Справа № 804/20228/14
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2015-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

16 вересня 2015 рокусправа № 804/20228/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Уханенка С.А.

суддів: Кругового О.О. Дадим Ю.М.

за участю секретаря судового засідання: Сколишева О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2014 р. по справі за позовом приватного підприємства "ЛОТОС" до Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень ,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2014 року приватне підприємство "ЛОТОС" звернулося до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення від 12.11.2014 року №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток у розмірі 2 017 544,83 грн., з яких 1 614 035,86 за основним платежем та 403 508,97 грн. за штрафними санкціями, №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість у розмірі 308 163,23 грн., з яких 270 530,58 грн. за основним платежем та 67 632,65 грн. за штрафними санкціями та №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами у розмірі 1 128,33 грн., з яких 470,94 грн. за основним платежем та 657,39 грн. за штрафними санкціями.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2014 р. адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення форми "Р" Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 12 листопада 2014 року № , яким приватному підприємству «ЛОТОС» визначено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 2017544,83 грн., з яких: за основним платежем 1614035,86 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 403508,97 грн. Визнано протиправним та скасоватно податкове повідомлення-рішення форми "Р" Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 12 листопада 2014 року № , яким приватному підприємству «ЛОТОС» визначено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 338163,23 грн., з яких: за основним платежем 270530,58 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 67632,65 грн. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення форми "Р" Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 12 листопада 2014 року № , яким приватному підприємству «ЛОТОС» визначено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 1128,33 грн., з яких: за основним платежем 470,94 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 657,39 грн.

Не погодившись з постановою суду відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Державною податковою інспекцією в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області була проведена планова виїзна перевірка ПП «Лотос» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.07.2012р. по 31.12.2013р., валютного та іншого законодавства - за період з 01.07.2012р. по 31.12.2013р., за результатами якої відповідачем був складений акт від 03.10.2012р. №4090/22-2/24241659.

На підставі вказаного акта перевірки відповідачем були прийняті податкові повідомлення-рішення від 12.11.2014 року №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток у розмірі 2 017 544,83 грн., з яких 1 614 035,86 за основним платежем та 403 508,97 грн. за штрафними санкціями, №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість у розмірі 308 163,23 грн., з яких 270 530,58 грн. за основним платежем та 67 632,65 грн. за штрафними санкціями та №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами у розмірі 1 128,33 грн., з яких 470,94 грн. за основним платежем та 657,39 грн. за штрафними санкціями.

За висновками зазначеного акту перевірки податковим органом встановлено наступні порушення: пп.134.1.1 п.134.1 статті 134, п.137.1 статті 137, пп.138.1.1 п.138, пп.138.5.1 п.138.5, пп.138.8.1 п.138.8 статті 138 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 1 614 035,86 грн.; п.198.3, п.198.6 статті 198, п.201.4, п.201.7 статті 201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження позивачем зобов'язань з податку на додану вартість в сумі 270 530,58 грн.; п.51.1 статті 51, пп.164.2.11 п.164.2 статті 164, пп.168.1 статті 168, пп.170.9.2 п.170.9 статті 170, пп.176.2 статті 176 Податкового кодексу України, що призвело до заниження позивачем зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб на суму 470,94 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку щодо неправомірності прийнятих податковим органом податкових повідомлень - рішень.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 134 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування податком на прибуток є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу; дохід (прибуток) нерезидента, що підлягає оподаткуванню згідно зі статтею 160 цього Кодексу, з джерелом походження з України.

Згідно пп. 138.2, 138.4 ст.138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. Витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Таким чином, у разі, якщо платник податку здійснив певні витрати на придбання товарів (робіт, послуг) для їх подальшого використання у власній господарській діяльності і ці витрати підтверджуються відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, він має право віднести такі витрати до складу валових витрат.

Згідно акту перевірки, заниження доходу, що враховується при визначенні об'єкту оподаткування на загальну суму 1 592 821 грн., на думку податкового органу, виникло у зв'язку зі здійсненням позивачем реалізації товарів нижче собівартості.

При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, відповідачем не зазначено жодного правочину та не наведено жодного первинного документу, який би свідчив про факт реалізації позивачем товарів нижче собівартості.

Водночас, відомості, викладені в акті перевірки та в додатках до нього, свідчать про те, що господарська діяльність позивача в періоді, що перевірявся, була спрямована на отримання доходу. Позивач отримав дохід, що підлягав оподаткуванню, та сплатив податок на прибуток в розмірі та в строки, що встановлені Податковим кодексом України.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що збитковість окремої господарської операції, що враховується для цілей оподаткування має визначатись з урахуванням грошових сум, які стосуються саме цієї господарської операції, з урахуванням її економічної мети, змісту та обсягу.

До факторів ціноутворення, крім рівня витрат, пов'язаних з виробництвом товару, належать також рівень попиту на продукцію, кон'юнктура ринку, платоспроможність покупця, обсяги виробництва та складські запаси продавця та інші умови, які об'єктивно впливають на формування ціни. При цьому, чинним законодавством не передбачено обов'язковості визначення бази оподаткування товару, виходячи із його собівартості.

При цьому, під господарською діяльністю, згідно пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, розуміється - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договором комісії, доручення та агентськими договорами.

Крім того, аналіз зазначених норм свідчить про те, що наявність чи відсутність доходу по окремим господарським операціям, не може свідчити про відсутність можливості отримання доходу з усієї господарської діяльності.

Щодо висновку податкового органу про безпідставність включення позивачем витрат на експлуатацію та обслуговування виробничих основних засобів (автотранспорту), а саме на придбання паливно-мастильних матеріалів, заробітної плати водіїв, амортизації, запчастин до собівартості реалізованої продукції власного виробництва, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, судом першої інстанції вірно вказано, що в акті перевірки податковим органом не зазначено правочинів та первинних документів, які б вказували на те, що зазначені витрати не пов'язані з господарською діяльністю позивача.

При цьому, судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що за умовами договорів купівлі-продажу бетонних сумішей, укладених між позивачем та його покупцями, які містяться в матеріалах справи, приймання-передача продукції здійснюється в пункті поставки, фактом поставки продукції є прибуття автомобілю постачальника з продукцією на будівельний майданчик покупця. Тому понесені позивачем витрати безпосередньо пов'язані з його господарською діяльністю.

Також судом першої інстанції вірно зазначено про відсутність порушень з боку позивача у веденні бухгалтерського обліку, з огляду на Інструкцію про застосування плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов'язань і господарських операцій підприємств і організацій», затвердженої Наказом Міністерства Фінансів України №291 від 30.11.99р., якою визначено, що рахунок 23 «Виробництво» кореспондує за кредитом з дебетом рахунку 90 «Собівартість реалізації». Крім того, відповідно до частини 3 Наказу Мінфіну України №291 від 30.11.99р., субрахунки до синтетичних рахунків уводяться підприємствами самостійно, виходячи з потреб управління, контролю, аналізу та звітності.

Щодо встановлених відповідачем порушень при взаємовідносинах позивача з ТОВ «СВК», ПП «Сайтек» та ТОВ «Торгівельна компанія «Імпульс» судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи наступне.

Так, у періоді, що перевірявся, позивач мав взаємовідносини з ТОВ «СВК» на підставі договору№0107 від 01.07.2012 р.

На виконання умов договору ТОВ «СВК» протягом періоду з липня 2012 року по серпень 2013 року включно передало у власність позивача пісок річковий очищений, що підтверджується відповідними податковими накладними, видатковими накладними, які були надані відповідачу під час перевірки, на загальну суму 1 156 726 грн. в т.ч. ПДВ на суму 192 787,33 грн.

Також судом встановлено, що з серпня по грудень 2012 року позивач мав взаємовідносини з ПП «Сайтек» на підставі договору поставки №02/04-1 від 02.04.2012 р.

На виконання умов договору ПП «Сайтек» передало у власність позивача дизельне паливо в кількості 16 784,65 л., що підтверджується відповідними податковими накладними, видатковими накладними, які були надані відповідачу під час перевірки, на загальну суму 250 168,51 грн. в т.ч. ПДВ на суму 41 694,75 грн.

Крім того, судом встановлено, що на підставі договору поставки №01/11-2 від 01.11.2011 року позивач мав взаємовідносини з ТОВ «Торгівельна компанія «Імпульс».

На виконання умов договору ТОВ «Торгівельна компанія «Імпульс» протягом всього періоду, що перевірявся, передало у власність позивача паливно-мастильні матеріали, що підтверджується відповідними податковими накладними, видатковими накладними, які були надані відповідачу під час перевірки, на загальну суму 250 168,51 грн. в т.ч. ПДВ на суму 41 694,75 грн.

Розрахунки між суб'єктами господарювання за отримані ТМЦ проводились в безготівковій формі.

На кожне постачання ТМЦ оформлювалися товарно-транспортні накладні, які свідчать про фактичний рух ТМЦ.

Понесені позивачем за вказаними вище договорами витрати та суми сплаченого ПДВ були віднесені останнім до витрат та податкового кредиту відповідно.

Так, згідно з пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до п.198.1. ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до пунктів 198.2, 198.3. ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 93.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 201.10. ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, для формування податкового кредиту по ПДВ платник повинен підтвердити належними та достовірними документами факт придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях та пред'явити оформлені належним чином податкові накладні, складені постачальником з урахуванням сум податку на додану вартість.

Усі здійснювані платником господарські операції мають опосередковуватися складенням первинних документів, що відповідають вимогам частини другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Подання платником належним чином оформлених документів, передбачених законодавством у сфері оподаткування, з метою отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе, що відомості у цих документах є неповними, недостовірними та (або) протирічливими.

Крім того, висновками акту перевірки не встановлено дефекту будь-якого первинного документу або обставин, які б свідчили про нереальність укладеної позивачем з його контрагентом угоди.

Факт здійснення зазначених вище господарських операцій підтверджується відповідними первинними документами, які були в наявності у відповідача під час проведення перевірки та досліджувалися ним, що не заперечується відповідачем.

Вищевказані документи оформлені відповідно до вимог чинного законодавства, Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", є документами первинного обліку.

При цьому, в акті перевірки після викладення досліджених взаємовідносин позивача із вказаними вище контрагентами, не визначено порушень допущених позивачем, а зазначено про неможливість здійснення зазначених операцій з огляду на відсутність у контрагентів позивача необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької та економічної діяльності.

Крім того, реальність вказаних господарських операцій позивача з його контрагентами була встановлена судом першої інстанції на підставі показань свідка головного бухгалтера ТОВ «СВК» та пояснень директора ПП «Сайтек» та директора «ТОВ «Торгівельна компанія Імпульс»

Таким чином, з огляду на підтвердження відповідними первинними документами здійснення позивачем в перевіряємий період господарських операцій на підставі яких сформовано валові витрати та податковий кредит та відсутність в акті перевірки встановлених податковим органом порушень допущених позивачем суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо безпідставності не визнання податковим органом права позивача на віднесення понесених витрат та формування податкового кредиту по взаємовідносинам з вказаними контрагентами.

Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити щодо безпідставності посилань відповідача на інформацію наявну у податкового органу щодо контрагентів позивача з огляду на те, що податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, від перебування постачальника за юридичною адресою, а також від його господарських та виробничих можливостей. Питання віднесення певних сум податку на додану вартість до податкового кредиту поширюється виключно на окремо взятого платника та не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб.

Враховуючи викладене у суду першої інстанції були відсутні підстави для невизнання поданих позивачем первинних документів, які містять необхідну для цілей оподаткування інформацію про зміст та обсяг спірних операцій, як неналежне документальне підтвердження їх виконання.

Таким чином, висновки податкового органу, мають характер припущень та є необґрунтованими, а відтак, не можуть бути покладені в основу спірних податкових повідомлень-рішень.

Щодо донарахування відповідачем податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 06.12.2012р. між позивачем та Державним підприємством «Державний автотранспортний науково-дослідний і проектний інститут» був укладений договір №1/17266/А. Підпунктом 2.2.4 Договору №1/17266/А від 06.12.2012р. встановлено, що позивач має забезпечити під час виконання робіт на підприємстві замовника проживання і щоденну доставку представника виконавця до місця виконання робіт та місця проживання транспортними засобами за рахунок замовника».

На виконання договору ДП «Державний автотранспортний науково-дослідний і проектний інститут» направив до Дніпропетровську в. о. провідного інженера Духоту О.О., який мешкав в готелі.

На виконання договору позивачем було сплачено 1 996,50 грн. за проживання у готелі м. Дніпропетровська представника ДП «Державний автотранспортний науково-дослідний і проектний інститут» в. о. провідного інженера Духоти О.О.

Відповідно до пп.164.2.11 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається сума надміру витрачених коштів, отриманих платником податку на відрядження або під звіт та не повернутих у встановлені законодавством строки, розмір якої обчислюється відповідно до пункту 170.9 статті 170 цього Кодексу.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що сплачені позивачем кошти за готельні послуги не є виплатою доходів фізичній особі, а є виконанням зобов'язання за господарським договором.

Крім того, відповідачем встановлено, що згідно авансовому звіту від 23.04.2013р. №6 директором з будівництва позивача ОСОБА_2 було сплачено 1 344,34 грн. за проживання у готелі 2 осіб - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, про що вказано у рахунку на оплату. Обидва працівники знаходились у відрядженні, про що свідчать посвідчення про відрядження, обидва проживали у цьому готелі.

Керівником позивача після здачі авансових звітів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 затверджено доцільність витрат. Через бухгалтерію позивача підзвітним особам відшкодовано витрати, в т.ч. ОСОБА_2. 1 344,34 грн. по вищенаведеному рахунку готелю, а ОСОБА_3 проживання не відшкодовувалось, та в витрати не включалось.

Як зазначено вище, відповідно до пп.164.2.11 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається сума надміру витрачених коштів, отриманих платником податку на відрядження або під звіт та не повернутих у встановлені законодавством строки, розмір якої обчислюється відповідно до пункту 170.9 статті 170 цього Кодексу.

Таким чином, з огляду на положення пп.164.2.11 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України суд першої інстанції вірно зазначив, що виплачені ОСОБА_2. кошти не можна вважати сумою надмірно витраченою у відрядженні, оскільки витрати на проживання в готелі у відрядженні включається до витрат осіб, що перебувають у відрядженні. Оскільки ОСОБА_2. сплатив за готельні послуги з власних коштів за обох співробітників позивача, а потім прозвітував перед підприємством з наданням всіх підтверджувальних документів, ці витрати мали бути компенсовані позивачем, але вони не є доходом фізичної особи ОСОБА_2.

За таких обставин нарахування відповідачем податку на доходи фізичних осіб в сумі 118,62 грн. є неправомірними, а, отже, податкове повідомлення-рішення в цій частині та в частині нарахованих на цю суму штрафних санкцій в сумі 177,93 грн. підлягають скасуванню.

Крім того, судом першої інстанції обґрунтовано вказано, про арифметичні помилки у розрахунку при визначенні податкового зобов'язання та штрафних (фінансових) санкцій з податку на доходи фізичних осіб. Так, в розрахунку зазначено, що загальну сума донарахованих податкових зобов'язань складає 470,94, а нараховані санкції складають 25% від суми основного зобов'язання. Тобто штрафні (фінансові) санкції мали б складати 147,39 грн., а не 657,39, як це зазначено в розрахунку до податкового повідомлення-рішення та в самому податковому повідомленні-рішенні.

За таких обставин, враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо визнання протиправними та скасування винесених відповідачем податкових повідомлень - рішень.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції було повно встановлені обставини справи та надана правильна юридична оцінка правовідносинам між позивачем та його контрагентами, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 198, 200, 205, 206 КАС України, суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2014 р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з моменту її виготовлення в повному обсязі.

В повному обсязі ухвала виготовлена 18.09.2015 року.

Головуючий: С.А. Уханенко

Суддя: О.О. Круговий

Суддя: Ю.М. Дадим