Справа № 2а-3525/10/0370
Суддя: Волдінер Фелікс Арнольдович
Дата ухвалення: 2011-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2011 рокуСправа № 2а-3525/10/0370

Волинський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого - судді Волдінера Ф.А.,

суддів Денисюка Р.С., Мачульського В.В.,

при секретарі судового засідання Йовик С.Б.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2 юстиції України ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві, Головного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2 юстиції України про визнання бездіяльності протиправною, зобовязання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом звернувся в суд з адміністративним позовом до відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві, Головного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2 юстиції України про визнання протиправною бездіяльності відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві та ОСОБА_2 юстиції України щодо ненадання відповіді на листи та зобовязання надати відповідь; визнання протиправною бездіяльності відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві щодо не вчинення дій передбачених Законом України «Про виконавче провадження»; визнання протиправною бездіяльності Головного управління юстиції у м. Києві щодо не вчинення контролю за законністю виконавчого провадження; зобовязання відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві вчинити дії передбачені Законом України «Про виконавче провадження».

Ухвалою суду від 24.12.2010 року в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві щодо не вчинення дій передбачених Законом України «Про виконавче провадження» та зобовязання відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві вчинити дії передбачені Законом України «Про виконавче провадження», позивачу було відмовлено у відкритті провадження.

Ухвалою суду від 24.12.2010 року було відкрито провадження щодо позовних про визнання протиправною бездіяльності відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві та ОСОБА_2 юстиції України щодо ненадання відповіді на листи та зобовязання надати відповідь; визнання протиправною бездіяльності Головного управління юстиції у м. Києві щодо не вчинення контролю за законністю виконавчого провадження.

12.01.2011 року від позивача надійшла заява про зміну позовних вимог, відповідно до якої позивач просить визнати протиправними дії відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві (надалі відповідач 3) та ОСОБА_2 юстиції України (надалі відповідач 1) щодо ненадання відповіді на листи позивача та зобовязання їх надати відповіді по суті; визнати факт бездіяльності Головного управління юстиції у м. Києві (надалі відповідач 2) щодо не вчинення контролю за законністю виконавчого провадження; стягнути солідарно з відповідачів 142444, 03 коп. моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивачем 15.09.2010 року було направлено відповідачу 3 до виконання наказ господарського суду Волинської області від 30.08.2010 року про стягнення на користь позивача коштів. В звязку з бездіяльністю відповідача 3 позивач 07.10.2010 року направив йому запит на який також не отримав відповіді. 10.11.2010 року позивачем було направлено відповідачу 1 скаргу на бездіяльність відповідача 3. Відповіді на скаргу позивач не отримав. Листом від 11.11.2010 року відповідач 2 повідомив позивача, що до відділу ДВС у Шевченківському районі м. Києва виконавчий документ про стягнення коштів на користь позивача не надходив.

Позовну вимогу про стягнення моральної шкоди обґрунтовано тим, що протиправними діями відповідачів позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, які він зазнав внаслідок протиправної поведінки відповідачів. Протиправна поведінка відповідачів є порушенням статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки позивач не отримав належного захисту у національних органах влади. Наслідком зазначених порушень є призначення справедливої сатисфакції (моральної шкоди). Оскільки відповідачами, які є державними органами, порушено статтю 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як і у справі «Султан хан проти Сполученого Королівства», то на користь позивача слід стягнути 11500 англійських фунтів стерлінгів, що становить 142444,03 грн.

Відповідач 1 позов не визнає та надав суду заперечення, яке обґрунтовано наступним. Вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, оскільки на звернення позивача до відповідача 3 була надана відповідь від 11.11.2010 року за №Р-3537, з якої вбачається, що виконавчий документ до відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, за яким стягувачем є ОСОБА_1, не надходив. На звернення позивача від 10.11.2010 року №117 Департамент державної виконавчої служби ОСОБА_2 юстиції України листом від 23.11.2010 року №Р-31897/25 надав доручення Головному управлінню юстиції у м. Києві перевірити викладені у зверненні факти та до 15.12.2010 року надати інформацію заявнику. Листом від 07.12.2010 року №Р-4118 відповідач 2 надав відповідь на звернення позивача від 10.11.2010 року, якою повідомлено заявника про те, що за результатами перевірки книг передачі виконавчих документів державним виконавцям за 2010 рік та Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, виконавчий документ за яким стягувачем є ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві станом на 07.12.2010 року не надходив та на виконанні не перебуває. Лише 10.01.2011 року до відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві надійшов наказ господарського суду Волинської області від 30.08.2010 року про стягнення на користь позивача боргу в сумі 146,41 грн. 11.01.2011 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по примусовому виконанню рішення суду, копію якої направлено сторонам та направлено позивачу додаткову відповідь від 13.01.2011 року.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України та Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи.

Позивачем не додержано вимог частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема, не надано доказів наявності шкоди завданої позивачу з боку відповідача 1, та саме в заявленому розмірі.

Відповідач 2 позов не визнає та надав суду заперечення, яке обґрунтовано наступним.

Вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, оскільки на звернення позивача до відповідача 3 була надана відповідь від 11.11.2010 року за №Р-3537, з якої вбачається, що виконавчий документ до відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, за яким боржником є ВАТ «ВТБ Банк», а стягувачем ОСОБА_1, не надходив.

На звернення позивача від 10.11.2010 року №117 Департамент державної виконавчої служби ОСОБА_2 юстиції України листом від 23.11.2010 року №Р-31897/25 надав доручення відповідачу 2 перевірити викладені у зверненні факти та до 15.12.2010 року надати інформацію заявнику.

Листом від 07.12.2010 року №Р-4118 відповідач 2 надав відповідь на звернення позивача від 10.11.2010 року, якою повідомлено заявника про те, що за результатами перевірки книг передачі виконавчих документів державним виконавцям за 2010 рік та Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, виконавчий документ за яким боржником є ВАТ «ВТБ Банк», а стягувачем ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві станом на 07.12.2010 року не надходив та на виконанні не перебуває.

Лише 10.01.2011 року до відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві надійшов наказ господарського суду Волинської області від 30.08.2010 року про стягнення з ВАТ «ВТБ Банк» на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 146,41 грн.

11.01.2011 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по примусовому виконанню рішення суду, копію якої направлено сторонам та направлено позивачу додаткову відповідь від 13.01.2011 року.

Відповідач 3 позов не визнає та надав суду заперечення, обґрунтовуючи свою позицію доводами аналогічними доводам викладеним в запереченні відповідачів 2 та 1.

В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав викладених в позовній заяві та просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обємі. Крім того, додатково пояснив, що підставою для відшкодування моральної шкоди є сам факт порушення відповідачами вимог чинного законодавства.

Представник відповідача 1 позов не визнала з підстав викладених у позовній заяві та просила суд в задоволенні позовних вимог відмовити.

Від відповідачів 2 та 3 надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають до часткового задоволення. При цьому судом враховано наступне.

Судом встановлено, що позивачем 15.09.2010 року було направлено відповідачу 3 до виконання наказ господарського суду Волинської області від 30.08.2010 року про стягнення на користь позивача коштів. Цей лист був отриманий відповідачем 3 17.09.2010 року. В звязку з неотриманням позивачем документів передбачених Законом України «Про виконавче провадження» у строки передбаченні тим же законом, позивачем 07.10.2010 року було направлено відповідачу 3 запит за №109. Запит надійшов на адресу відповідача 3 11.10.2010 року. 10.11.2010 року позивач надіслав відповідачу 1 скаргу за № 117 на бездіяльність відповідача 3, оскільки станом на 10.11. 2010 року позивач не отримав відповідей на свої листи. Скарга була отримана відповідачем 1 15.11.2010 року.

Листом від 11.11.2010 року №Р-3537 за підписом заступника начальника відповідача 2 і водночас начальника відповідача 3 позивачу було направлено відповідь на запит від 07.10.2010 року №109.

23.11.2010 року відповідачем 1 було надано доручення відповідачу 2 за №Р-31897/25 щодо розгляду по суті скарги позивача від 10.11.2010 року №117. Відповідачем 3 на виконання доручення розглянуто звернення позивача. За результатами розгляду 07.12.2010 року було направлено позивачу та відповідачу 1 відповідь за №Р-4118.

Крім того судом встановлено, що рішення господарського суду Волинської області від 30.08.2010 року про стягнення на користь позивача коштів виконано повністю.

Зазначені обставини підтверджуються поясненнями сторін викладеними в позовній заяві, запереченнях та виказаними в судовому засіданні; листами позивача від 15.09.2010 року №99, від 07.10.2010 року №109, від 10.11.2010 року №117; листами Волинської дирекції Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» від 24.12.2010 року №03-11/512, від 13.01.2011 року №07-1-9/30; листами відповідачів 2, 3 від 11.11.2010 року №Р-3537, від 07.12.2010 року №4118; листом відповідача 1 від 23.11.2010 року №Р-31897/25.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів, врегульовано Законом України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 року №-393/96ВР (надалі Закон №393/96ВР).

Закон №393/96ВР забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №393/96ВР, громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 3 Закону №393/96ВР, визначено такі форми звернень громадян як:

пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства;

заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо;

скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Таким чином, в розумінні Закону №393/96ВР лист позивача від 07.10.2010 року №109, який містить прохання повідомити причину не вчинення дій передбачених Законом України «Про виконавче провадження» та адресований відповідачу 3 є заявою (клопотанням), а лист від 10.11.2010 року №117, що містить прохання вжити заходів для своєчасного та належного виконання судового рішення відповідачем 3, притягнення до відповідальності посадових осіб та адресований відповідачу 1 скаргою.

Стаття 4 Закону №393/96ВР визначає, що до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов'язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Порядок розгляду заяв (клопотань) встановлено статтею 15 Закону №393/96ВР. Відповідно до положень цієї норми, органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідно до частини першої статті 16 Закону №393/96ВР, скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об'єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Статтею 18 Закону №393/96ВР визначено права громадянина при розгляді заяви чи скарги. Зокрема, громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.

Водночас, статтею 19 Закону №393/96ВР, визначено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобовязані, зокрема, особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Відповідно до частини першої статті 20 Закону №393/96ВР, звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Як було встановлено судом, звернення позивача від 07.10.2010 року №109 було отримано відповідачем 3 11.10.2010 року. За результатами розгляду цього звернення позивачу відповідь за підписом заступника начальника відповідача 2 і водночас начальника відповідача 3 було надіслано 11.11.2010 року, тобто з дотриманням місячного терміну.

Відповідь за результатом розгляду скарги від 10.11.2010 року №117 на виконання доручення відповідача 1 від 23.11.2010 року за №Р-31897/25 було надіслано позивачу 07.12.2010 року також з дотриманням місячного терміну.

Також необхідно зазначити, що Законом №393/96ВР не встановлено обовязку державного органу по надсиланню відповіді на звернення громадян рекомендованою кореспонденцією та з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Враховуючи встановлені в ході судового розгляду обставини справи та виходячи з принципу диспозитивності закріпленого частиною 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якого, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог, суд дійшов висновку, що відповідач 3 при надсиланні відповідей на звернення позивача та відповідач 2 виконуючи доручення відповідача 1 по перевірці виконання відповідачем 3 вимог Закону України «Про виконавче провадження» діяли в межах, на підставі та у спосіб передбаченні чинним законодавством України.

Водночас відповідачем 1 всупереч вимогам положень статті 19 Закону №393/96ВР, якими встановлено обовязок органу державної влади письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення, не надано відповіді на скаргу позивача від 10.11.2010 року №117, чим допущено протиправну бездіяльність.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідачем 1 у відповідності до положень статті 19 Закону №393/96ВР, шляхом надсилання відповідачу 2 доручення від 23.11.2010 року за №Р-31897/25 щодо перевірки викладених у зверненні позивача від 10.11.2010 року №117 фактів, було належним чином організовано розгляд зазначеної скарги.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо визнання протиправними дій відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві (відповідач 3) щодо ненадання відповіді на листи позивача та зобовязання його надати відповіді по суті та визнання бездіяльності Головного управління юстиції у м. Києві (відповідач 2) щодо не вчинення контролю за законністю виконавчого провадження є безпідставні та задоволенню не підлягають.

Позовна вимога щодо визнання бездіяльності ОСОБА_2 юстиції (відповідача 1), яка полягає в ненаданні відповіді на звернення ОСОБА_1 від 10.11.2010 року №117 протиправною, є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

Однак, враховуючи, що відповідачем 2 та відповідачем 3 було надано відповіді на всі звернення позивача та беручи до уваги, що виконавче провадження по стягненню на користь позивача коштів було виконано в повному обсязі, суд не вважає за доцільне застосовувати спосіб захисту порушених прав позивача у формі зобовязання ОСОБА_2 юстиції України (відповідача 1) вчинити дії шляхом надання відповіді на звернення позивача від 10.11.2010 року №117. Тому ця позовна вимога задоволенню не підлягає.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідачів солідарно моральної шкоди в сумі 142444,03 грн., то ця позовна вимога не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до положень статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Таким чином, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоровя, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягає, зокрема, наявність такої шкоди. Тобто предметом доказування є факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Зважаючи на вищевикладене, суд не бере до уваги доводи позивача, що підставою для відшкодування йому моральної шкоди є сам факт порушення відповідачами вимог чинного

законодавства, оскільки, відшкодування моральної шкоди за своєю правовою природою не є штрафними санкціями, підставою застосування яких є факт протиправної поведінки.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу (обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили та обставини, визнані судом загальновідомими).

Суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Отже, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача щодо відшкодування йому моральної шкоди завданої неправомірними діями відповідачів.

Керуючись частиною 3 статті 160, статтями 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України та на підставі Цивільного кодексу України, Закону України «Про звернення громадян», суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати бездіяльність ОСОБА_2 юстиції України, яка полягає в ненаданні відповіді на звернення ОСОБА_1 від 10.11.2010 року, протиправною.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий Ф.А. Волдінер

Суддя Р.С. Денисюк

Суддя В.В. Мачульський