплачених за

цей період коштів».

В іншій частині постанову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили відповідно до ч. 5 ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в

касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після

набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: