Справа № 2а-5817/10/1770
Суддя: Комшелюк Т.О.
Дата ухвалення: 2011-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2а-5817/10/1770

02 лютого 2011 року 13год. 10хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Комшелюк Т.О. за участю секретаря судового засідання Анікушина В.М. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3
до Сарненська районна державна адміністрація
про зобов"язання надати земельну ділянку у приватну власність , -
ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача про зобовязання надати земельну ділянку у приватну власність. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач працював на Сарненському міжгосподарському комбікормовому заводі в подальшому колективному переробному сільськогосподарському підприємстві «Новатор» з 18.12.1984 року по 02.01.1992 рік і звільнений з даного підприємства в звязку з виходом на пенсію. В квітні 2007 року позивач звернувся з заявою до Немовицької сільської ради Сарненського району з проханням надати дозвіл приватизувати земельну ділянку в розмірі 2,0га для ведення особистого селянського господарства із земель, які були в постійному користуванні Сарненського міжгосподарського комбікормового заводу відповідно до ст.121 ЗК України. Рішенням сесії від 27 квітня 2007 року в її проханні було відмовлено. В травні 2008 року позивач звернувся вже до відповідача з проханням в порядку ст.118 ЗК України, надати їй земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства в розмірі 2,0 га з земель, які раніше перебували в користуванні КСПП «Новатор», на що листом від 27.06.2008р. їй було повідомлено, що прохання розглянуто і відмовлено в його задоволенні. Позивач не згідний з таким рішенням з тих підстав, що відповідачем порушений Указ Президента України №666/94 від 10 листопада 1994 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва».

В судовому засіданні представник позивача, до початку розгляду справи по суті, подав заяву про зменшення позовних вимог. В своїй заяві вказує, що в 2010 році позивачу була надана земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства в розмірі 0,50га. Однак, оскільки відповідно до чинного законодавства позивач має право отримати безоплатно земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства в розмірі 2,0га, то відповідно просить суд зобовязати відповідача винести рішення, яким дозволити позивачу додатково приватизувати земельну ділянку в розмірі 1,5га з земель запасу Немовицької сільської ради Сарненського району в урочищі «Бакун», які раніше були в користуванні КСПП «Новатор».

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, надав суду письмові заперечення, в яких пояснив, що позивач посилається на Указ Президента України від 10 листопада 1994 року №666/94, який втратив чинність (крім статті 3) на підставі Указу Президента України від 20 липня 2007 року №650/2007. Крім того, вказаний Указ Президента носив рекомендаційний характер. Також Указом Президента України від 08.08.1995р. №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» зазначеного, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам. Відповідач вказує, що керівництвом та членами КСПП «Новатор» необхідних дій для передачі землі у колективну власність здійснено не було, а тому дані землі не були розпайовані між членами колективного сільськогосподарського підприємства. В 2004 році КСПП «Новатор» було ліквідовано і здійснити паювання даних земель неможливо. В подальшому земельна ділянка (43,5га), яка перебувала у користуванні вказаного підприємства, була передана до земель запасу сільськогосподарського призначення на території Немовицької сільської ради. Позивачці дійсно було спочатку відмовлено у наданні земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у розмірі 2,0га, однак, відповідач з метою врегулювання конфлікту, зробив запит до Немовицької сільської ради щодо наявності земель запасу, які могли б бути передані громадянам для ведення особистого селянського господарства. Немовицька сільська рада повідомила про наявність таких земельних ділянок. 30 жовтня 2009 року до них надійшла заява позивача про вибір місця розташування земельної ділянки та додане обґрунтування необхідності відведення земельної ділянки із зазначенням розміру 0,50га, і викопіювання бажаного місця її розташування. Розпорядженням відповідача від 2 грудня 2009 року позивачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки у власність. Заяву позивача щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність в розмірі 0,50га також задоволено, що підтверджується розпорядженням відповідача від 14.01.2010 року №2. Відповідач вважає, що позивач використав своє право на надання безоплатно у приватну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, а у відповідності до вимог ч.4 ст.116 Земельного Кодексу, передача земельних ділянок у власність громадян у межах норм, визначених цим кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання, в звязку з чим просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов позивача не належить до задоволення.

Суд виходив з наступного.

Позивач працював на Сарненському міжгосподарському комбікормовому заводі, який в подальшому був реорганізований в колективне переробне сільськогосподарське підприємство «Новатор» з 18.12.1984р. по 02.01.1992 рік і звільнився з даного підприємства в звязку з виходом на пенсію. Дане підприємство мало в безстроковому користуванні землю в розмірі 43,5га для ведення підсобного сільського господарства на підставі Державного акта від 1992р. (а. с. 6-8). Після ліквідації зазначеного вище підприємства в 2004 році, розпорядженням голови Сарненської районної державної адміністрації № 115 від 27.03.2007р., вказана земельна ділянка передана до земель запасу Немовицької сільської ради (а. с. 10). В квітні 2007 р. позивач звернувся з заявою до Немовицької сільської ради Сарненського району з проханням надати дозвіл на приватизацію земельної ділянки в розмірі 2,0га для ведення особистого селянського господарства з земель, які були в постійному користуванні Сарненського міжгосподарського комбікормового заводу відповідно до ст.121 ЗК України, на що їй рішенням сесії від 27.04.2007р. було відмовлено (а. с. 11).

В травні 2008р. позивач звертається з аналогічною заявою вже до Сарненської районної державної адміністрації, однак листом від 27.06.2008р. позивачу відмовлено в задоволенні її заяви (а. с. 82-83, 84-85).

Посилання позивача на те, що відповідачем порушено вимоги Указу Президента України №666/94 від 10 листопада 1994р., суд не може прийняти до уваги оскільки норми вказаного Указу на час звернення позивача із заявою до відповідача 29.05.2008р. втратили чинність, крім частини 3, згідно з Указом Президента України від 20 липня 2007 року № 650/2007. Окрім того, частиною 2 Указу №666/94 рекомендовано місцевим Радам народних депутатів за участю Державного комітету України по земельних ресурсах ужити заходів щодо прискорення передачі відповідно до земельного законодавства безплатно у колективну власність земель колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, трудові колективи яких виявили бажання одержати землю у власність. Указом Президента України від 08.08.1995р. №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» визначено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам. В судовому засіданні представник відповідача зазначив, що ні керівник, ні працівники вказаного підприємства не звертались із клопотанням про передачу їм землі в колективну власність, на що не заперечував представник позивача, а в звязку з ліквідацією даного підприємства в 2004 році, паювання землі взагалі стало неможливим.

Отже з аналізу вказаних норм вбачається, що позивач має право на отримання безоплатно у приватну власність земельну ділянку на загальних підставах.

25.05.2009р. позивач повторно звертається із заявою до відповідача про надання їй земельної ділянки в розмірі 2,0га для ведення особистого селянського господарства. В липні 2009 року направляється колективне звернення від працівників вищевказаного підприємства до голови обласної державної адміністрації м. Рівне щодо сприяння у отриманні земельних ділянок (а. с. 98,99). Відповідач, намагаючись вирішити конфлікту ситуацію, погоджується надати позивачу земельну ділянку.

30 жовтня 2009 року від позивача надійшла заява до відповідача про вибір місця розташування земельної ділянки та обґрунтування із визначенням її розміру, який необхідний для ведення особистого селянського господарства. Позивачем зазначений розмір земельної ділянки, а саме: 0,50га (а. с. 108-109). Висновком відповідача № 12/13-1593 від 09.11.2009р. дано згоду на погодження, а розпорядженням №580 від 02.12.2009р. затверджено матеріали вибору місця розташування та надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою (а. с.110, 117). Розпорядженням відповідача від 14 січня 2010 року №2 встановлено передачу у власність позивача земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, затверджено проект землеустрою та надано дозвіл на видачу державного акту на право власності на земельну ділянку (а. с. 122-123).

Твердження представника позивача про те, що позивач не отримав земельної ділянки в розмірі 2,0га, а отримав лише 0,50га, а тому відповідно має право ще на 1,5га суд вважає помилковим, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач отримав безоплатно у власність земельну ділянку розміром 0,50га для ведення особистого селянського господарства, згідно її заяви від 30.10.2009р.

Частиною 1 ст. 33 Земельного Кодексу України (далі по тексту ЗК) встановлено, що Громадяни України можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Стаття 116 ЗК України передбачає підстави набуття права на землю і відповідно до частини 1, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Статтею 118 ЗК України визначений порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами і згідно частини 1 встановлено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам встановлені в статті 121 ЗК України, де в частині 1 зазначається, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара;

Відповідно до вимог частини 4 статті 116 ЗК України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Виходячи із вище викладеного, суд прийшов до висновку, що позивач своє право на отримання безоплатно у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства реалізував, а тому немає підстав для надання позивачу 1,5га землі додатково по цьому ж виду використання, оскільки частина 4 статті 116 ЗК України вказує на визначену кількість прав ( один раз), а не на розмір земельної ділянки. Крім того, абзац «б» частини 1 ст.121 ЗК України вказує норму землі не більше 2,0га, а не 2,0га.

Згідно із ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд вважає, що позивач не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, натомість відповідач повністю довів правомірність своїх дій.

За таких обставин суд приходить до висновку, що в позовних вимогах належить відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 94 КАС України, судові витрати на користь позивача не присуджуються.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позивачу - ОСОБА_3 в задоволенні позову до Сарненської районної державної адміністрації про зобовязання надати земельну ділянку у приватну власність - відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Комшелюк Т.О.