Справа № 344/12044/15-а
Суддя: Мелещенко Л. В.
Дата ухвалення: 2015-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/344/470/15
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2015 року Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді Мелещенко Л.В.

секретаря Басюк С.Р.

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Івано-Франківськ адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

18 серпня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що з липня 1982 року по 25 грудня 2014 року працював на посаді судді Апеляційного суду Івано-Франківської області. З 28.02.2011 року позивач перебував на обліку у відповідача і отримував пенсію за віком та продовжував працювати суддею. 19 вересня 2013 року позивачем була подана заява про звільнення у відставку. Постановою Верховної ОСОБА_4 України від 25.12.2014 року № 59-VІІI позивач звільнений з посади судді Апеляційного суду Івано-Франківської області. У січні 2015 року позивач звернувся до відповідача з заявою про нарахування та виплату щомісячного довічного грошового утримання замість пенсії за віком. Відповідачем було нараховано позивачу довічне грошове утримання у розмірі 60 % грошового утримання судді. Не погодившись з розміром утримання, позивач подав заяву про проведення перерахунку, проте була отримана відмова. Не погодившись з відмовою відповідача, позивач просить визнати протиправними дії ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплаті щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, зобовязати відповідача здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 90 відсотків грошового утримання судді на час звільнення, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а з 01 січня 2011 року страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, відповідно до ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції закону, що діяв до внесення змін законом № 3668-VІ, що визнано конституційною рішенням Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № 3-рп/2013, стягнути з відповідача заборгованість у вигляді різниці між фактично виплаченим щомісячним довічним грошовим утриманням з 25.12.2014 року по день фактичного виконання рішення суду без обмежень максимальним розміром.

Позивач у судове засідання з`явився, наполягав на позовних вимогах на підставах, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, пояснив, що довічне грошове утримання позивачу призначено з часу подання заяви з необхідними додатками, призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 60 % грошового утримання судді вважає законним, просив в адміністративному позові відмовити у повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення сторін, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Постановою Верховної ОСОБА_4 України від 25.12.2014 року № 59-VІІI позивач ОСОБА_1 звільнений з посади судді Апеляційного суду Івано-Франківської області у звязку з поданням заяви про відставку (а.с. 12-15).

З 06 липня 1982 року по 25 грудня 2014 року позивач працював на посаді судді Апеляційного суду Івано-Франківської області, про що свідчить копія трудової книжки (а.с. 8-10).

13 січня 2015 року головою Апеляційного суду Івано-Франківської області був виданий наказ про звільнення позивача з посади судді на підставі постанови Верховної ОСОБА_4 України від 25 грудня 2014 року № 59-VIII з 27.01.2015 року (а.с. 10).

Згідно листа ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області від 26.02.2015 року за вих. № 63/Ф-8, з 28.02.2011 року позивач отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», ОСОБА_1 переведено з 28.01.2015 року на щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 60 % грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а з 01 січня 2011 року страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді (а.с. 11).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Верховною ОСОБА_4 України 17.07.1997 року, кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 28.02.2011 року отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», 28 січня 2015 року позивач звернувся до ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області з заявою про переведення на довічне грошове утримання.

Положеннями статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що судді, який вийшов у відставку, при досягненні пенсійного віку виплачується пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу", або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.

Призначаючи розмір довічного грошового утримання позивачу, відповідач посилається на Закон України № 76-VIII від 28.12.2014 року, яким внесено зміни до ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та визначено розмір довічного грошового утримання судді у відставці - 60 відсотків грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а з 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

Також відповідач посилається на те, що наказ про звільнення позивача з посади судді Апеляційного суду Івано-Франківської області був винесений головою цього суду 13.01.2015 року, тобто після набрання чинності Законом України №76- VIII від 28.12.2014 року.

Проте таке твердження є помилковим, оскільки воно спростовується наступним.

Згідно п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України, суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням».

Ч. 6 ст. 111 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної ОСОБА_4 України про звільнення судді.

Рішення про звільнення позивача з посади судді міститься у постанові Верховної ОСОБА_4 України від 25.12.2014 року № 59-VIII, що є остаточним і оскарженню не підлягає.

Таким чином, Закон України № 76-VIII від 28.12.2014 року, що був прийнятий після спливу трьох днів з дня набрання чинності постановою Верховної ОСОБА_4 України від 25.12.2014 року про звільнення позивача з посади судді Апеляційного суду Івано-Франківської області, немає зворотної дії та не може застосовуватися до тих правовідносин, які виникли до його прийняття.

На час прийняття постанови Верховною ОСОБА_4 України про звільнення позивача станом на 25.12.2014 року була чинною ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання», яким було внесено зміни до ч. 3 ст. 138 та зменшено розмір щомісячного довічного грошового утримання суддям з 80 % грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а з 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді, до 70 %.

Проте положення Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання», яким було внесено зміни до ч. 3 ст. 138 та зменшено розмір щомісячного довічного грошового утримання на 10 % порівняно з попереднім законом та встановлено розмір довічного грошового утримання суддів у розмірі 70 % грошового забезпечення судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а з 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, суперечить ст. 22 Конституції України, в якій чітко зазначено, що при прийнятті законів або при внесенні змін до чинних законів не допускається звуження обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України своїм рішенням від 03.06.2013 року № 3-рп/2013 дав оцінку положенням Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року № 3668-VI, яким було внесено аналогічні зміни до ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI (діяв з 01.10.2011 року) - зменшено розмір довічного грошового утримання суддів з 90 % грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а з 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування до 80 %, визнавши їх такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

У зазначеному рішенні Конституційний Суд України указав на те, що за правилами ч. 3 ст. 138 Закону № 2862-XII, чинного до реформування пенсійної системи, судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менш ніж 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільненого від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 % заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на 2 % заробітку, але не більш ніж до 90 % заробітку судді.

З 01.01.2012 року введено в дію ст. 129 Закону № 2453-VІ, якою по новому врегульовані питання, повязані із суддівською винагородою.

Частиною 3 ст. 138 Закону № 2453-VІ у редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року № 3668-VI передбачено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді в розмірі 80 % грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а до 01.01.2011 року страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді.

Конституційний Суд України у рішенні від 03.06.2013 року № 3-рп/2013 зробив висновки про те, що Законом № 3668-VI змінено визначений законом № 2453-VI порядок нарахування щомісячного довічного грошового утримання, внаслідок чого зменшено розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів. Залишивши незмінним зміст права на щомісячне довічне грошове утримання суддів, закон № 3668-VI звузив обсяг цього права, встановивши обмежену базу для нарахування суддям щомісячного довічного грошового утримання та його максимальний розмір, і скасував право суддів на одержання щомісячного довічного грошового утримання без обмеження граничного розміру, чим знизив і досягнутий рівень гарантій незалежності суддів, що не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів (ч. 1 ст. 126 Конституції визначено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією гарантій незалежності судді (ч. 6 ст. 47 Конституції), п. 8 ч. 4 ст. 47 Закону № 2453-VI передбачено, що незалежність судді забезпечується належним матеріальним і соціальним забезпеченням судді).

Ч. 3 ст. 138 в частині зменшення розміру довічного грошового утримання суддів, перше, друге, третє речення ч. 5 ст. 138 закону № 2453-VI в редакції закону № 3668-VI Конституційний Суд України цим рішенням визнав такими, що не відповідають Конституції (є неконституційними).

Ухвалюючи таке рішення, Конституційний Суд України врахував попередні позиції стосовно гарантій незалежності суддів, викладені ним у рішеннях від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, 01.12.2004 року № 19-рп/2004, 11.10.2005 року № 8-рп/2005, 18.06.2007 року № 4-рп/2007, 22.05.2008 року № 10-рп/2008, які полягають у тому, що визначені Конституцією та Законами України гарантії незалежності суддів є невідємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя й незалежності працюючих суддів і дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності й неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Таким чином, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у звязку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

У п. 8 мотивувальної частини рішення від 03.06.2013 року № 3-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що з 03.06.2013 року підлягає застосуванню ч. 3 ст. 138 закону № 2453-VI в редакції до змін, унесених законом № 3668-VI: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90% заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання» (редакція ч. 3 ст. 138 Закону України № 2453-VI, що діяла з 01.10.2011 року) .

Верховний Суд України зробив висновок щодо обмеження грошового утримання судді у постановах від 17.03.2015 року (справа № 21-371а14), від 09.06.2015 року (справа № 21-472а15), зазначивши, що оскільки за змістом п. 4 рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2013 воно має преюдиційне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у звязку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень, законів, визнаних неконституційними, то право на одержання довічного грошового утримання без обмеження розміру такого виникає з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 03.06.2013 № 3-рп/2013.

Про необхідність додержання незалежності судових органів та суддів наголошено також у міжнародно-правових актах, як Основні принципи незалежності судових органів, схвалені резолюціями Генеральної Асамблеї ООН 40/32 від 29 листопада 1985 року та 40/146 від 13 грудня 1985 року.

Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів затверджені 24 травня 1989 року Резолюцією 1989/60 Економічної і ОСОБА_4 ООН, Європейська хартія про закон про статус суддів від 10 липня 1998 року, Рекомендація Комітету ОСОБА_5 Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року № 12 (2010) та додаток до неї. У цьому додатку визначено, що оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення; мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці: для захисту оплати праці суддів від зменшення слід прийняти спеціальні законодавчі положення (п. 54 розділу VI).

Європейською хартією про закон про статус суддів передбачено, що рівень винагороди може залежати від стажу, характеру обов'язків, виконання яких доручається професійним суддям, і від важливості покладених на них завдань (пункт 6.2).

Особливість щомісячного грошового утримання судді полягає в тому, що воно не належить до суддівської винагороди і тому не є складовою заробітної плати судді.

Виходячи з системного аналізу положень Закону, це утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу.

Щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці є належним утриманням цього судді після припинення виконання ним своїх професійних обов'язків та особливою нормою його соціального забезпечення.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Конституційного Суду України, за якою щомісячне довічне грошове утримання є гарантованою державою щомісячною звільненою від сплати податків грошовою виплатою, що слугує забезпеченню належного утримання судді, в тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді (абзац п'ятий пункту 7 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005; абзац третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007).

Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу на неконституційність обмеження розміру довічного грошового утримання суддів і зазначав, що встановлення максимального розміру такого утримання звужує обсяг існуючого права і водночас знижує досягнутий рівень гарантій суддівської незалежності, підкреслював, що такі положення приймалися Верховною ОСОБА_5 України всупереч вимогам частини третьої статті 22 Конституції України щодо недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів, а тому не відповідали їй (були неконституційними) (рішення Конституційного Суду України від 18.06.2007 року за № 4-рп/2007, п. 7.5 рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 року за № 10-рп/2008).

У зв'язку з вищевикладеним, дії відповідача в частині визначення позивачу довічного грошового утримання у розмірі 60 % грошового утримання судді є протиправними.

Ч. 3 ст. 45 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» передбачає, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Оскільки позивач звернувся до ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області з заявою про переведення на щомісячне довічне грошове утримання 28 січня 2015 року, тому саме з цієї дати слід зобовязати ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області здійснити перерахунок та виплату позивачу щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 90 відсотків грошового утримання судді на час звільнення, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а з 01 січня 2011 року страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, відповідно до ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції закону, що діяв до внесення змін законом № 3668-VІ, що визнано конституційною рішенням Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № 3-рп/2013.

Ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає право суду вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Крім того, суд зазначає, що відповідач зобовязаний враховувати вказаний розмір щомісячного довічного грошового утримання при чергових виплатах.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості у вигляді різниці між фактично виплаченим щомісячним довічним грошовим утриманням з 25.12.2014 року по день фактичного виконання рішення суду без обмежень максимальним розміром, то суд виходить з наступного.

Конституційний Суд України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо офіційного тлумачення поняття «щомісячного довічного грошового утримання», що міститься у підпункті «е» підпункту 165.1 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України (справа № 1-33/2011 від 14 грудня 2011 року № 18-рп/2011), дав розяснення про те, що в аспекті подання поняття «щомісячне довічне грошове утримання», що міститься у підпункті «е» підпункту 165.1 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України в системному звязку з положеннями Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI з наступними змінами означає неоподатковану грошову виплату, як судді, який, маючи право на відставку, продовжує працювати на посаді судді та одержує її з Державного бюджету України у вигляді щомісячного грошового утримання, що є складовою правового статусу судді та однією із гарантій його незалежності, так і судді у відставці, який одержує таку виплату з Пенсійного фонду України за рахунок коштів з Державного бюджету України (ч. 5 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Довічне грошове утримання судді не відноситься до грошових виплат в системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, виплачується не за рахунок коштів Пенсійного фонду України, а за рахунок коштів Державного бюджету, крім того, судом вже вирішено питання про зобовязання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу з 28 січня 2015 року щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 90 відсотків грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а з 01 січня 2011 року страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, відповідно до ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції закону, що діяв до внесення змін законом № 3668-VІ, що визнано конституційною рішенням Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № 3-рп/2013, тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення з відповідача заборгованості у вигляді різниці між фактично виплаченим щомісячним довічним грошовим утриманням з 25.12.2014 року по день фактичного виконання рішення суду без обмежень максимальним розміром.

Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії підлягають задоволенню частково.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст.ст. 22, 26, 47, 55, 58, 124, 126, 150 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 5, 10, 34, 45, 46, 49, 72, 73 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", ст.ст. 47, 109, 111, 113, 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», рішеннями Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 14 грудня 2011 року № 18-рп/2011, від 03.06.2013 року № 3-рп/2013, ст.ст. 6-14, 17, 18, 99, 71, 158-163, 167, 185, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплаті щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Зобовязати ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області здійснити з 28 січня 2015 року перерахунок та виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 90 відсотків грошового утримання судді на час звільнення, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а з 01 січня 2011 року страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, відповідно до ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції закону, що діяв до внесення змін законом № 3668-VІ, що визнано конституційною рішенням Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № 3-рп/2013, та враховувати вказаний розмір щомісячного довічного грошового утримання при чергових виплатах.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови, а у випадку застосування ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання постанови.

Вступна та резолютивна частини постанови складені, підписані у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 18 вересня 2015 року.

Повний текст постанови виготовлений 21 вересня 2015 року.

Суддя Л.В. Мелещенко