Справа № 826/9800/15
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2015-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 вересня 2015 року № 826/9800/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Шулежка В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві, за участю третіх осіб - ОСОБА_2, ОСОБА_3, про звільнення майна з-під арешту,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», позивач) до відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві (далі - ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві, відповідач), за участю третіх осіб - ОСОБА_2 (далі - третя особа 1), ОСОБА_3 (далі - третя особа 2), про звільнення майна з-під арешту, який накладено постановою ВДВС Печерського РУЮ в м. Києві від 15.07.2013 в межах виконавчого провадження №35466953 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до кредитного договору від 11.09.2007 № 014/3847/73/60516 позивачем був наданий кредит третій особі 1 в сумі 49500,00 дол. США зі сплатою 13,5 % річних та кінцевим терміном погашення до 11.09.2014. Для забезпечення зобов'язання був укладений договір застави транспортного засобу від 11.09.2007 № 014/3847/73/60516 до кредитного договору, за умовами якого третьою особою 1 позивачу переданий транспортний засіб марки LEXUS, модель RX 350, 2007 року випуску, кузов НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3 від 07.09.2007 року, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Однак, маючи намір реалізувати своє право вимоги на заставлене майно, позивач 09.04.2015 з Державного реєстру обтяжень рухомого майна дізнався, що постановою ВДВС Печерського РУЮ в м. Києві від 06.12.2013 накладено арешт на все рухоме майно боржника та заборону його відчуження по виконавчому провадженню №35466953 про стягнення заборгованості ОСОБА_2, що, на його думку, порушує його переважне право заставодержателя, перед іншими кредиторами, для задоволення своїх вимог за рахунок предмету застави.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив йог задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні пояснив, що на виконанні у відділі перебуває виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості на суму 388235,85 грн., яке ще не закінчене. Водночас, зазначив, що згідно даних Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень 12.05.2011 державним виконавцем відмовлено у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва від 19.07.2010 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 488652,34 грн.

Третя особа 1 не прибула в судове засідання, хоча про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином, надіслала до суду заяву, в якій просить розглядати справу за її відсутності.

Представник третьої особи 2 проти позову заперечував, пояснивши, що вперше виконавче провадження № 5155724 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості на суму 388235,85 грн. на користь ОСОБА_3 було відкрито постановою від 24.10.2007 ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві на виконання в/листа № 2-2007/07 від 16.10.2007 року. У межах виконавчого провадження, відкритого 30.11.2012, накладено арешт на все рухоме майно боржника та заборону його відчуження постановою від 15.07.2013 та внесено відповідний запис № 14057159 від 06.12.2013 до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Також представник третьої особи 2 стверджує, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09.02.2010 по справі № 2-432/2010 за позовом позивача по даній справі до ОСОБА_2, кредитний договір № 014/3847/73/60516 від 11.09.2007 між сторонами розірваний та стягнута заборгованість у сумі 486202,34 грн., що відповідно до ст.ст. 593, 653 ЦК України є підставою припинення зобов'язання, тому вважає, що права позивача не можуть бути порушеними, оскільки виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача з приводу виконання судового рішення не існувало та не існує.

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України, суд продовжив розгляд справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, судом встановлено наступне.

Між позивачем та ОСОБА_2 укладено кредитний договір від 11.09.2007 № 014/3847/73/60516 на суму 49500,00 дол. США зі сплатою 13,5 % річних та кінцевим терміном погашення до 11.09.2014.

З метою забезпечення зобов'язання між сторонами укладений договір застави транспортного засобу від 11.09.2007 № 014/3847/73/60516 до кредитного договору, за умовами якого ОСОБА_2 позивачу переданий транспортний засіб марки LEXUS, модель RX 350, 2007 року випуску, кузов НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3 від 07.09.2007 року, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Одночасно постановою ВДВС Печерського РУЮ в м. Києві від 30.11.2012 відкрито виконавче провадження № 35466953 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості на суму 388235,85 грн. на виконання в/листа Апеляційного суду м. Києва по справі № 2-2007/07 від 16.10.2007.

У межах даного виконавчого провадження був накладений арешт на все рухоме майно боржника та заборону його відчуження постановою ВДВС від 15.07.2013 та внесений відповідний запис № 14057159 від 06.12.2013 до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Позивач, вважає, що арешт накладений ВДВС Печерського РУЮ в м. Києві на рухоме майно позичальника (застоводавця) порушує його права як заставодержателя, а тому звернувся з відповідним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього підлягають примусовому виконанню.

Стаття 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що державний виконавець зобов'язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому повноваження у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Відповідно до положень ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження.

Згідно Закону України «Про заставу», застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 2 ст. 1 Закону України «Про заставу» визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Згідно зі ст.ст. 19, 20 цього Закону, за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.

Відповідно до ст. 54 Закону України «Про заставу», звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Як зазначалось вище, право на предмет застави у позивача виникло на підставі договору застави транспортного засобу від 11.09.2007 № 014/3847/73/60516.

Кредитні зобов'язання ОСОБА_2 не виконувалися, що стало підставою звернення позивача до суду.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09.02.2010 по справі № 2-432/2010 за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2, кредитний договір від 11.09.2007 № 014/3847/73/60516, укладений між сторонами розірвано та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором у розмірі 486 202,34 грн., на відшкодування витрат по сплаті судового збору 1700 грн., на відшкодування витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи 120 грн., витрати на подачу оголошення в газету «Урядовий кур'єр» 630 грн.

Вказане судове рішення набрало законної сили 08.04.2010, що підтверджується відміткою Печерського районного суду м. Києва.

В той час, в ході розгляду справи встановлено, що постановою ВДВС Печерського РУЮ в м. Києві від 30.11.2012 відкрито виконавче провадження № 35466953 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості на суму 388 235,85 грн. на виконання виконавчого листа Апеляційного суду м. Києва по справі № 2-2007/07 виданого 16.10.2007.

У межах даного виконавчого провадження був накладений арешт на все рухоме майно боржника та заборону його відчуження постановою ВДВС від 15.07.2013 та внесений відповідний запис № 14057159 від 06.12.2013 до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

В свою чергу, листом ВДВС Печерського РУЮ в м. Києві від 04.03.2014 № 492/8 повідомлено ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про існування виконавчого провадження на суму 388 235,85 грн. на користь ОСОБА_3 та з'ясовувалася можливість реалізації майна, що є предметом застави, на що банком була надана відповідь листом від 15.04.2014.

У вказаному листі позивач зазначив, що станом на 15.04.2014 розмір заборгованості третьої особи 1 становить 961 241,88 грн. та повідомив про те, що він заперечує проти звернення стягнення на майно, що є предметом застави.

Між тим, позивач не надав суду доказів, які б підтверджували настання заставного випадку згідно з договором застави та доказів звернення ним стягнення на виконання кредитного договору, забезпеченням по якому був договір застави.

Навпаки, позивачем не використано його право на примусове виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 09.02.2010 по справі № 2-432/2010, яким розірвано кредитний договір від 11.09.2007 № 014/3847/73/60516 між позивачем та ОСОБА_2 і стягнуто на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором.

Доказів виконання вказаного судового рішення позивачем не надано.

Більш того, як зазначив відповідач у своїх поясненнях, що згідно даних Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень 12.05.2011 державним виконавцем на підставі п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» відмовлено у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва від 19.07.2010 у справі №2-423/10 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 488 652,34 грн., оскільки відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження за заявою стягувача або його представника за довіреністю. В той час, заява про відкриття виконавчого провадження представника АТ «Райффайзен Банк Аваль» була не підписана представником, а також відсутня довіреність на представництво інтересів. Даний виконавчий документ повторно до відділу не надходив.

Згідно з ч. 2 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Відповідно до ст. 593 Цивільного кодексу України право застави припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про заставу» заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання.

Таким чином, оскільки забезпечене заставою кредитне зобов'язання припинено розірванням судом кредитного договору, посилання позивача на порушення його прав як заставодержателя за цим кредитним договором безпідставні.

Враховуючи викладене, у суду відсутні законні підстави для звільнення з під арешту майна, який накладено постановою ВДВС Печерського РУЮ в м. Києві від 15.07.2013 в межах виконавчого провадження №35466953 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог і відсутність підстав для їх задоволення.

Беручи до уваги положення ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України відшкодування судового збору позивачу не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя В.П. Шулежко