Справа № 807/1534/15
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2015-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

03 вересня 2015 рокум. Ужгород№ 807/1534/15

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гаврилка С.Є.

з участю секретаря судового засідання Штефанюк Н.І.

за участі:

позивача не зявився;

представника позивача ОСОБА_1;

представника відповідача ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщення Закарпатського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою Фізичної особи, яка провадить незалежну професійну діяльність ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Головного управління ДФС у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 160 частини 3 КАС України 03 вересня 2015 року було проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Постанову у повному обсязі складено 04 вересня 2015 року.

07 серпня 2015 року ОСОБА_3, звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Головного управління ДФС у Закарпатській області, якою просить суд: визнати протиправними податкові повідомлення-рішення від 23 липня 2015 року за №№ НОМЕР_1, НОМЕР_2; визнати протиправною вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-/2348 від 23 липня 2015 року, а також визнати протиправним рішення про застосування штрафних санкцій за № НОМЕР_3 від 23 липня 2015 року.

Обґрунтовуючи свої позовні вимог, позивач, зокрема, вказав таке. Відповідно до акту перевірки № 1238/07-01-17-01/НОМЕР_4 від 10 липня 2015 року, відповідачем під час перевірки встановлено заниження позивачем грошового зобовязання з ПДФО від провадження незалежної професійної діяльності за 2012-2014 роки на загальну суму 3730,23 грн. та, як наслідок, заниження позивачем ЄСВ за цей же період на загальну суму 8629,23 грн.. Також цим за результатами перевірки встановлено порушення позивачем статті 178 пункту 178.6 ПК України, а саме неналежне ведення книги обліку доходів і витрат. Позивач вказує, що оскаржені рішення субєкта владних повноважень прийняті таким протиправно в супереч нормам чинного законодавства.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги за обставин, викладених у позовній заяві, підтримав повністю, дав аналогічні пояснення та просив суд задовольнити позовну заяву повністю.

Представник відповідача під час судового розгляду позовні вимоги заперечив повністю з мотивів, викладених у запереченнях проти позову, Зокрема представник відповідача пояснив, що під час перевірки відповідач діяв правомірно. Висновки, що зафіксовані в акті перевірки, відповідають матеріалам перевірки, таким чином і рішення, що прийняті за результатами перевірки є правомірними. За наведених обставин представник відповідача просив відмовити в задоволені позову повністю.

Зясувавши всі обставини у справі та перевіривши їх належними та допустимими доказами суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає до задоволення з огляду на наступне.

В судовому засіданні встановлено, що працівниками ДПІ у м. Ужгороді проведено документальну планову виїзну перевірку платника податків, який провадить незалежну професійну діяльність ОСОБА_3, щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2014 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2014 року.

За результатами вказаної перевірки 10 липня 2015 року був складений відповідний акт за № 1238/07-01-17-01/НОМЕР_4 (далі по тексту акт перевірки) (а.с.а.с. 12-22).

Відповідно до вказаного акту перевірки, такою перевіркою було встановлено наступні порушення, які з точки зору відповідача були допущені позивачем: 1. статті 164 пункту 164.2 підпункту 164.2.17 підпункту „е, статті 178 пунктів 178.2 та 178.3 ПК України, у звязку з чим самозайнятій особі ОСОБА_3 донараховано до сплати податку на доходи фізичних осіб від провадження незалежної професійної діяльності у сумі 3730,23 грн., у тому числі за 2012 рік 1356,45 грн., за 2013 рік 1356,44 грн. та за 2014 рік 1017,34 грн.; 2. Статті 7 частини 1 пункту 2 абзацу 1, статті 8, статті 9 пункту 2 Закону України „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування із змінами та доповненнями, у результаті чого визначено суму єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування у загальному розмірі 8629,23 грн.; 3. Статті 169 пункту 169.1 підпункту 169.1.1 та пункту 169.4 підпункту 169.4.1 ПК України, чим занижено податок на доходи фізичних осіб при застосуванні податкової соціальної пільги до нарахованого доходу найманого працівника за грудень 2013 року та серпень 2014 року на загальну суму 96,68 грн.; 4. Статті 178 пункту 178.6 ПК України, в частині неналежного ведення книги обліку доходів та витрат за 2012-2014 роки; 5. статті 7 частини 1 України „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, в частині заниження бази нарахування єдиного внеску за березень 2014 року на суму 447,74 грн..

На підставі вказаного акту перевірки відповідачем були прийняті: податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 23 липня 2015 року, яким збільшено суму грошового зобовязання по податку на доходи фізичних осіб, що сплачує фізична особа за результатами річного декларування в розмірі 3730,23 грн. за основним платежем та 932,56 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) (а.с. 23); податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_2 від 23 липня 2015 року, яким за порушення позивачем статті 178 пункту 178.6 ПК України (неналежне ведення книги обліку доходів і витрат) застосовано штраф у розмірі 510 грн. (а.с. 24); вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-/2348 від 23 липня 2015 року, щодо сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування у розмірі 8629,23 грн. (а.с. 25); рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № НОМЕР_3 від 23 липня 2015 року, яким до позивача застосовано штраф у розмірі 902,15 грн. за донарахування за результатами перевірки відповідачем позивачеві своєчасно не нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування у розмірі 8629,23 грн. (а.с. 26).

Відповідно до статті 2 частини 1 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно з частиною 3 цієї статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закріплений конституційно принцип законності також міститься і у статті 21 пункті 21.1 ПК України, а саме: посадові особи контролюючих органів зобовязані, зокрема, дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Відповідно до статті 14 пункту 14.1 підпункту 14.1.226 ПК України, самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Законодавцем до незалежної професійної діяльності, відповідно до цієї норми, віднесено, зокрема й, діяльність приватних нотаріусів.

Під час судового розгляду встановлено, що позивач є самозайнятою особою, а саме здійснює незалежну професійну діяльність діяльність приватного нотаріуса, що також зафіксовано в акті перевірки (а.с. 12 (на звороті)).

Судом також встановлено, що позивач у період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2014 року (період, за який проходила перевірка) був самозайнятою особою, а саме здійснював незалежну професійну діяльність діяльність приватного нотаріуса.

Щодо встановленого під час перевірки та зафіксованого в акті перевірки заниження грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб (далі по тексту ПДФО) на суму 3730,23 грн..

Підставою для висновку про заниження позивачем грошового зобовязання з ПДФО на загальну суму 3730,23 грн. стало те, що з точки зору відповідача, платник податків занизив свій оподатковуваний дохід на суму додаткового блага у розмірі 24868,17 грн. (стаття 164 пункт 164.2 підпункт 164.2.17 підпункт „е ПК України), що отримане позивачем у вигляді користування майном згідно договору позички, яке контролюючим органом визначено: як безоплатне отримання послуг оренди.

Відповідно до статті 14 пункту 14.1 підпункту 14.1.47 ПК України (в редакції чинній на момент існування спірних правовідносин) додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов'язаний з виконанням обов'язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

Перелік доходів у вигляді додаткового блага наданий у статті 164 пункті 164.2 підпункті 164.2.17 ПК України. Так, згідно статті 164 пункті 164.2 підпункті 164.2.17 підпункту „е ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються, зокрема, дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді: вартості безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг), визначеної за правилами звичайної ціни, а також суми знижки звичайної ціни (вартості) товарів (робіт, послуг), індивідуально призначеної для такого платника податку.

Під час судового розгляду зясовано, що позивач у періоді що перевірявся, у своїй діяльності використовувала приміщення, що знаходиться у АДРЕСА_1, площею 26,7 кв.м. Вказаним приміщенням позивач користувалась на підставі договору позички від 01 січня 2012 року (із врахуванням договору про внесення змін від 01 січня 2012 року). Вказаний договір та додаток до нього був укладений із громадянином ОСОБА_4, як позичкодавцем, який в свою чергу є чоловіком позивача, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ФМ № 021757 від 25 листопада 2006 року (а.с.а.с. 27-29).

Відповідно до пункту 1 договору позички від 01 січня 2012 року, позичкодавець (громадянин ОСОБА_4В.) безоплатно передав позивачеві (користувачу), а позивач прийняла від позичкодавця 80/800 частини житлового будинку, що складають квартиру АДРЕСА_2, для користування протягом строку встановленого даним договором (а.с. 27).

Договором про внесення змін до договору позички від 01 січня 2012 року були внесенні зміни до договору позички від 01 січня 2012 року. Зокрема, в абзаці 2 пункту 1 договору зафіксовано, що вказана вище житлова квартира є спільною сумісною власністю подружжя (ОСОБА_3 та ОСОБА_4В.), так як придбана ними в період перебування в зареєстрованому шлюбі на підставі статті 60 Сімейного кодексу України, користувач ОСОБА_3 користується виключно своєю частиною квартири, а в разі необхідності та виникнення потреби користувач може користуватися частиною квартири, що належить позичкодавцю (а.с. 28).

Пунктом 8 договору позички (у зміненій редакції) вказано, строк дії договору позички термін якого є 1 рік. Цією ж договірною нормою також передбачена можливість пролонґації цього договору на тих самих умовах та на той самий строк.

Відповідно до статті 827 ЦК України, за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобовязується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними.

Таким чином в даному випадку між позивачем ОСОБА_3, як позичальником (користувачем) та її чоловіком громадянином ОСОБА_4, як позичкодавцем, на підставі вищевказаного договору позички від 01 січня 2012 року (із урахуванням договору про внесення змін) виникли правовідносини позички повязані із безоплатним користуванням майном за цивільно-правовою угодою. Відповідно вказаний договір по своїй суті жодних орендних правовідносин, як про це зазначено у акті перевірки відповідача, не породжує.

Відповідно до статті 759 частини 1 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобовязується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Тобто істотною умовою договору найму (оренди) є його оплатність.

Отже, договір укладений між позивачкою та громадянином ОСОБА_4 не підпадає під ознаки договору найму (оренди), а є саме договором позички.

Відповідачем не було враховано, що основною кваліфікуючою ознакою договору позички є його безоплатність. Разом з тим, Цивільний кодекс України встановлює в якості загального правила відплатний характер всіх договорів, якщо інше не встановлене договором, законом або не випливає із суті договору (стаття 626 частина ЦК України), а тому, відповідно до статті 827 частини 2 ЦК України, безоплатність відносин по передачі майна у користування має бути прямо визначена в договорі або випливати із суті відносин між сторонами.

Отже, оскільки сторонами вищевказаного договору позички від 01 січня 2012 року обумовлено саме безоплатне користування майном, то такий договір за своєю суттю та правовою природою є саме договором позички, а не договором найму (оренди) як зазначає відповідач.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що стаття 827 частина 3 ЦК України хоч і розповсюджує на правове регулювання договору позички положення Глави 58 „Найм (Оренда) ЦК України, проте необхідно мати на увазі, що правила стосовно оплатного користування майном (зокрема стаття 762 „Плата за користування майном ЦК України), які властиві орендним відносинам, для договору позички застосовуватися не можуть в силу суті самого договору, яка полягає у безоплатному користуванні майном. Саме оплатність чи безоплатність користування майном і різнять ці два правочини.

За умовами вказаного вище договору позички позивач жодних доходів у вигляді додаткових благ, не отримує. Ні стаття 164 пункт 164.2 підпункт 164.2.17 підпункт „е ПК України (на котрий у акті перевірки посилається відповідач), ні інші норми Податкового кодексу України факт отримання позивачем у безоплатне користування майна за договором позички, як додаткове благо такого платника не кваліфікують.

Позичка не вважається доходом (в т.ч. додатковим благом) особи, що отримала позичку, і, відповідно, протягом строку дії договору не є обєктом оподаткування згідно зі статтею 14 пунктом 14.1 підпунктом 14.1.47 та статтею 164 пунктом 164.2 підпунктом 164.2.17 підпунктом „е ПК України .

Про безпідставність застосування до спірних правовідносин статті 14 пункту 14.1 підпункту 14.1.47 та статті 164 пункту 164.2 підпункту 164.2.17 підпункту „е ПК України (які визначають порядок оподаткування отриманих платником податків додаткових благ) та протиправність в цій частині висновків акту перевірки свідчить також та обставина, що згідно імперативних приписів статті 14 пункту 14.1 підпункту 14.1.47 ПК України додаткові блага надаються платнику податків виключно податковим агентом, який зобовязаний нараховувати, утримувати та сплачувати податок до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі.

Відповідно до статті 14 пункту 14.1 підпункту 14.1.180 ПК України, податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

В даному випадку відповідачем не було враховано, що позичкодавцем за договором позички від 01 січня 2012 року є фізична особа громадянин ОСОБА_4, який в силу наведених вимог статті 14 пункту 14.1 підпункту 14.1.180 ПК України по відношенню до позичальника (у даному випадку позивача), який згідно зі статтею 178 ПК України є самостійним платником податків не є податковим агентом та, відповідно, надавати їй жодних додаткових благ, у розумінні статті 14 пункту 14.1 підпункту ПК України, не може.

Отже, висновки відповідача, що фізична особа громадянин ОСОБА_4, надав безоплатно позивачеві орендні послуги, вартість яких за даними перевірки визначено у розмірі 24868,17 грн. та вартість яких, на думку відповідача, повинна була бути включена позивачем до його оподаткованого доходу як додаткове благо, є безпідставними та такими, що не ґрунтується на законі.

Статтею 4 пунктом 4.1 підпунктом 4.1.4 ПК України встановлена презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Водночас невірним є посилання відповідача, під час визначення доходів позивача, як позичальника майна за договором позички, на приписи статті 170 пункту 170.1 підпункту 170.1.2. ПК України та, відповідно, на можливість застосування методики визначення мінімальної суми орендного платежу за нерухоме майно фізичних осіб (затвердженою постановою КМУ № 1253 від 29.12.2010), оскільки норма статті 170 пункту 170.1 підпункту 170.1.2. ПК України регулює, зокрема, порядок оподаткування доходу фізичних осіб-орендодавців від надання нерухомості в оренду.

Під час судового розгляду встановлено, що позивачем майно в оренду не надавалось, та, відповідно, доходи від надання майна в оренду позивач не отримувала, тому не вірним є застосування відповідачем при визначені бази оподаткування податком на доходи фізичних осіб саме щодо отримання позивачем доходів від провадження незалежної професійної діяльності норми статті 170 пункту 170.1 підпункту 170.1.2. ПК України.

Також відповідачем не було враховано, що майно (80/800 частини житлового будинку, що складають квартиру АДРЕСА_2), яке позивач використовує для здійснення незалежної професійної діяльності належить їй на праві спільної сумісної власності.

Так, статтею 60 частиною 1 СК України та статтею 368 частиною 3 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 369 частини 1 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Оскільки в даному випадку майно: 80/800 частини житлового будинку, що складають квартиру АДРЕСА_2, набуте у власність чоловіком позивачки ОСОБА_4, за час шлюбу із ОСОБА_3 (а.с. 30), то в силу імперативних вимог статей 60, 63 СК України, статей 368 та 369 ЦК України таке майно належить позивачеві та її чоловікові ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності та, як наслідок, відповідне майно ними використовується спільно.

Таким чином, використання для провадження незалежної професійної діяльності позивачем майна, яке їй в силу закону належить на праві спільної сумісної власності, не може вважатися її додатковим благом у розумінні статті 14. пункту 14.1 підпункту 14.1.47 ПК України.

За таких обставин висновки відповідача, що містяться в акті перевірки щодо заниження позивачем оподаткованого доходу на загальну суму 24868,17 грн. та, відповідно, заниження грошового зобовязання з ПДФО на загальну суму 3730,23 грн. є протиправними, не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, а також нормах діючого законодавства України, а відтак податкове повідомлення-рішення за № НОМЕР_1 від 23 липня 2015 року необхідно визнати протиправним.

Щодо донарахування позивачеві єдиного соціального внеску.

Як вбачається із акту перевірки у звязку із заниженням позивачем доходу, який підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб та на який нараховується єдиний соціальний внесок згідно вимог Закону України „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування позивачеві було донараховано єдиний соціальний внесок на суму 8629,23 грн..

Як вже було наголошено, під час проведення перевірки відповідачем протиправно зроблено висновок щодо заниження позивачем оподатковуваного доходу у 2012-2014 роках на суму 24868,17 грн. та відповідно протиправно визначено додаткові суми чистого доходу. Протиправність визначення відповідачем спірних сум чистого доходу свідчить про відсутність законних підстав визначати такий дохід базою для визначення єдиного соціального внеску згідно вимог Закону України „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування.

Вищевказане свідчить про протиправність донарахування відповідачем позивачеві єдиного внеску у розмірі 8629,23 грн. та, як результат, про протиправність застосування до позивача штрафу у розмірі 902,15 грн., а тому відповідні вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-/2348 від 23 липня 2015 року та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № НОМЕР_3 від 23 липня 2015 року необхідно визнати протиправними.

Щодо податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_2 від 23 липня 2015 року, яким застосовано штраф у розмірі 510 грн. (за порушення позивачем статті 178 пункту 178.6 ПК України неналежне ведення книги обліку доходів і витрат).

Під час проведення перевірки відповідачем встановлено неналежне ведення позивачем у періоді, що перевірявся, книги обліку доходів і витрат. Дане порушення було відображено в акті перевірки. Відповідачем встановлено, що позивачем зроблено 4 підсумкові записи за період 2012-2014 роки на суму річного доходу, в той час як, на думку відповідача, нотаріус зобовязаний вносити записи про отримані за кожний день доходи та витрати, які він здійснив за цей же день. Таким чином відповідач вказує на порушення позивачем статті 178 пункту 178.6 ПК України.

У звязку з виявленим порушенням статті 178 пункту 178.6 178 ПК України у вигляді неналежного ведення книги обліку доходів і витрат, відповідачем 23 липня 2015 року прийнято податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_2, яким до позивача застосовано штрафні санкцій у розмірі 510 грн. на підставі статті 121 пункту 121.1 ПК України.

У судовому засіданні представник позивача вказав на те, що дійсно наявні певні порушення, що допущені позивачем при веденні книги обліку доходів і витрат.

Однак суд вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до статті 178 пункту 178.6 ПК України, фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, зобовязані вести облік доходів і витрат від такої діяльності. Форма такого обліку та порядок його ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Для реєстрації Книги обліку доходів і витрат фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, подають до контролюючого органу за місцем обліку примірник Книги у разі обрання способу ведення Книги у паперовому вигляді.

Відповідно до статті 121 пункту ПК України, незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених статтею 44 цього Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (крім документів, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 510 гривень.

У спірному випадку при застосуванні до позивача, за неналежне ведення книги обліку доходів і витрат, штрафних санкцій на підставі статті 121 пункту 121.1 ПК України відповідач діяв протиправно, а саме відповідачем не було враховано, що положення цієї норми передбачають відповідальність платника податків саме за незабезпечення платником податків зберігання первинних документів протягом установлених строків їх зберігання та/або ненадання платником податків цих документів, зазначеною нормою передбачено вичерпний перелік випадків, які є підставою притягнення до юридичної відповідальності, а саме не зберігання та/або ненадання первинних документів.

В той же час, до вказаних підстав не відноситься можливе порушення позивачкою приписів статті 178 пункту 178.6 ПК України стосовно неналежного ведення книги обліку доходів та витрат за 2012-2014 роки, яка була надана позивачкою відповідачу під час перевірки.

Таким чином, оскільки позивачем під час перевірки було надано книгу обліку доходів та витрат за 2012-2014 року, то відповідно позивач не може бути притягнутий до відповідальності на підставі статті 121 пункту 121.1 ПК України за неналежне ведення книги обліку доходів та витрат, тому що зазначена норма порушення не передбачає відповідальності самозайнятої особи за вказане порушення.

Вищевказане свідчить про протиправність застосування відповідачем до позивача штрафних санкцій у розмірі 510 грн. на підставі статті 121 пункту 121.1 ПК України за неналежне ведення книги обліку доходів та витрат, а тому податкове повідомлення-рішення від 23 липня 2015 року за № НОМЕР_2 необхідно визнати протиправним.

Відповідно до статті 71 частини 2 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідачем під час судового розгляду не було доведено суду правомірності оскаржуваних позивачем рішень.

Відповідно до статті 162 частини 2 пункту 1 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема про визнання протиправними рішення субєкта владних повноважень чи окремих його положень і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень.

Відповідно до статті 11 частини 2 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

З метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача суд вважає за можливе вийти за межі позовних вимог та скасувати рішення субєкта владних повноважень, що оскаржуються позивачем.

За наведених обставин суд констатує, що права та інтереси позивача порушені та потребують судового захисту, а відтак оскаржені позивачем рішення субєкта владних повноважень необхідно визнати протиправними та скасувати.

Керуючись статтями 9, 11, 70, 71, 86, 60-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву Фізичної особи, яка провадить незалежну професійну діяльність ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Головного управління ДФС у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 23 липня 2015 року.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_2 від 23 липня 2015 року.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-/2348 від 23 липня 2015 року.

Визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій № НОМЕР_3 від 23 липня 2015 року/

Присудити з Державного (місцевого) бюджету України (м. Ужгорода) на користь ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору у розмірі 182,70 грн., що сплачений відповідно до квитанції за № НОМЕР_5 від 07 серпня 2015 року через АТ "КомінвестБанк".

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається через Закарпатський окружний адміністративний суд з одночасним надсиланням її копії до суду апеляційної інстанції. У випадках, встановлених статтею 167 частиною 4 цього Кодексу десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

СуддяОСОБА_5