Справа № 2а/1570/579/2011
Суддя: Стеценко О. О.
Дата ухвалення: 2012-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

справа № 2а/1570/579/2011
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2012 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Стеценко О.О.

суддів - Бжассо Н.В.

- ОСОБА_1

за участю секретаря - Запорощукової Г.Г.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державного комітету України у справах національностей та релігій, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4 міграційної служби в Одеській області, другий відповідач Державна міграційна служби України про визнання рішення не чинним та зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 (далі-Позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Державного комітету України у справах національностей та релігій (далі Відповідач 1 або Комітет), третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4 міграційної служби в Одеській області (далі третя особа), другий відповідач ОСОБА_5 міграційна служба України (далі Відповідач 2 або ДМС України), в якому просить визнати рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій № 673-10 від 15 грудня 2010 року про відмову в наданні статусу біженця нечинним та зобовязання прийняти стосовно ОСОБА_2 ОСОБА_3 рішення про визнання біженцем в Україні.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що не може та не бажає користуватися захистом своєї країни - ОСОБА_6, чим зумовлено його звернення за статусом біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, в Україні.

В судовому засіданні Позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, які викладені у позовній заяві (а.с.4-6). Також, Позивач зазначив, що він є громадянином ОБГ (ОСОБА_6, сектор ОСОБА_7), постійно проживав на окупованій палестинській території, саме в ОСОБА_7, оскільки там народився. В результаті бойових дій, які відбувались на цій території, загинула вся його родина, окрім матері. В 1998 році Позивач виїхав до України з метою навчання, після чого в 2000 році він в останні раз був в ОСОБА_6, та більше туди не повертався, так як там проживати небезпечно в результаті постійних бойових дій. Вважаючи рішення Відповідача-1 необґрунтованим та незаконним, оскільки рішення прийнято у порушення статті 1 Закону України «Про біженців», що підтверджуються висновками міжнародних організацій Позивач просив визнати його нечинним з моменту прийняття та зобовязати Відповідача надати статус біженця в Україні.

Ухвалою суду від 26 червня 2012 року, яка занесена до журналу судових засідань у якості другого Відповідача по справі залучено ОСОБА_5 міграційну службу України.

Відповідачі та третя особа були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, однак в судове засідання не з'явились, письмових доводів та заперечень проти позову по суті заявлених вимог не надали.

Вислухавши пояснення Позивача та дослідивши наявні в справі письмові докази, копію особової справи позивача, судом встановлено.

Згідно ст. 9 Закону України від 21.06.2001 року № 2557-III «Про біженців»(який діяв на час подання заяви), особи, які з наміром набути статусу біженця намагалися незаконно перетнути або незаконно перетнули державний кордон України і перебувають на території України, звільняються від відповідальності за зазначені дії у разі, якщо вони без зволікань звернулися до органів, зазначених у частині другій цієї статті, із заявою про надання їм статусу біженця.

Згідно з ч.1 ст. 11 Закону України від 21.06.2001 року № 2557-III «Про біженців» (далі Закон № 2557-III), оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця проводиться на підставі особистої заяви іноземця чи особи без громадянства або її законного представника, поданої до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

Судом встановлено, що 03 червня 2010 року ОСОБА_2 ОСОБА_3, звернувся до ОСОБА_4 міграційної служби Одеської області із заявою № 103 про надання йому статусу біженця, мотивуючи це тим, що він є громадянином ОБГ (ОСОБА_6, сектор ОСОБА_7). Після закінчення школи Позивач прибув до України з метою навчання до підготовчого відділення Київського будівельного технікуму. Після того, як він провчився третій семестр в медичному інституті він був змушений його покинути, так як у нього виникли проблеми фінансового характеру. В цей час в його країні відбулась друга Інтифада та виникли проблеми з землею у його родини, у звязку з чим він був вимушений залишитись в Україні. До 2008 року Позивач знаходився в Києві легально, а в 2008 році переїхав до міста ОСОБА_1, де не зміг продовжувати реєстрацію. Коли він дізнався про міграційну службу, то він зразу же звернувся з заявою про надання статусу біженця. Також, Позивач зазначив, що він не може повернутися до своєї країни, так як його родина загинула, а свій паспорт він був змушений повернути до представництва ОСОБА_6 в Україні для продовження терміну його дії (а.с.26).

Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону № 2557-III, орган міграційної служби, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про надання їй статусу біженця, видає заявникові довідку про подання такої заяви, яка є підставою для реєстрації в органі спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань громадянства та реєстрації фізичних осіб. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в анкеті, та інші документи, вимагає додаткові відомості і приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

04 червня 2010 року ОСОБА_4 міграційної служби в Одеській області відповідно до ст. 9 Закону № 2557-III, було прийнято наказ за № 34 «Про дозвіл у прийнятті заяви про надання статусу біженця»(а.с.29).

З метою більш досконалого вивчення обставин, за яких Позивач звернувся з заявою про надання йому статусу біженця 02 липня 2010 року була проведена співбесіда з Позивачем, в ході якої ОСОБА_2 ОСОБА_3 повідомляв схожі обставини з викладеними в поданій до ОСОБА_4 міграційної служби в Одеській області заяві, зазначивши, що є громадянином ОСОБА_6, за національністю араб, за віросповіданням мусульманин-суніт, є уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_1, 197, сектор ОСОБА_7, ОСОБА_6, має середню освіту (а.с.34-36).

02 липня 2010 року працівником ОСОБА_4 міграційної служби в Одеській області було складено висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину ОБГ ОСОБА_6 ОСОБА_8 ОСОБА_3, в якому зазначено, що доцільно прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину ОБГ ОСОБА_6 ОСОБА_8 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у зв'язку з тим, що під час проведеного інтерв'ю заявник навів факти, що не виключають неможливість повернення до дому через військові дії, і вимагають подальшої перевірки (а.с.37).

Відповідно до ст. 13 Закону № 2557-III орган міграційної служби разом з органами внутрішніх справ, служби безпеки здійснює перевірку наявності обставин, за якими статус біженця не надається відповідно до абзаців другого, третього і четвертого статті 10 цього Закону. У разі відсутності у заявника документів, що посвідчують особу, або якщо такі документи є підробленими або фальшивими, для встановлення особи заявника органом міграційної служби разом з відповідними органами внутрішніх справ і служби безпеки згідно з законодавством України проводиться ідентифікація особи. У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, повідомленої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів орган міграційної служби має право звертатися з відповідними запитами до органів внутрішніх справ, служби безпеки, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Орган міграційної служби направляє особу, яка подала заяву про надання їй статусу біженця, на медичне обстеження, що проводиться у порядку, визначеному спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров'я. Документи, отримані або підготовлені органом міграційної служби під час розгляду заяви, долучаються до особової справи заявника. Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про надання їй статусу біженця, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо надання або відмови у наданні статусу біженця. Особова справа заявника разом з письмовим висновком органу міграційної служби, який розглядав заяву, надсилається до спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах міграції для прийняття остаточного рішення за заявою.

21 вересня 2010 року відповідно до ст. 13 Закону № 2557-III ОСОБА_4 міграційної служби в Одеській області, за результатами вивчення матеріалів справи та ситуації в ОСОБА_6, було складено висновок, за яким ОСОБА_4 міграційної служби в Одеській області вважає за доцільне відмовити громадянину ОБГ ОСОБА_6 ОСОБА_8 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у наданні статусу біженця в Україні, у зв'язку з відсутністю переслідувань або загроз переслідувань за ознаками, визначених ст. 1 Закону № 2557-III (а.с.50).

15 грудня 2010 року ОСОБА_5 комітетом України у справах національностей та релігій було прийнято рішення за № 673-10, яким за результатами розгляду особової справи особи без громадянства, країна виходу - ОСОБА_6 ОСОБА_8 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, було підтримано вказаний вище висновок управління міграційної служби в Одеській області та відмовлено Позивачу у визнанні біженцем, відповідно до абз.5 ст.10 Закону № 2557-III як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені ст. 1 цього Закону № 2557-III відсутні (а.с.23).

30.12.2010 року за повідомленням ОСОБА_4 міграційної служби в Одеській області № 17-5-2232 (а.с.17) Позивача повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відсутні умови, передбачені абз.2 ст.1 Закону України «Про біженців», на підставі рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій за № 673-10 від 15.12.2010 року про відмову у визнанні біженцем.

11 січня 2011 року Позивач отримав повідомлення про відмову у наданні статусу біженця (а.с.19).

Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Законом № 2557-III відповідно до статті 1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи із змісту частини п'ятої статті 14 Закону № 2557-III спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про надання статусу біженця або про відмову у наданні статусу біженця на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця.

При цьому суд вважає, що «побоювання стати жертвою переслідувань»складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання»є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, позицією ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців»факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти переслідування на батьківщині, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду з Непалу, позивач не надав, та заслуговуючи на увагу пояснень не навів.

Суд критично оцінює обґрунтування заявлених позовних вимог, оскільки із наявних в матеріалах особової справи: протоколу співбесіди з позивачем; анкети, що ним заповнювалась у зв'язку із поданням заяви про надання статусу біженця та інших матеріалів, судом встановлено, що Позивач виїхав з ОСОБА_6 до України з метою навчання ще в 1998 році, але з заявою про надання статусу біженця лише 03 червня 2010 року.

Суд не приймає до уваги посилання Позивача як на підставу задоволення позову на обставини, які він виклав у позовній заяві та поясненнях у суді, оскільки, згідно матеріалів його особової справи, причиною його виїзду з ОСОБА_6 було вступ до інституту народної медицини в місті Києві, та повернутися в країну проживання не може через військові дії, які там мають місце. Крім того, слід зазначити, що повідомлені Позивачем факти не мають ознак переслідувань або загрози переслідувань, оскільки він не є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, ОСОБА_9 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту»від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по видачі національного паспорту, продовженні терміну його дії, відмовлено в наданні дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Як встановлено судом, Позивачем не було надано до ОСОБА_4 міграційної служби в Одеській області доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань. Крім того, під час розгляду справи судом позивачем також не повідомлено фактів та не надано доказів в обґрунтування наявних побоювань переслідувань або дискримінації. Також, слід зазначити, що Позивач покинув країну походження легально та прибув до України лише з метою навчання. Позивач зазначає, що будь-яких погроз його життю та здоровю не було.

Також, суд звертає увагу на ті обставини, що Позивач з 1998 року по 2008 рік мав офіційну реєстрацію на території України, спочатку по навчальній візі, а далі з 2005 року по 2008 рік у звязку зі шлюбом з громадянкою України. Після розірвання шлюбу, Позивач продовжував термін реєстрації на території України.

Тобто, на думку суду, зазначені Позивачем обставини не підтверджують обґрунтованості його побоювань стати жертвою переслідувань в ОСОБА_6.

При таких обставинах, суд вважає, що заява, яку подав Позивач до органів міграції є логічно непослідовною, та не викликає довіри, а дійсною причиною виїзду Позивача із країни походження є економічна міграція та спроба легалізувати своє знаходження на території України через набуття статусу біженця.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд прийшов до висновку, що при розгляді заяви ОСОБА_2 ОСОБА_3 про надання йому статусу біженця в Україні Відповідачем 1 та третьої особою здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття статусу біженця. При цьому Комітет та ОСОБА_4 діяли в межах Закону України "Про біженців", прийнято рішення відповідно до повноважень, визначених статтями 6, 7 цього Закону та інших його норм, які передбачають виконання зазначеними органами своїх повноважень, з якою це повноваження надано та з дотриманням процедури прийняття рішень, встановленої Законом, а тому позовні вимоги Позивача задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 159-164 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

В задоволені адміністративного позову ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державного комітету України у справах національностей та релігій, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4 міграційної служби в Одеській області, другий відповідач ОСОБА_5 міграційна служби України про визнання рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій № 673-10 від 15 грудня 2010 року про відмову в наданні статусу біженця нечинним та зобовязання прийняти стосовно ОСОБА_2 ОСОБА_3 рішення про визнання біженцем в Україні - відмовити.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання в десятиденний строк з дня її проголошення апеляційної скарги. У разі застосування судом частини третьої ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо субєкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя Стеценко О.О.

Суддя Бжассо Н.В.

Суддя Вовченко О.А.

26 жовтня 2012 року

.