Справа № 808/1025/15
Суддя: Бойченко Юлія Петрівна
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2015 року 16:30Справа № 808/1025/15 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Бойченко Ю.П. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції

про визнання протиправними та скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Орджонікідзевського відділу Державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції (далі відповідач, Орджонікідзевський ВДВС Запорізького МУЮ), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову б/н від 13.06.2013 про стягнення витрат на проведення виконавчих дій в сумі 3100,00 грн.;

- визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження №28487124 від 17.06.2013.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем неправомірно прийнято постанову про стягнення з позивача витрат на проведення виконавчих дій, оскільки судовим рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя було скасовано заочне рішення суду, на підставі якого судом видано виконавчий лист, а відповідачем було відкрито виконавче провадження. Крім того, представник позивача зазначив, що проведення виконавчих дій авансувалось стягувачем КС «Спілака пенсіонерів України», а тому Держава в особі відповідача не понесла жодних витрат повязаних з проведенням виконавчих дій, а тому відсутні підстави для стягнення з позивача витрат повязаних з проведенням виконавчих дій. Просить задовольнити позовні вимоги. В судове засідання представник позивача не зявився, подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача в письмових поясненнях проти позову заперечує. В обґрунтування заперечень посилається на те, що оскільки позивачем у передбачений законодавством строк в добровільному порядку не виконано рішення суду, то відповідачем розпочато примусове виконання рішення суду. Зазначає, що під час проведення виконавчих дій з примусового виконання рішення суду відповідачем було витрачено грошові кошти в розмірі 3100,00 грн., які відповідно до вимог чинного законодавства підлягають стягненню з позивача. А тому, на думку відповідача, ним правомірно прийнято оскаржувані постанови, просить відмовити в задоволенні позовних вимог та розглядати справу без участі представника відповідача.

Відповідно до ч.4 ст.122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. На підставі приписів ч.6 ст.12 та ч.1 ст.41 КАС України у звязку із неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи судом встановлено, що 21 лютого 2012 року Орджонікідзевським ВДВС Запорізького МУЮ на підставі заяви стягувача та виконавчого листа №2-3129/2011 від 08.02.2012 відкрито виконавче провадження ВП №31262156 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Спілка пенсіонерів України» суми заборгованості за кредитним договором №ЗП-060808А від 06.08.2008 в сумі 1 244 880,00 грн., з них: 540 000,00 грн. тіло кредиту, відсотки у розмірі 704 880,00 грн., а також стягнення судового збору у розмірі 1700,00 грн., витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн., а всього 1 246 700,00 грн.

Позивач, у строк визначений в постанові про відкриття виконавчого провадження, в добровільному порядку не виконав рішення суду, що зумовило виконання відповідачем рішення суду в примусовому порядку.

Так, 18 жовтня 2012 року державним виконавцем Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ проведено арешт майна, що належить позивачу, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1, про що складено акт опису та арешту майна.

23 листопада 2012 року відповідачем прийнято постанову про призначення експерта, субєкта оціночної діяльності субєкта господарювання для участі у виконавчому провадженні, якою призначено експертом субєкта оціночної діяльності субєкта господарювання ОСОБА_2

13 червня 2013 року державним виконавцем Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ прийнято постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій ВП №31262156, якою стягнуто з позивача витрати на проведення виконавчих дій в розмірі 3100,00 грн.

14 червня 2013 року державним виконавцем Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження, якою закінчено виконавче провадження на підставі п.4 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у звязку з прийняттям Орджонікідзевським районним судом м.Запоріжжя ухвали від 13.06.2013 по справі №335/5695/13-ц, якою скасовано заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24.11.2011.

17 червня 2013 року прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №38487124 щодо стягнення з позивача на користь держави витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 3100,00 грн.

Позивач, не погодившись постановами державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 13.06.2013 ВП №31262156 та постановою про відкриття виконавчого провадження від 17.06.2013 ВП №38487124, звернувся з позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що виконання рішення суду здійснюється органом державної виконавчої служби у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV (надалі - Закон № 606).

Так, ст. 1 Закону №606 передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Положеннями ст. 2 Закону №606 встановлено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці.

Згідно ст.11 Закону №606 державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом (ч.2 ст.11 Закону №606).

Статтею 25 Закону №606 встановлено порядок прийняття виконавчого документа до виконання та дії державного виконавця. Так, державний виконавець у 3-денний строк з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Таким чином, зі змісту статті 25 Закону №606 вбачається, що підставою для стягнення з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій є фактичне здійснення державним виконавцем дій (заходів) з примусового виконання судового рішення. Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідачем вживались заходи щодо примусового виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, а саме накладався арешт на майно позивача, залучався експерт для проведення оцінки майна, тощо.

Відповідно до ч.1 ст.41 Закону №606 витрати органів державної виконавчої служби, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Частиною 3 ст.41 Закону №606 кошти виконавчого провадження складаються з: 2) авансового внеску стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 3) стягнутих з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій; 4) інших надходжень, що не суперечать законодавству.

Згідно ч.4 ст.41 Закону №606 до витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, належать кошти, за рахунок яких здійснено оплату: 1) перевезення, зберігання і реалізації майна боржника; 2) послуг експертів, суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до провадження виконавчих дій; 3) поштового переказу стягувачу стягнених аліментних сум; 4) проведення розшуку боржника, його майна або розшуку дитини; 5) розміщення оголошення в засобах масової інформації; 6) виготовлення та пересилання документів виконавчого провадження, ведення Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень; 7) інших витрат, необхідних для забезпечення належної організації виконання рішень органами державної виконавчої служби.

З матеріалів справи судом встановлено, що відповідачем на проведення примусових дій по виконанню рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя витрачено грошові кошти в розмірі 3100,00 грн., що підтверджується актом №579/2 від 13.06.2013 про витрати на проведення виконавчих дій.

Відповідно до ч.5 ст.41 Закону №606 про стягнення з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відповідного відділу державної виконавчої служби.

Підпунктом 3.13.1 п.3.13 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/15 (далі Інструкція №512/15), передбачено, що про стягнення з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Про розмір витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, державний виконавець відповідно до розрахунку витрат, наданого фінансовою службою відповідного головного управління юстиції, складає акт про витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій (додаток 1), у якому зазначаються перелік та суми витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що оскільки позивачем в добровільному порядку, в строк визначений державним виконавцем, не виконано рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, що призвело до вчинення державним виконавцем дій по примусовому виконанню рішення суду та витрат коштів виконавчого провадження в розмірі 3100,00 грн., то наявні підстави для стягнення з позивача витрат на проведення виконавчих дій в розмірі 3100,00 грн.

Щодо посилань представника позивача на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13.06.2013 по справі №335/5695/13-ц, якою скасовано заочне рішення суду від 24.11.2011 про стягнення з позивача заборгованості в розмірі 1 246 700,00 грн., суд зазначає, що оскільки відповідачем заходи по примусовому виконанню рішення суду та відповідно і витрати на проведення виконавчих дій були понесені відповідачем до скасування судом рішення про стягнення з позивача заборгованості в розмірі 1 246 700,00 грн., то саме на позивача покладається обовязок відшкодувати витрати на проведення виконавчих дій в сумі 3100,00 грн., які були витрачені у звязку з невиконанням позивачем судового рішення в добровільному порядку, яке до скасування було обовязкове до виконання на всій території України.

Суд не приймає посилання представника позивача на те, що у відповідача відсутні підстави для стягнення з позивача витрат на проведення виконавчих дій, оскільки витрати виконавчого провадження було авансовано стягувачем КС «Спілка пенсіонерів України», з огляду на наступне.

З наданого до матеріалів справи листа Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ від 18.12.2012 №1026/2, судом встановлено, що відповідач просить КС «Спілка пенсіонерів України» провести авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, а саме витрат на оцінку майна в розмірі 3000,00 грн. Проте, на переконання суду, такий лист не може свідчити про проведення КС «Спілка пенсіонерів України» авансування витрат, а лише свідчить про звернення відповідача до стягувача с таким проханням.

Крім того, суд зазначає, що чинне законодавство не містить приписів за яких, у разі якщо авансування витрат по проведенню виконавчих дій здійснювалось стягувачем, то понесенні витрати не стягуються з боржника.

Навпаки ч. 2 ст. 42 Закону №606 передбачено, що після завершення виконавчого провадження авансовий внесок повністю повертається стягувачу, якщо інше не передбачено цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Закону №606 розподіл стягнутих державним виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаної від реалізації майна боржника) здійснюється у такому порядку: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок сторін та інших осіб на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати державної виконавчої служби, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, не покриті авансовим внеском сторін та інших осіб; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми; 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені державним виконавцем відповідно до вимог цього Закону.

Таким чином, суд зазначає, що витрати повязані з примусовим проведенням виконавчих дій стягуються з боржника в незалежності від того авансувались стягувачем такі витрати чи ні, а потім розподіляються між стягувачем та Державою в порядку передбаченому чинним законодавством.

За таких обставин, суд дійшов, що відповідачем правомірно прийнято постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 13.06.2013 ВП №31262156.

Щодо правомірності прийняття відповідачем постанови про відкриття виконавчого провадження від 17.06.2013 ВП №38487124 щодо стягнення з позивача на користь держави витрат на проведення виконавчих дій в розмірі 3100,00 грн., суд зазначає наступне.

Згідно пп.3.13.2 п.3.13 Інструкції №512/15 у разі якщо виконавче провадження було завершено, а витрати на організацію та проведення виконавчих дій не були стягнуті, постанова про стягнення витрат на організацію та проведення виконавчих дій виділяється в окреме провадження в порядку, передбаченому підпунктом 3.7.4 пункту 3.7 цього розділу.

Враховуючи те, що під час закінчення виконавчого провадження №31262156, з позивача не було стягнуто витрати на провадження виконавчих дій, суд дійшов висновку про правомірність виділення постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій в окреме виконавче провадження та прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження від 17.06.2013 ВП №38487124 щодо стягнення з позивача на користь держави витрат на проведення виконавчих дій в розмірі 3100,00 грн.

В силу ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідачем доведено правомірність прийнятих постанов.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій, бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, серед іншого, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач підчас прийняття оскаржуваних постанов діяв обґрунтовано та у відповідності до Конституції України та законів України.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Відповідно до ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір» під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги. Отже, у звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог, суд дійшов висновку про стягнення з позивача решти суми судового збору в розмірі 1644,30 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 14, 86, 158-163, 181, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

2.Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на р/р 4006, отримувач коштів Державний бюджет Ленінського району м. Запоріжжя, банк ГУДКСУ у Запорізькій області, МФО 813015, , судовий збір в розмірі 1644,30 грн. (одна тисяча шістсот сорок чотири гривні 30 коп.).

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Ю.П.Бойченко