Справа № 2а-1137/10/1270
Суддя: Губська Л.В.
Дата ухвалення: 2010-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Смішлива Т.В.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2010 року справа №2а-1137/10/1270

приміщення суду за адресою: 83017, м. Донецьк, бул. Шевченка, 26

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Нікуліна О.А.,

суддів: Губської Л.В., Юрко І.В.,

при секретарі: Дегтярьовій А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Головного управління МВС України в Луганській області на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2010 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління МВС України в Луганській області в особі Управління роботи з персоналом про визнання недійсним рішення, зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління МВС України в Луганській області в особі Управління роботи з персоналом щодо визнання недійсним рішення, зобовязання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в період з 09.09.1987 року по 09.03.1992 року він виконував службові обовязки по забезпеченню державної безпеки, охорони громадського порядку, а також приймав безпосередню участь у бойових діях під час проходження служби на Північному Кавказі та Закавказзі. Звернувшись з клопотанням до комісії ГУМВС України в Луганській області з питань, повязаних із встановленням статусів учасника бойових дій та учасника війни, щодо встановлення йому статусу учасника бойових дій, він отримав відмову, яку обгрунтовано тим, що в постановах Кабінету Міністрів України від 08.02.1994 року № 63 та від 05.08.1994 року № 530, якими затверджено перелік держав, в яких проводились бойові дії, відсутні держави Північного Кавказу та Закавказзя. Дану відмову вважав неправомірною.

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2010 року позовні вимоги було задоволено повністю.

Відповідачем подана апеляційна скарга, в якій він просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою залишити позовні вимоги Не мирського Ю.Г. без задоволення в повному обсязі. Апеляційну скаргу мотивує порушенням норм матеріального та процесуального права.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначив, що законодавець чітко визначив країни та періоди саме бойових дій на їх території, участь в яких дає право на отримання статусу учасника бойових дій, проте Північного Кавказу та Закавказзя у переліку немає. Крім того є відповідь з Управління реєстрації та архівних фондів ФСБ РФ про пересилку запиту, відповідь в/ч 3600 МВС РФ про підтвердження служби ОСОБА_2 в КДБ СРСР, МСБ, МБ РФ УВВ МВС РФ по Північному Кавказу та Закавказзю в період з 04.09.1987 року по 09.03.1992 року та неможливість підтвердження його фактичної участі в бойових діях, оскільки служив до грудня 1994 року (згідно Закону РФ від 12.01.1995 № 5ФЗ «Про ветеранів» участь в бойових діях в умовах озброєного конфлікту в Чеченській Республіці та на прилеглій території визначається з грудня 1994 по 1996 роки). Також апелянт вважає помилковим віднесення судом першої інстанції Північного Кавказу та Закавказзя до «інших країн яким надавалась допомога після 1979 року», як зазначено в постанові КМУ, тому що регіон Північного Кавказу та Закавказзя на час перебування там позивача був частиною СРСР. На підставі викладеного управління вважає, що рішення щодо відмови у прийнятті рішення про надання позивачеві статусу учасника бойових дій було винесено на підставі чинного законодавства України, тому є правомірним.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду сторони до суду не прибули, що, відповідно до ч.4 ст.196 КАС України, не є перешкодою для судового розгляду справи, при цьому позивач надав заяву про апеляційний розгляд у його відсутність.

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду, вислухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ГУМВС України в Луганській області підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено і це вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 проходив службу в КДБ СРСР, МСБ, МБ РФ по УВВ МВС РФ по Північному Кавказу та Закавказзю в період з 04.09.1987 року по 09.03.1992 року, виконуючи службові обовязки по забезпеченню державної безпеки при надзвичайному стані, а також проходив службу в органах внутрішніх справ з 09.03.1992 року по 30.06.2005 року, звільнений з органів МВС наказом Управління МВС України в Луганській області від 29.06.2005 № 235 о/с за п. 64 в (через обмежений стан здоровя).

При зверненні позивача до комісії ГУМВС України в Луганській області з питань, повязаних із встановленням статусів учасника бойових дій та учасника війни щодо встановлення йому статусу учасника бойових дій, він отримав відмову, що підтверджується протоколом №6/3618 від 09.12.2009 року (а.с. 6,7) з посиланням на постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1994 року № 63 та 05.08.1994 року № 530, якими затверджені перелік держав, де в цей період велися бойові дії, та періоди бойових дій.

Відповідно до п. 2 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці ОСОБА_3, ОСОБА_4, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

Військовослужбовці Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які за рішенням відповідних державних органів були направлені для виконання миротворчих місій або у відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії.

Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 13.01.1995р. №16 «Про застосування пункту 2 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що перелік таких держав та періодів бойових дій на їх території затверджений постановами Кабінету Міністрів України від 08.02.1994 року № 63 та 05.08.1994 року № 530.

З послужного списку ОСОБА_2 (а.с.23-26,32) та довідки від 09.04.2010р. управління Служби безпеки України (а.с.38) не вбачається безпосередньо участь позивача в бойових діях у зазначений ним період, в той час, як постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1994 р. N 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" затверджено перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців ОСОБА_3, ОСОБА_4, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, і періодів бойових дій на їх території, в якому країни Північного Кавказу та Закавказзя відсутні.

Таким чином, у позивача відсутнє пряме право на надання йому статусу учасника бойових дій, тому рішення відповідача про відмову у надані позивачеві цього статусу є правомірними.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб»єкта владних повноважень обов»язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія суддів вважає, що відповідач довів суду правомірність прийнятого рішення, доводи апеляційної скарги обґрунтовані і спростовують висновки суду першої інстанції, які не відповідають обставинам справи. При вирішенні спору судом першої інстанції допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, тому постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позовні вимоги - залишенню без задоволення.

Постанова у повному обсязі виготовлена 15 липня 2010 року.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 202, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління МВС України в Луганській області задовольнити.

Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2010 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління МВС України в Луганській області в особі Управління роботи з персоналом про визнання недійсним рішення, зобовязання вчинити певні дії - скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Головного управління МВС України в Луганській області в особі Управління роботи з персоналом про визнання недійсним рішення, зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з дня складення в повному обсязі.

Колегія суддів (підписи) О.А. Нікулін

ОСОБА_1

ОСОБА_5