Справа № 817/1726/15
Суддя: Кравчук Т.О.
Дата ухвалення: 2015-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/1726/15

15 вересня 2015 р. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів - Кравчук Т.О. (головуючий), суддів Недашківська К.М. Гломба Ю.О. , при секретарі судового засідання Цвіркун О.О. за участю

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3авління Пенсійного фонду України в Дубровицькому районі Рівненської області - не зявився,

представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_4 казначейська служба України - не зявився,

представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_5 уповноважений у справах Європейського суду з прав людини -ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_7
доДержавної виконавчої служби Міністерства юстиції України, ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Дубровицькому районі третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_4 казначейська служба України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_5 уповноважений у справах Європейського суду з прав людини
про визнання бездіяльності протиправною,зобов'язання вчинення певних дій та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Рівненського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_7 з позовом до Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Дубровицькому районі Рівненської області третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_4 казначейська служба України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_5 уповноважений у справах Європейського суду з прав людини, про:

- визнання протиправною бездіяльності Державної виконавчої служби щодо не виконання рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 «Москаленко та інші проти України» в частині виконання державою відповідачем рішень національних судів;

- визнати протиправною бездіяльності ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Дубровицькому районі Рівненської області щодо невиконання рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 «Москаленко та інші проти України» в частині виконання рішень національних судів;

- зобов'язання Державної виконавчої служби вчинити дії щодо відкриття виконавчого провадження по виконанню рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 у справі «Москаленко та інші проти України» на користь позивача шляхом виконання рішень національних судів;

- зобов'язання ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Дубровицькому районі Рівненської області провести перерахунок розміру пенсії по рішенню Європейського суду з прав людини №1270/12 «Москаленко та інші проти України» з 14.01.2011 року - дня зупинення виконання рішень національних судів, та нарахувати суму заборгованої пенсії з урахуванням виплаченої суми та виплатити заборгованість по рішенню національних судів по даний час;

- стягнути з Державного бюджету України на користь позивача 15000 тис. грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби від 16.08.2013 року відкрито виконавче провадження №39399362 по примусовому виконанню рішення Європейського суду з прав людини у справі Москаленко та інші проти України від 18.07.2013 року №1270/12. Вказав, що в межах примусового виконання рішення суду, частина вимог рішення була виконана, а саме: стягнуто на користь позивача суму виплати у розмірі 2000 євро, конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу та виплачено на користь позивача суму заборгованості Пенсійного фонду у розмірі 32081 грн., яка нарахована станом на 22.07.2011 року. Однак, стверджував, що рішення національного суду про виплату йому пенсії у розмірі, визначеному статтями 50, 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, не виконується у повному обсязі. Повідомив, що постановою від 06.04.2015 року ВП №39399353 виконавче провадження закінчено на підставі п.8 ч.1 ст.49, ст.50 Закону України Про виконавче провадження. Вважає, що дії відповідачів щодо невиконання рішення Європейського суду з прав людини у справі Москаленко та інші проти України від 18.07.2013 №1270/12 є протиправними, оскільки підстав для закінчення виконавчого провадження не існувало.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подав суду письмові заперечення проти адміністративного позову, відповідно до яких позовні вимоги не визнав, та зазначив, що державний виконавець не є особою, яка може відновити попередній стан стягувача за рішенням Європейського суду з прав людини, оскільки не наділений визначеними законодавством механізмами, які можуть призвести до відновлення порушених прав позивача. За таких умов, виконання рішення національних судів про зобов'язання пенсійного органу вчинити певні дії, як частини Рішення Європейського суду з прав людини, не входить до компетенції державної виконавчої служби. Крім того, представник вказав, що державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки в ході виконання вищевказаного рішення Суду перераховано на користь стягувача суму у розмірі 2000 Євро, та перераховано пенсійним органом суму заборгованості з виплати пенсії у розмірі 32081 грн. Наголошував, що протягом періоду, що розглядається, виконанню відповідного судового рішення перешкоджала саме відсутність законодавчих заходів, а не неналежне виконання своїх обов'язків державними виконавцями.

У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позову з підстав викладених у письмових запереченнях та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю.

Представник відповідача ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Дубровицькому районі в письмових запереченнях проти позову вказав, що факт виплати позивачу сум у розмірі 2000 Євро та 61779 грн. 33 коп. останнім не заперечується, а навпаки підтверджується. Виплата даних сум на користь позивача підтверджується відповідними платіжними дорученнями з відмітками органу казначейства. Стверджував, що законодавством визначено чіткий механізм виплати коштів за рішенням суду, який і органом державної виконавчої служби, і УПФУ в Дубровицькому районі був дотриманий, а рішення суду виконане в повному обсязі. Наголосив на існуванні рішення у справі за заявою №43331/12 Великода проти України, в якому Європейським судом, як міжнародною судовою установою, зазначено, що «подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, у законодавство, яке регулювало пенсійні витрати заявниці, було внесено зміни», а тому відповідне судове рішення (рішення національного суду) не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_5 уповноважений у справах Європейського суду з прав людини, подав до суду письмові пояснення по суті спору, в яких зазначив, що рішення Дубровицького районного суду Рівненської області, на невиконання якого скаржиться позивач, не було предметом розгляду в Європейському суді і обовязок її виконання рішенням Європейського суду у справі «Москаленко та інші проти України» на державу не покладався. Крім того, стверджував, що 2000 євро, конвертовані у гривню, які отримала позивач, і є компенсацією матеріальної і моральної шкоди за тривале виконання постанови Дубровицького районного суду Рівненської області від 14.01.2011 року.

Заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, дослідивши представлені документи та інші зібрані по справі матеріали, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Постановою Дубровицького районного суду Рівненської області від 14.01.2011 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2011 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12.03.2013 року, задоволено позов ОСОБА_7, а саме: визнано неправомірною відмову УПФУ Дубровицького району Рівненської області щодо перерахунку та виплати ОСОБА_7 пенсії відповідно до ст.ст.50,54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 01.12.2010 року. Зобовязано УПФУ Дубровицького район Рівненської області провести перерахунок та виплату ОСОБА_7 державної пенсії відповідно до ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі шести мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду , заподіяну здоровю, відповідно до ст.50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 50% від мінімальної пенсії за віком з 01.12.2010 року за виключенням сум фактично проведеної виплати. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 (заява №1270/12 та 249 інших заяв) у справі Москаленко та інші проти України одноголосно постановлено, що були порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції; постановлено (а) протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 (дві тисячі) Євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю; ці суми є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат, і мають бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу; b) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

ОСОБА_7 зазначена в переліку Додатку №3 до рішення Суду (порядковий номер 93) (прийняті заяви).

За результатами розгляду заяви позивача від 06.08.2013 про відкриття виконавчого провадження по виконанню Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 року (заява №1270/12 та 249 інших заяв) у справі Москаленко та інші проти України, старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №39399353 від 16.08.2013 по виконанню рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 (заява №1270/12 та 249 інших заяв) у справі Москаленко та інші проти України.

Даним рішенням, окрім визначення основного предмета зобовязання, постановлено боржнику ОСОБА_4, добровільно виконати рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 (заява №1270/12 та 249 інших заяв) у справі Москаленко та інші проти України у строк, встановлений Законом України від 21.04.1999 №606-XIV Про виконавче провадження (далі Закон України №606-XIV) та Законом України від 23.02.2006 №3477-IV Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини (далі Закон України №3477-IV).

Відповідно до платіжного доручення від 08.10.2013 №4119 на рахунок позивача здійснено перерахування коштів у розмірі 21696 грн. 20 коп. (призначення платежу: еквівалент 2000 Євро, Рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013).

Згідно з платіжним дорученням від 20.06.2014 №907 позивачу перераховано суму пенсії у розмірі 32081,01 грн.

При цьому, платіжним дорученням від 01.10.2014 №6849 позивачу перераховано пеню у розмірі 823,32 коп., за несвоєчасне виконання рішення щодо стягнення суми відшкодування у розмірі 2000 Євро.

Судом встановлено, що рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 (заява №1270/12 та 249 інших заяв) у справі Москаленко та інші проти України виконано в частині сплати на користь позивача суми відшкодування у розмірі 2000 Євро (матеріальна та моральна шкода, а також компенсація судових витрат, що мали бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу). Також, позивачу перерахована та виплачена пенсія у розмірі 32081,01 грн. станом на 22.07.2011 року.

Даний факт не заперечується жодною із сторін по справі.

Натомість, позивач зазначає, що рішення національного суду про виплату йому пенсії у розмірі, визначеному статтями 50, 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідачами не виконано, адже виплачена сума пенсії перераховувалась лише до 26.04.2011 року. Як свідчить розрахунок суми пенсії та довідка про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії №2285/02 від 27.07.2015 року, ОСОБА_7 було нараховано до виплати суму присудженої пенсії за період з 01.12.2010 року по 22.07.2011 року в розмірі 32081,01 грн.

Так, головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 06.04.2015 року ВП №39399353 щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 року (заява №1270/12 та 249 інших заяв) у справі Москаленко та інші проти України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Зі змісту оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження від 06.04.2015 року вбачається, що вона винесена на підставі п.8 ч.1 ст.49 та ст.50 Закону України №606-XIV.

За приписами пункту 8 частини 1 статті 49 Закону України №606-XIV, виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до статті 50 Закону України №606-XIV, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У даному випадку, стаття 49 Закону України №606-XIV визначає вичерпний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження, а норми статті 50 регулюють питання наслідків завершення виконавчого провадження.

Оспорювана постанова містить посилання на те, що рішення суду виконано фактично у повному обсязі згідно з виконавчим документом, а саме: грошові кошти перераховані стягувачу (позивачу) та сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення.

Крім того, дана постанова містить посилання на додаткову підставу закінчення виконавчого провадження: «ОСОБА_5 уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 03.10.2014 №43500-0-61-14/12.0.1 повідомлено, що Європейський суд у своїй ухвалі у справі Великода проти України, у якій заявниця скаржилась на невиконання рішення, яким ОСОБА_3 Пенсійного фонду України було зобовязано здійснити перерахунок та виплачувати пенсію з 01.12.2008, визнав заяву неприйнятною як повністю необґрунтовану. Європейський суд дійшов висновку «що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні витрати заявниці, було внесено зміни. Відповідно обовязок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 1 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявниці»».

Тобто, обґрунтовуючи свою правову позицію щодо наявності підстав для закінчення виконавчого провадження, відповідач посилався на дві обставини: фактичне виконання рішення національного суду, та висновки Європейського суду з прав людини по справі Великода проти України.

Щодо такої підстави для закінчення виконавчого провадження, як наявність правових висновків Європейського суду з прав людини по справі Великода проти України, суд зазначає, що вичерпний імперативний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження, наведений у статті 49 Закону України №606-XIV, не передбачає можливості розширеного або ж субєктивного тлумачення державним виконавцем таких норм. Натомість, висновки рішення Європейського суду з прав людини по справі Великода проти України, яке відповідно до статті 17 Закону України №3477-IV є джерелом права, можуть бути застосовані при вирішенні спору по суті щодо правовідносин, які є аналогічними за своє суттю з описаними у такому рішенні, та стосуються визначення порушення певної статті Конвенції. Тобто, наявність рішення Європейського суду з прав людини за іншою справою, де містяться відповідні правові висновки та узагальнення, саме по собі не може являтись підставою для закінчення виконавчого провадження.

Щодо наявності фактичного виконання рішення національного суду в частині перерахунку та виплати пенсії, суд зазначає, що рішення не виконано у повному обсязі.

Так, відповідач посилається на отримання ним інформації про повне виконання рішення національного суду в частині перерахунку та виплати пенсії, на підставі пункту 8 частини 1 статті 49 Закону України №606-XIV. Разом з тим, відповідач вказує на те, що 23.07.2011 року набрала чинності постанова КМУ від 06.07.2011 року №745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», якою встановлено розміри державної та додаткової пенсії. Рішення судів, якими зобовязано органи ПФУ здійснити перерахунок та виплату пенсії, виконуються сторонами в межах покладених зобовязань, а саме: нарахування на виконання судового рішення продовжуються до внесення змін у законодавство, яким керувався суд при винесенні рішення.

Так, суд звертає увагу, що 6 липня 2011 року своєю постановою №745 Кабінет Міністрів України встановив зазначені суми. Ця постанова була чинною у період з 23 липня 2011 року до 1 січня 2012 року. 23 листопада 2011 року Кабінет Міністрів України виніс з цього ж питання ще одну постанову №1210. Суму мінімальної пенсії на період з 1 грудня 2008 року до 1 листопада 2011 року було підвищено з 498 грн. до 784 грн.

Проте, у даному випадку перерахунок та виплата позивачу пенсії не припинились 01.11.2011 року, а мали місце в липні 2011, тобто ще до внесення у законодавство відповідних змін.

На переконання суду, такі дії та рішення відповідача 2 є протиправними з огляду на наступне.

Виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Закон України №606-XIV регулює правовідносини в сфері примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб).

Відповідно до статті 17 Закону України №606-XIV, підлягають виконанню державною виконавчою службою рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України №3477-IV.

Частиною 1 статті 6 Закону України №606-XIV встановлено, що державний виконавець зобовязаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до статті 11 Закону України №606-XIV, державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Водночас, порядок виконання рішення за яким боржник зобовязаний вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення передбачений статтею 75 Закону України №606-XIV.

Державний виконавець, як посадова особа, на яку покладено обовязок примусового виконання рішення суду, зобовязаний, згідно вимог Закону України №606-XIV, вчинити дії, визначені цим Законом, спрямовані на фактичне виконання рішення суду боржником.

Варто також зазначити, що Закон України №606-XIV передбачає застосування заходів примусового виконання рішення до боржника у випадку невиконання ним рішення суду без поважних причин.

Однак, припинення виплати пенсії в подальшому, вже після закінчення виконавчого провадження, не узгоджується з фактом повного виконання рішення національного суду.

Європейським судом з прав людини було надано правову оцінку факту припинення виплати пенсії з липня та листопада 2011 року.

Так, у рішенні вказано Стосовно заяви №41016/12 Уряд надав документи, які підтверджують, що виплату частини боргу за рішенням суду було здійснено до листопада 2011 року; стосовно заяви №52222/12 надані документи свідчать, що заборгованість за рішенням суду була частково сплачена до липня 2011 року. У заяві №41356/12 підтвердження виконання рішення було відсутнє. Таким чином, Уряду не вдалося довести той факт, що виплата була проведена в повному обсязі. 20. Щодо низки заяв Уряд стверджував про відсутність порушень прав заявників. Він зазначив, що Закон України від 14 червня 2011 року Про внесення змін до Закону України Про ОСОБА_4 бюджет України на 2011 рік та Постанова Кабінету Міністрів України від 6 липня 2011 року Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету зменшили суми, що виділяються з державного бюджету на виконання судових рішень про сплату соціальних виплат заявникам і що права заявників на ці виплати були відповідно зменшені. Він вважав, що скарги заявників були неприйнятними як явно необґрунтовані.

21. Суд зазначає, ще рішення, про які йдеться, були остаточними і підлягали виконанню, але не виконувалися державними органами протягом тривалого періоду часу, за що вони залишаються відповідальними. У подібній справі Судом було встановлено, що нормативне регулювання розподілу бюджетних коштів не впливає на цю ситуацію (див. рішення від 11 червня 2013 року у справі Цибулько та інші проти України (Tsibulko and Others v. Ukraine) [Комітет], заява № 65656/11, пункт 14). Більш того, Суд нагадує про свою усталену практику, згідно з якою нездатність держави виконувати рішення через відсутність достатніх бюджетних коштів не може слугувати виправданням такого невиконання (див. рішення від 29 червня 2004 року у справі ОСОБА_1 проти України (Voytenko v. Ukraine) заява № 18966/02, пункт 55). Тому Суд відхиляє заперечення Уряду щодо прийнятності скарг заявників, і зазначає, що вищезгадані скарги не є явно необгрунтованими відповідно до підпункту а пункту 3 статті 35 Конвенції. Він також зазначає, що ці скарги не є неприйнятими з будь-яких інших підстав. Тому вони повинні бути визнані прийнятими.

22. Беручи до уваги свою усталену практику з цього питання (див. рішення від 15 жовтня 2009 року у справі ОСОБА_8 проти України (Yuriy Nikolayevich Ivanov), заява № 40450/04 пп. 56-58 та 66-70), Суд постановляє, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції у зв'язку з тривалим невиконанням рішень, ухвалених на користь заявників. Суд також вважає, що було порушення статті 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективного засобу юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням.

З матеріалів справи вбачається, що виплати позивачу належного розміру пенсії були припинені в липні 2011 року, тобто до 01 листопада 2011 року.

Факт сплати позивачу коштів (компенсації у розмірі 2000 Євро) та перерахованої пенсії, зазначених в рішенні Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 року №1270/12 є доведеним, однак не є підтвердженням виконання рішення національного суду в частині перерахунку та виплати позивачу належного розміру пенсії у повному обсязі, до моменту внесення змін у пенсійне законодавство. Тому, суд дійшов висновку про наявність бездіяльності з боку відповідача 2 по примусовому виконанню рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 року в частині невиконання рішення національних судів у повному обсязі, що стосується перерахунку та виплати пенсії позивачу.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України при виконанні рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 року у повному обсязі, суд зазначає наступне.

ОСОБА_4 виконавча служба Міністерства юстиції України не є особою, яка може безпосередньо відновити попередній стан стягувана за рішенням Європейського суду з прав людини, оскільки не наділений визначеними законодавством механізмами, які можуть призвести до відновлення порушених прав позивача. За таких умов, виконання рішення національних судів про зобов'язання пенсійного органу вчинити певні дії, як частини Рішення Європейського суду з прав людини, не входить до компетенції відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України. ОСОБА_4 виконавча служба України, з метою вжиття заходів індивідуального характеру, передбачених у рішенні Європейського суду з прав людини, в тому числі шляхом виконання рішення національного суду, наділена вичерпним переліком повноважень, а саме щодо здійснення постійного контролю за станом його виконання та повідомлення Секретаріату ОСОБА_5 уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини про хід виконання останнього. ОСОБА_4 виконавчою службою Міністерства юстиції України отримано документи від ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Дубровицькому районі щодо повного виконання рішень національних судів, а відтак з боку першого протиправної бездіяльності не було. Натомість, з боку ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Дубровицькому районі була допущена бездіяльність щодо невиконання рішення національних судів у повному обсязі.

За приписами частини 2 статті 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Аналогічний припис міститься також в Постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України Про судове рішення в адміністративній справі від 20.05.2013 року №7.

При зверненні до суду з адміністративним позовом, позивач не просив визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України (Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України) про закінчення виконавчого провадження ВП №39399353 від 06 квітня 2015 року по примусовому виконанню рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18 липня 2013 року по справі Москаленко та інші проти України.

Проте, суд зазначає, що для повного захисту прав та інтересів позивача є необхідність у скасуванні постанови, оскільки наявність такого рішення субєкта владних повноважень унеможливлює виконання на користь позивача рішень національних судів у повному обсязі.

Позивач також просить суд зобовязати відповідача 1 вчинити дії щодо відкриття виконавчого провадження по виконанню рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 по справі Москаленко та інші проти України на користь позивача шляхом виконання рішень національних судів. Проте, дана позовна вимога не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 51 Закону України №606-XIV, у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

Тобто, у разі набрання законної сили судовим рішенням про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №39399353 від 06 квітня 2015 року по примусовому виконанню рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18 липня 2013 року по справі Москаленко та інші проти України, виконавче провадження №39399362 підлягатиме відновленню ОСОБА_4 виконавчою службою Міністерства юстиції України.

Щодо позовної вимоги про зобовязання ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Дубровицькому районі Рівненської області виконати рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 по справі Москаленко та інші проти України у повному обсязі, суд зазначає.

Відповідно до попереднього висновку суду про протиправність дій ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Дубровицькому районі Рівненської області та спірного рішення виконавчого органу (постанови про закінчення виконавчого провадження), та встановлення того факту, що рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 (заява №1270/12 та 249 інших заяв) у справі Москаленко та інші проти України в частині виконання рішення національного суду щодо перерахунку пенсії позивачу, не виконано у повному обсязі, суд дійшов висновку про необхідність задоволення такої позовної вимоги.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обовязків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 36, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах Мултіплекс проти Хорватії (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та Кутіч проти Хорватії (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

В даному випадку, задоволення позовної вимоги щодо зобовязання ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Дубровицькому районі Рівненської області виконати рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 по справі Москаленко та інші проти України у повному обсязі, є дотриманням судом гарантій на те, що спір буде остаточно вирішений.

Одночасно, позовна вимога про стягнення на користь позивача моральної школи у розмірі 15000 грн. 00 коп. не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб є встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної шкоди. Пленум Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 року №4 Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розяснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода полягає у немайнових втратах для особи, а саме: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За приписами частини другої статті 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю субєкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів субєктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Зі змісту цієї норми випливає, що в такому порядку розглядаються адміністративним судом вимоги про відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди. Основною умовою такого розгляду є те, щоб така вимога була заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю субєкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів субєктів публічно-правових відносин і якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Понесення особою моральної шкоди повинно бути підтверджене відповідними належними доказами, яких позивач суду не надав.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В свою чергу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (частина 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України).

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до пункту 10 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» №3674-VI від 08.07.2011 року позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159 - 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Дубровицькому районі Рівненської області щодо невиконання рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 «Москаленко та інші проти України» в частині виконання рішень національних судів у повному обсязі.

Зобовязати ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Дубровицькому районі Рівненської області виконати рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 по справі «Москаленко та інші проти України» в межах виконавчого провадження №39399353, у повному обсязі.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України (Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України) про закінчення виконавчого провадження №39399353від 06 квітня 2015 року по примусовому виконанню рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18 липня 2013 року по справі «Москаленко та інші проти України».

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі проголошення лише вступної та резолютивної частини постанови або прийняття постанови у письмовому провадженні, - протягом десяти днів з дня отримання копії постанови

Головуючий cуддя Кравчук Т.О.

Судді Недашківська К.М.

ОСОБА_9

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 21 вересня 2015 року.