Справа № 2а-4717/10/2670
Суддя: Аліменко В.О.
Дата ухвалення: 2011-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2а-4717/10/2670 Головуючий у 1-й інстанції: Кочан В.М.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

"12" квітня 2011 р. м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Аліменка В.О.

суддів Данилової М.В., Дурицької О.М.,

при секретарі Кочума О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 на Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.05.2010 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства України у справах сімї, молоді та спорту, Головного Управління державної служби України про визнання протиправними дій та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2010 року ОСОБА_2 звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Міністерства України у справах сімї, молоді та спорту, Головного Управління державної служби України, в якому просила суд визнати протиправними дії начальника Головного управління державної служби щодо відкликання листа (погодження) №7079/42-09 від 05.10.2009 року про продовження терміну перебування на державній службі листом №8610/30-09 від 25.11.2009 року, визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства у справах сімї, молоді та спорту №549-5 від 10.12.2009 року про втрату чинності наказу Міністерства України у справах сімї, молоді та спорту №455-к від 21.10.2009 року, визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства України у справах сімї, молоді та спорту №98-к від 01.03.2010 року про звільнення, поновити на посаді заступника директора сімейної і гендерної політики та організації оздоровлення Міністерства України у справах сімї, молоді та спорту та стягнути з Міністерства України у справах сімї, молоді та спорту середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.03.2010 року на момент винесення рішення.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.05.2010 року в задоволенні зазначеного адміністративного позову - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою Постановою, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати Постанову суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю. Свої вимоги апелянт аргументує тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а також судом при постановленні рішення було допущено порушення норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними в матеріалах справи доказами, вивчивши заперечення на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до наступного.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України та застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надані, обґрунтовано та неупереджено.

З такими висновками Окружного адміністративного суду м. Києва не може не погодитись і суд апеляційної інстанції.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивача ОСОБА_2 наказом Державного комітету України у справах сім'ї, молоді та спорту від 10.11.1999 року №181-к було призначено на посаду головного спеціаліста відділу роботи з громадськими організаціями управління у справах сім'ї та тендерної рівності Державного комітету України у справах сім'ї, молоді та спорту, а з липня 2009 року вона займала посаду заступника директора департаменту сімейної і тендерної політики та організації оздоровлення Міністерства.

У зв'язку із досягненням граничного віку перебування на державній службі наказом Міністерства № 455-к від 21.10.2009 року позивачу продовжили термін перебування на державній службі до 07.11.2010 року

Після оформлення процедури погодження продовження терміну перебування на державній службі Міністерством було видано наказ №549-к від 10.12.2009 року про втрату чинності наказу Міністерства №455-к від 21.10.2009 року, яким продовжено термін перебування її державній службі, а наказом №98 від 01.03.2010 року позивача було звільнено із займаної посади у звязку з досягненням граничного віку перебування на державній службі.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу»крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі досягнення державним службовцем граничного віку проходження державної служби (стаття 23 цього Закону).

Статтею 23 цього Закону передбачено граничний вік перебування на державній службі.

Так, відповідно до цієї статті Закону граничний вік перебування на державній службі становить 60 років для чоловіків і 55 років для жінок. У разі необхідності керівник державного органу за погодженням з Начальником Головного управління державної служби при Кабінеті Міністрів України може продовжити термін перебування на державній службі, але не більш як на п'ять років.

У виняткових випадках після закінчення цього терміну державні службовці можуть бути залишені на державній службі лише на посадах радників або консультантів за рішенням керівника відповідного державного органу.

Таким чином, граничного віку перебування на державній службі (55 років) ОСОБА_2 досягла у 2004 році. Після цього термін перебування на державній службі їй двічі продовжувався на два та на три роки, а загалом на п'ять років. Зазначені терміни перебування позивача на державній службі було погоджено листами Начальника Головного Управління державної служби України від 12.10.2004 року №42/9568 та від 02.11.2006 року №9396/42-06.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 07.11.2009 року ОСОБА_2 виповнилось 60 років.

За результатами перевірки, проведеної Головного Управління державної служби України, було встановлено факти порушення посадовими особами Міністерства статті 23 Закону України «Про державну службу»при підготовці подання щодо продовження терміну перебування на державній службі заступника директора департаменту сімейної і тендерної політики та організації оздоровлення дітей Міністерства України у справах сім'ї, молоді та спорту ОСОБА_2

У звязку з встановленими фактами лист Головного Управління державної служби України від 05.10.2009 року №7079/42-09 щодо погодження продовження терміну перебування ОСОБА_2 на державній службі був відкликаний як такий, що надісланий помилково.

10.12.2009 року Міністерством було видано наказ №549-к від 10.12.2009 року про втрату чинності наказу Міністерства №455-к від 21.10.2009 року, яким продовжено термін перебування позивача на державній службі до 07.11.2010 року.

Наказом Міністерства від 01.03.2010 року №98-к позивача було звільнено з роботи у звязку з досягненням граничного віку перебування на державній службі.

Відповідно до постанови Кабінетом Міністрів України № 2020 26.12.2003 року було затверджено Порядок погодження продовження терміну перебування на державній службі.

Пунктами 1, 2, 3 цього Порядку передбачено, що для продовження терміну перебування на державній службі державного службовця, який досяг граничного віку перебування на державній службі, встановленого статтею 23 Закону України "Про державну службу", керівник державного органу, в якому працює державний службовець, звертається до Начальника Головного Управління державної служби України з відповідним поданням.

Підставами для подання є вагомий внесок державного службовця у діяльність державного органу або його структурного підрозділу протягом тривалого часу, але не менше одного року, його провідна роль або участь у розробленні, впровадженні нормативно-правових актів, підготовці і виконанні державних, регіональних та галузевих програм, позитивні результати атестації та щорічної оцінки виконання державним службовцем покладених на нього обов'язків і завдань, а також нагородження державними нагородами, Почесною грамотою або заохочувальними відзнаками Кабінету Міністрів України, Нагрудним знаком "Державна служба України «За сумлінну працю»або Почесною грамотою Головного Управління державної служби України, відомчими заохочувальними відзнаками.

Що стосується порядку звільнення працівників, обраних до профспілкових органів слід зазначити, що при вирішенні порушеного питання слід враховувати таке.

Відповідно до частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок).

Також доцільно зауважити, що звільнення з ініціативи роботодавця працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства, установи, організації, не допускається протягом року після закінчення терміну, на який він обирався, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, виявленої невідповідності працівника займаній посаді - або виконуваній роботі внаслідок стану здоровя, який перешкоджає продовженню даної роботи, або вчинення працівником дій, за які законодавством передбачена можливість звільнення з роботи чи зі служби. Така гарантія не надається працівникам у разі дострокового припинення повноважень у цих органах у зв'язку з неналежним виконанням своїх обов'язків або за власним бажанням, за винятком випадків, коли це обумовлено станом здоров'я (частина четверта статті 41 цього Закону).

Посилання позивача на те що вона має правовий імунітет на звільнення, оскільки питання про її звільнення в органі профспілки не розглядалось, голова профспілки Міністерства не переобирався, до уваги колегією суддів не приймає, оскільки у разі звільнення працівника з роботи за статтею 30 Закону України «Про державну службу»на нього не поширюються правила статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

В своїй апеляційній скарзі та в адміністративному позові позивач посилається на те, що вона з 07.12.2009 року по 16.03.2010 року перебувала на лікарняному, а тому відповідно до ч. 3 ст. 40 Кодексу Законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

Однак, викладені доводи апелянта колегія суддів до уваги не приймає, з огляду на таке.

Посилання апелента на те, що вона в період з 07.12.2009 року по 16.03.2010 року знаходилась на лікарняному, що не дозволяло відповідачу розірвати з нею трудові відносини, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки перебування працівника на лікарняному є перешкодою для його звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу згідно ст. 40 КЗпП України, а звільнення позивача відбулось з підстав, визначених Законом України «Про державну службу»- досягнення граничного строку перебування на державній службі, тобто на нього не поширюються правила про недопустимість звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період тимчасової непрацездатності, визначені частиною третьою статті 40 КЗпП, оскільки таке розірвання трудових відносин не можна визнати таким, що проводиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 2, 160, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_2 на Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.05.2010 року залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.05.2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення Постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя В.О. Аліменко

Судді М.В. Данилова

ОСОБА_3

(Повний текст Ухвали складено 18.04.2011 року.)