Справа № 813/845/15
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2015-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2015 року справа № 813/845/15

11 год. 31 хв. зал судових засідань № 6

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Гулика А.Г.,

секретар судового засідання Щур В.Р.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідачів ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Міндоходів у Львівській області, Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Головного управління Міндоходів у Львівській області (далі ГУ Міндоходів у Львівській області), Головного управління ДФС у Львівській області (далі ГУ ДФС у Львівській області), в якому просить суд:

-визнати протиправним та скасувати наказ ГУ Міндоходів у Львівській області №17-0 від 19.01.2015р. Про звільнення;

-визнати протиправною бездіяльність ГУ Міндоходів у Львівській області щодо не переведення ОСОБА_3 на посаду начальника управління правової роботи ГУ ДФС у Львівській області;

-поновити ОСОБА_3 на роботі на посаді начальника управління правової роботи ГУ ДФС у Львівській області та в цій частині допустити негайне виконання судового рішення;

-стягнути з ГУ ДФС у Львівській області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.01.2015р. по день ухвалення рішення суду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час звільнення позивача із займаної посади, у звязку зі скороченням штатної чисельності працівників, відповідач не врахував вимог ч.1 ст.42 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), яка визначає переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці. Позивач зазначає, що при його звільненні з займаної посади відповідач не взяв до уваги його високу кваліфікацію та продуктивність праці, що підтверджується, зокрема тим, що вона з 2005 року очолювала юридичне управління (управління правової роботи) в органах податкової служби. Стаж трудової діяльності позивача в органах державної податкової служби обраховується з 09.10.1995р. Крім того, позивач здобула дві вищі освіти. За час перебування на державній службі позивачу неодноразово оголошувались подяки, вручались нагороди, грамоти та премії за сумлінне виконання службових обовязків, плідну та ефективну працю, за значний внесок у збільшенні надходжень податків, зборів, обовязкових платежів до бюджету. Позивач зазначає, що з врахуванням наведеного, вона мала переважне право на залишення на роботі як працівник з більш високою кваліфікацією,

Позивач обґрунтовує протиправність пропозиції йому відповідачем посади завідувача сектору організації взаємодії підрозділів та представництва інтересів ДФС та його територіальних органів управління правової роботи ГУ ДФС у Львівській області тим, що вказана посада є значно нижчою в порівнянні з тією, яку займала позивач.

З огляду на наведене, позивач вважає оскаржений наказ прийнятим з порушенням норм чинного законодавства та таким, що підлягає скасуванню, у звязку з чим вона має право на оплату вимушеного прогулу, який виник через протиправне звільнення її з посади начальника управління правової роботи ГУ Міндоходів у Львівській області.

Відповідачі подали до суду заперечення на позовну заяву, в якому просять суд відмовити у задоволенні позову. Свої заперечення мотивують тим, що постановою Кабінету Міністрів України від 06.08.2014р. №311 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України» реорганізовано територіальні органи Міністерства доходів і зборів шляхом їх приєднання до відповідних органів територіальних органів Державної фіскальної служби. Відповідачі зазначають, що в результаті реорганізації в управлінні правової роботи ГУ ДФС у Львівській області, в порівнянні з управлінням правової роботи ГУ Міндоходів у Львівській області, в якому працювала позивач, відбулося скорочення 20 посад. Позивача 11.11.2014р. попереджено про наступне вивільнення із займаної посади, а 19.01.2015р. їй запропонували посаду завідувача сектору організації взаємодії підрозділів та представництва інтересів ДФС та його територіальних органів управління правової роботи ГУ ДФС у Львівській області, від якої позивач відмовилася. Наказом ГУ Міндоходів у Львівській області від 19.01.2015р. «Про звільнення» позивача звільнено з посади начальника управління правової роботи ГУ Міндоходів у Львівській області у звязку з реорганізацією та скороченням штатної чисельності відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. Вважають, що позивача правомірно звільнено з займаної посади.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві. Просив позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідачів у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, наведених у письмових запереченнях. Просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позов слід задовольнити повністю, виходячи з такого.

Позивач ОСОБА_3 працювала в органах державної податкової служби з 09.10.1995р., зокрема, 09.09.2005р. призначена в порядку переведення на посаду начальника юридичного управління Державної податкової адміністрації у Львівській області, 31.01.2012р. у звязку з реорганізацією ДПА у Львівській області переведена на посаду начальника управління правової роботи в ДПС у Львівській області, 04.06.2013р. у звязку з реорганізацією ДПС у Львівській області переведена до ГУ Міндоходів у Львівській області на посаду начальника управління правової роботи, що підтверджується записами у трудовій книжці АА №140009 (а.с. 27 40).

Згідно з наказом ГУ Міндоходів у Львівській області від 19.01.2015р. «Про звільнення» ОСОБА_3 звільнено з посади начальника управління правової роботи ГУ Міндоходів у Львівській області у звязку з реорганізацією та скороченням штатної чисельності відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України.

Суд встановив, що позивачу пропонувалась посада завідувача сектору організації взаємодії підрозділів та представництва інтересів ДФС та його територіальних органів управління правової роботи ГУ ДФС у Львівській області, що підтверджується підписом позивача під текстом пропозиції від 19.01.2015р. Від вказаної пропозиції позивач відмовилася.

Спір між сторонами виник щодо правомірності звільнення позивача з посади начальника управління правової роботи ГУ Міндоходів у Львівській області.

Суд, вирішуючи спір по суті, виходить з наступного.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Пунктом 15 ч. 1 ст. 3 КАС України визначено, що публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992року №9 Про практику розгляду трудових спорів (з подальшими змінами) при розгляді трудових спорів, пов'язаних із звільненням за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності штату працівників, чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази зміни в організації виробництва і праці, того, що працівник від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне звільнення.

Суд встановив, що постановою Кабінету Міністрів України від 06.08.2014р. №311 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України» (далі Постанова №311) реорганізовано територіальні органи Міністерства доходів і зборів шляхом їх приєднання до відповідних органів територіальних органів Державної фіскальної служби.

З метою реалізації Постанови №11, керуючись Порядком здійснення заходів, повязаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011р. №1074, та враховуючи вимоги наказу Міністерства доходів і зборів України від 04.11.2014р. №24 «Про реорганізацію Головного управління Міндоходів у Львівській області», розпочато процедуру реорганізації ГУ Міндоходів у Львівській області шляхом приєднання до ГУ ДФС у Львівській області відповідно до наказу ГУ Міндоходів у Львівській області «Про питання реорганізації Головного управління Міндоходів у Львівській області» від 04.11.2014р. №729.

З врахуванням наказів ДФС України від 12.09.2014р. №128 «Про затвердження чисельності працівників територіальних органів ДФС» та №129 «Про затвердження чисельності типових структур територіальних органів ДФС» наказом ГУ ДФС у Львівській області від 07.11.2014р. №13 введено в дію штатний розпис ГУ ДФС у Львівській області, згідно з яким штатна чисельність управління правової роботи становить 52 штатні одиниці. В складі управління передбачено 4 відділи та 3 сектори.

Відповідно до штатного розпису ГУ Міндоходів у Львівській області, затвердженого 15.01.2014р., штатна чисельність управління правової роботи ГУ Міндоходів у Львівській області становила 72 одиниці, що складається з 7 відділів та 2 секторів.

З наведеного вбачається, що в результаті реорганізації в управлінні правової роботи ГУ ДФС у Львівській області, в порівнянні з управлінням правової роботи ГУ Міндоходів у Львівській області, відбулося скорочення 20 посад.

На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014р. №311 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України», наказу Міністерства доходів і зборів України від 04.11.2014р. №24 «Про реорганізацію Головного управління Міндоходів у Львівській області», наказів Державної фіскальної служби України №128 «Про затвердження чисельності працівників територіальних органів ДФС» та №129 «Про затвердження чисельності типових структур територіальних органів ДФС» та у зв'язку із реорганізацією і скороченням штатної чисельності 11.11.2014р. начальника управління правової роботи ГУ Міндоходів у Львівській області ОСОБА_3 попереджено про наступне вивільнення із займаної посади з 12.01.2015р. згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці.

Суд встановив, що позивача під розписку попереджено про наступне звільнення із займаної посади з додержанням строків, передбачених ст.49-2КЗпП України, про що свідчить її підпис на листі з попередженням із зазначенням дати попередження 11.11.2014року.

Частиною 3 статті 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, продовжується у наведеній нормі, працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Суд бере до уваги, що в штатному розписі ГУ ДФС у Львівській області і в штатному розписі ГУ Міндоходів у Львівській області передбачена посада начальника управління правової роботи, тобто посада, яку займала позивач до звільнення, збереглася. Таким чином, скорочення посади позивача внаслідок реорганізації не відбулося.

Відповідно до наказу ГУ ДФС у Львівській області від 13.01.2015р. №14-о «Про переведення» ОСОБА_4 заступника начальника управління начальника відділу адміністративного оскарження управління правової роботи ГУ ДФС у Львівській області переведено на посаду начальника управління правової роботи ГУ ДФС у Львівській області.

Згідно з довідкою про трудову діяльність ОСОБА_4 його стаж роботи в органах податкової служби обчислюється з 30.08.2002р. З інформації, наданої відповідачем, ОСОБА_4 має вищу юридичну освіту, стаж роботи 12р. 09міс., у 2014р. отримав сертифікат Національного університету ДПС України інституту післядипломної освіти про проходження курсу навчання. До нього застосовувались як заохочення (подяка ДПА у Львівській області від 24.08.2004р., грамота ДПІ у Залізничному районі м.Львова від 24.08.2005р., подяка ДПІ у Залізничному районі м.Львова від 30.07.2007р., почесна грамота ДПІ України від 18.10.2009р.), так і дисциплінарні стягнення (догана, відповідно до наказу №530 від 30.09.2010р.).

Згідно з п.1 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Законодавством не передбачені критерії і порядок визначення працівників із більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці.

У листі Міністерства соціальної політики України від 21.05.2012 року розяснено, що для виявлення таких працівників роботодавцем робиться порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації працівників, у процесі якого, як правило, враховуються такі обставини: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи у роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалого перебування на лікарняних листках, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо.

З інформації, наданої відповідачем, вбачається, що позивач ОСОБА_3 має 2 вищі освіти (за спеціальністю правознавство у 1995 році та за спеціальністю облік і аудит у 2010 році), стаж роботи в органах податкової служби 19р. 30д., численні заохочення.

Суд бере до уваги, що відповідно до п.1 ст.42 КЗпП України переважним правом на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці мають працівники з більшою продуктивністю праці та більш високою кваліфікацією. Свідченням високої кваліфікації працівника є наявність відповідної освіти, здобуття післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, заохочень, тривалого стажу роботи тощо.

У додатку №1 до наказу ГУ ДФС у Львівській області від 03.12.2014р. №51 визначено перелік посад в ГУ ДФС у Львівській області та кваліфікаційні вимоги до посадових осіб, які претендують на ці посади. Так, начальник управління повинен мати вищу світу за фахом фінансово-економічного, юридичного чи технічного спрямування.

Суд встановив, що позивач на відміну від ОСОБА_4, якого 13.01.2015р. переведено на посаду начальника управління правової роботи ГУ ДФС у Львівській області, має не одну, а дві вищі освіти юридичну та фінансово-економічну за фахом «облік і аудит», що підтверджується дипломом спеціаліста ЛМ №9006080 (а.с.141), дипломом про перепідготовку 12 ДСК 3201511 (а.с.143). Крім того, позивач двічі підвищувала свою кваліфікацію, що підтверджується свідоцтвами А №28101017 (а.с.141), СПК №324807 (а.с.142).

Суд звертає увагу і на тривалий стаж роботи позивача у податкових органах, а саме 19р. 30д. Для порівняння стаж роботи ОСОБА_4, якого 13.01.2015р. переведено на посаду начальника управління правової роботи ГУ ДФС у Львівській області, становить лише 12р. 09міс. Крім того, позивач 10 років займала посаду начальника юридичного управління (управління правової роботи) відповідного органу податкової служби обласного рівня, тоді як ОСОБА_4 до переведення в ГУ ДФС у Львівській області в листопаді 2014року працював у ДПІ у Залізничному районі м.Львова, тобто в територіальному органі місцевого рівня і лише з січня по вересень 2003 року працював в управлінні правового забезпечення ДПА у Львівській області (в обласному апараті).

Суд враховує також те, що до ОСОБА_3 застосовано такі заохочення як почесна грамота ДПА у Львівській області від 27.06.2006р., нагрудний знак ДПА України «За честь і службу» від 30.09.2008р., нагрудний знак «За бездоганну службу» III ступеня від 05.10.2010р. Відповідно до Положення про відомчу заохочувальну відзнаку Державної податкової адміністрації України нагрудний знак «За бездоганну службу» I, II, III ступенів, затвердженого наказом ДПА України від 05.08.2008р. №511, яке діяло на дату нагородження ОСОБА_3, вказаний нагрудний знак є відомчою заохочувальною відзнакою ДПА України, яка встановлюється для заохочення працівників органів державної податкової служби за зразкове виконання службових обовязків, виявлену при цьому ініціативу та наполегливість, високі показники у службовій діяльності, заслуги в боротьбі зі злочинністю у сфері оподаткування, особисту мужність і відданість, багаторічну плідну працю.

Суд також встановив, що позивачу присвоєне спеціальне звання та ранг радник податкової та митної справи I рангу, натомість ОСОБА_4 присвоєне спеціальне звання радника податкової та митної справи II рангу.

Відповідач не обґрунтував переведення у листопаді 2014р. працівника (ОСОБА_4В.) з іншого органу (ДПІ у Залізничному районі м.Львова) на посаду заступника начальника управління начальника відділу адміністративного оскарження управління правової роботи ГУ ДФС у Львівській області, яке відбувалось під час реорганізації ГУ Міндоходів у Львівській області та скорочення чисельності працівників. А також не пояснив переведення вказаного працівника на вищу посаду (начальника управління правової роботи ГУ ДФС у Львівській області) у січні 2015р. замість того, щоб запропонувати вказану посаду працівникам ГУ Міндоходів у Львівській області, зокрема, позивачу.

З огляду на наведене, з врахуванням відповідної освіти, підвищення кваліфікації, тривалого стажу роботи та наявних заохочень, суд дійшов висновку, що у позивача більш висока кваліфікація праці, ніж в ОСОБА_4, 13.01.2015р., якого переведено на посаду начальника управління правової роботи ГУ ДФС у Львівській області.

Критеріями визначення продуктивності працівника можуть слугувати: відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалого перебування на лікарняних листках, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт. З матеріалів справи вбачається, що як позивач, так і ОСОБА_4 у 2014році використовували своє право на відпустку (позивач 143дн., ОСОБА_4 3дн.) та перебували на лікарняних листках (позивач 53 дн., ОСОБА_4 10дн.).

Суд встановив, що у порівнянні з працівником, якого переведено на посаду начальника управління правової роботи ГУ ДФС у Львівській області, позивач значно довше перебував у відпустці, зокрема, у звязку з тимчасовою непрацездатністю. Водночас, суд вважає, що при визначенні продуктивності праці повинні оцінюватися не лише кількісні показники (кількість відпрацьованих днів), але і якісні, зокрема, позивач, як працівник з більш високою кваліфікацією міг виконувати складніші завдання або ж їх більшу кількість впродовж дня. А відтак, при оцінці продуктивності праці особи недостатньо аналізувати виключно тривалість перебування у відпустці, зокрема, у звязку з тимчасовою непрацездатністю. В свою чергу, відповідачем не подано доказів щодо дослідження ним продуктивності праці позивача в порівнянні з працівником, якого переведено на посаду начальника управління правової роботи ГУ ДФС у Львівській області.

З огляду на наведене, відповідач безпідставно дійшов висновку про те, що у позивача відсутнє переважне право на залишення на роботі та не запропонував йому посаду начальника управління правової роботи ГУ ДФС у Львівській області.

Суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що він виконав свій обовязок з пропозиції позивачу іншої роботи на тому ж підприємстві, в установі, організації, а саме посади завідувача сектору організації взаємодії підрозділів та представництва інтересів ДФС та його територіальних органів управління правової роботи ГУ ДФС у Львівській області, оскільки позивачу пропонувалась нижча посада у той час, коли посаду начальника управління правової роботи, яку раніше займала позивач, запропонували менш кваліфікованому працівнику.

Водночас, суд зазначає, що позивач не є членом профспілкової організації, а тому на його звільнення не потрібна згода профспілкової організації.

Таким чином, суд встановив, що станом на час звільнення позивача із займаної посади начальника управління правової роботи ГУ Міндоходів у Львівській області, у звязку з реорганізацією та скороченням чисельності штату працівників, позивач мав переважне право на заняття посади начальника управління правової роботи ГУ ДФС у Львівській області. Проте, відповідач не пропонував позивачу вказаної вакантної посади, чим порушив вимоги п.1 ч.1 ст.40, ч.1 ст.42 КЗпП України.

З огляду на наведене, суд вважає, протиправною бездіяльність ГУ Міндоходів у Львівській області та ГУ ДФС у Львівській області щодо не переведення ОСОБА_3 на посаду начальника управління правової роботи Головного управління ДФС у Львівській області.

Таким чином, суд дійшов висновку, що оскаржений наказ Головного управління Міндоходів у Львівській області №17-0 від 19.01.2015р. «Про звільнення» ОСОБА_3 з посади начальника управління правової роботи ГУ Міндоходів у Львівській області, прийнятий відповідачем не на підставі та не у спосіб, визначені законами України, необґрунтовано, тобто без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а, відтак, є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до положень ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Розглядаючи питання про поновлення позивача на роботі, суд взяв до уваги позицію Верховного Суду України, викладену у абзаці другому п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів від 6 листопада 1992 року №9, згідно з якою працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Суд бере до уваги, що ГУ Міндоходів у Львівській області з 06.11.2014р. перебуває у стані припинення, що підтверджується довідкою інформаційно-ресурсного центру (а.с.41).

З аналізу штатного розпису ГУ ДФС у Львівській області на 2015 рік, затвердженого наказом від 07.11.2014р., випливає, що у відповідача збереглося попереднє місце роботи позивача, а саме посада начальника управління правової роботи ГУ ДФС України у Львівській області.

При цьому, суд звертає увагу на те, що оскільки, позивач звільнений з посади начальника управління правової роботи ГУ Міндоходів у Львівській області без наявності для цього законних підстав, то позивач повинен бути поновлений на роботі на раніше займаній посаді.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач підлягає поновленню на посаді начальника управління правової роботи ГУ ДФС України у Львівській області, в цьому випадку, має місце правонаступництво, а у правонаступника збереглось попереднє місце роботи позивача. При цьому, ОСОБА_3 підлягає поновленню з 20.01.2015р., так як день звільнення (19.01.2015р.) вважається останнім робочим днем.

Щодо розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає виплаті позивачу, суд зазначає таке.

Згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким нормативно-правовим актом є постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року N 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати». Вказаною постановою визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з ч. 2 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Суд звертає увагу, що день звільнення позивача 19.01.2015р. є останнім робочим днем. Тому, тривалість вимушеного прогулу позивача, який утворився внаслідок винесення протиправного наказу відповідача №17-о від 19.01.2015р. «Про звільнення», слід обраховувати з 20.01.2015р. по 15.09.2015р., що становить 165 робочих днів.

Як вбачається з довідки-розрахунку ГУ ДФС у Львівській області №1849/10/13-01-05-00-42 від 02.04.2015р. середньоденний заробіток з врахуванням обовязкових платежів та податків ОСОБА_3 становить 317,47грн.

З огляду на наведене, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 52382,55грн. (317,47грн. х 165днів) з врахуванням обовязкових податків і платежів.

Відповідно до довідки Львівського міського центру зайнятості від 03.07.2015р. №3603 позивач на обліку в центрі зайнятості не перебуває і допомоги по безробіттю не отримує.

Згідно з відповіддю ДПІ у Франківському районі м.Львова ГУ ДФС у Львівській області у період з 01.01.2015р. по 31.03.2015р. позивач інших доходів, крім заробітку, виплаченого під час звільнення, не отримувала.

Відповідно до довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 09.07.2015р. №20850651 відомості про реєстрацію позивача як фізичної особи-підприємця у вказаному реєстрі відсутні.

Суд вважає, що рішення в частині виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць слід допустити до негайного виконання, так як відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 256 КАС України, постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби підлягають негайному виконанню.

Згідно з довідкою-розрахунком ГУ ДФС у Львівській області №1849/10/13-01-05-00-42 від 02.04.2015р. середньомісячна заробітна плата позивача становить 6825,61грн. з врахуванням обовязкових податків і платежів.

З огляду на наведене, з відповідача слід стягнути суму середнього заробітку позивача за один місяць в розмірі 6825,61грн. з врахуванням обовязкових платежів та податків.

Таким чином, із врахуванням встановлених обставин у справі та доказів, якими вони обґрунтовуються, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до норм ст. 94 КАС України судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст. 7-11, 14, 69-71, 86, 87, 94, 159, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міндоходів у Львівській області №17-0 від 19.01.2015р. «Про звільнення».

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Міндоходів у Львівській області та Головного управління ДФС у Львівській області щодо не переведення ОСОБА_3 на посаду начальника управління правової роботи Головного управління ДФС у Львівській області.

Поновити ОСОБА_3 на посаді начальника управління правової роботи Головного управління ДФС у Львівській області з 20.01.2015р. Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_3 допустити до негайного виконання.

Стягнути з Головного управління ДФС у Львівській області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за період з 20.01.2015р. по 15.09.2015р. в розмірі 52382 (пятдесят дві тисячі триста вісімдесят дві) грн. 55коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства. Постанову суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 6825 (шість тисяч вісімсот двадцять пять)грн. 61коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства допустити до негайного виконання.

Судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови суду складений та підписаний 21.09.2015р.

Суддя А.Г.Гулик