Справа № 810/3393/15
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2015-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2015 року 810/3393/15

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Балаклицького А.І., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Києві адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
достаршого зміни прикордонних нарядів 2-го ВІДІПС ВПС "Бориспіль-1" ОКПП "Київ" майора ОСОБА_2, Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ"
провизнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до старшого зміни прикордонних нарядів 2-го ВІДІПС ВПС "Бориспіль-1" ОКПП "Київ" майора ОСОБА_2, Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" про визнання протиправним та скасування рішення від 29.06.2015 про відмову у перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України, який не досяг 16-річного віку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що старший зміни прикордонних нарядів 2-го ВІДІПС ВПС "Бориспіль-1" ОКПП "Київ" ОСОБА_2 протиправно відмовив у перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України, який не досяг 16-річного віку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки під час проходження паспортного контролю була пред'явлена дійсна нотаріально посвідчена згода батька із зазначенням держави прямування. При цьому, позивач зазначила, що згода батька мала всі необхідні реквізити, зокрема, вона нотаріально посвідчена, в ній зазначено державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування в країні.

Представник відповідачів позов не визнав, надав суду письмові заперечення, в яких просив суд у задоволенні позову відмовити з тих підстав, що рішення про відмову в перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України, який не досяг 16-річного віку, ОСОБА_3 прийнято в межах наданих повноважень та на виконання покладених обов'язків. Крім того зазначив, що під час проходження паспортного контролю позивач не надала нотаріально посвідчену згоду батька на виїзд неповнолітньої дитини за кордон, а була надана лише її копія, що не є тим документом, який передбачений Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57. Також звертав увагу суду, що в копії згоди батька, яка була надана під час здійснення прикордонного контролю, не було визначено відповідного часового проміжку перебування дитини в цій державі. Також, така згода батька передбачена в обмеженому колі осіб.

У судове засідання зявились представники сторін.

До початку розгляду справи по суті представник відповідачів подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю в порядку письмового провадження.

Відповідно до приписів частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи, що для розгляду і вирішення даної справи відсутня потреба у заслуховуванні свідків чи експертів, судом прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та доказами.

Дослідивши матеріали справи, зясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 29.06.2015 позивач з метою здійснення подорожі до країни Ізраїлю прибула разом із неповнолітнім громадянином України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Міжнародного аеропорту "Бориспіль" для виїзду з України.

При проходженні прикордонного контролю позивач пред'явила свій паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії ЕS №468144 від 07.11.2014 та паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії FA №355025 від 08.05.2015 на імя ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Для підтвердження законності перетинання державного кордону неповнолітнім громадянином України ОСОБА_3, позивачем була надана нотаріально засвідчена копія "Согласия" батька на виїзд на постійне місце проживання до держави Ізраїль ОСОБА_3

29 червня 2015 року старшим зміни прикордонних нарядів 2-го ВІДІПС ВПС "Бориспіль-1" ОКПП "Київ" майором ОСОБА_2 згідно з п.4 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про Державну прикордонну службу України", Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 №724), прийнято рішення про відмову у перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України, який не досяг 16-річного віку, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який перетинав державний кордон у супроводі матері ОСОБА_1, у звязку з не предявленням дійсної нотаріально посвідченої згоди батька із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі відповідно до п. 1 ст. 4 постанови КМУ №57.

При цьому, під час проведення підготовчого провадження представник відповідачів зазначив, що під час проходження паспортного контролю позивач надала "Согласия" батька не в оригіналі, а в копії.

Непогоджуючись із прийнятим відповідачем рішенням, позивач оскаржила його до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про державну прикордонну службу України" на Державну прикордонну службу України покладаються завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні.

Згідно зі статтею 20 Закону України "Про державну прикордонну службу України" органам, підрозділам, військовослужбовцям, а також працівникам Державної прикордонної служби України, які відповідно до їх службових обов'язків можуть залучатися до оперативно-службової діяльності, для виконання покладених на Державну прикордонну службу України завдань надається право перевіряти в осіб, які прямують через державний кордон України, документи на право в'їзду в Україну або виїзду з України, робити в них відповідні відмітки і у випадках, передбачених законодавством, тимчасово їх затримувати або вилучати; шляхом опитування осіб з'ясовувати підстави перетинання державного кордону України, не пропускати через державний кордон України осіб без дійсних документів на право його перетинання, осіб, які надали завідомо неправдиві відомості під час одержання зазначених документів, осіб, яким Державною прикордонною службою України за порушення законодавства з прикордонних питань та про правовий статус іноземців чи за мотивованим письмовим рішенням суду та правоохоронних органів не дозволяється в'їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України; робити в документах зазначених осіб відповідні відмітки.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про прикордонний контроль" прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України від "Про прикордонний контроль" прикордонний контроль і пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів та вантажів здійснюються: 1) у пунктах пропуску через державний кордон; 2) поза пунктами пропуску у випадках, передбачених частиною третьою цієї статті; 3) на території суміжних держав у порядку, передбаченому статтею 26 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України "Про прикордонний контроль" паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з'ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.

Згідно з частиною шостою статті 23 Закону України "Про прикордонний контроль" прикордонний контроль та пропуск через державний кордон громадян України, які не досягли 16 років, здійснюються в порядку, встановленому цим Законом, з урахуванням вимог частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України.

Під час прикордонного контролю та пропуску через державний кордон осіб, які не досягли 16 років, посадові особи Державної прикордонної служби України здійснюють процедури прикордонного контролю в повному обсязі.

Якщо особу, яка не досягла 16 років, супроводжує лише один дорослий та існують обґрунтовані підстави для того, щоб підозрювати, що особа, яка не досягла 16 років, незаконно перетинає державний кордон, посадова особа Державної прикордонної служби України проводить ретельну перевірку з метою виявлення будь-яких невідповідностей чи суперечностей у наданій інформації.

Відповідно до ч. 3 ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок перетину державного кордону громадянами України здійснюється у відповідності до Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 (далі Правила №57).

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" правила перетинання громадянами України державного кордону встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 2 Правил №57 перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну: 1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 2) дипломатичний паспорт; 3) службовий паспорт; 4) проїзний документ дитини; 5) посвідчення особи моряка; 6) посвідчення члена екіпажу.

Відповідно до пункту 4 даних Правил №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Таким чином, згідно припису вказаної норми в нотаріально засвідченій згоді обовязково має бути зазначена держава прямування з України і відповідний часовий проміжок в цій державі. Таким чином, логіка законодавця при створені зазначеної норми скеровує на виконання двох важливих умов. Це дозвіл батька на виїзд у конкретну країну та дозвіл на часовий проміжок перебування у цій країні.

Як зазначив представник відповідачів під час проведення підготовчого провадження, під час проходження паспортного контролю позивач надала нотаріально засвідчену копію "Согласия", а не нотаріальну засвідчену згоду батька, як це визначено ст.4 Правил №57.

При цьому, представник позивача будь-яких доказів на спростування вказаних тверджень представника відповідачів, що позивачем під час паспортного контролю була надана нотаріально засвідчена копія "Согласия", а не оригінал, суду надано не було.

Крім того, суд звертає увагу на те, що в "Согласие" від 14.10.2014 батько ОСОБА_4 надав згоду на виїзд на постійне місце проживання в державу Ізраіль сину ОСОБА_3 у супроводі матері ОСОБА_5.

При цьому, в даному "Согласие" не визначено країни виїзду, з якої ОСОБА_3 буде виїжджати в державу Ізраіль.

Таким чином, суд погоджується з підставою вказаною у відмові, що не було предявлено дійсної нотаріально посвідченої згоди батька із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій держав.

Як було зазначено судом, відповідно до змісту заяви батько надає згоду на виїзд на постійне місце проживання в державну Ізраіль сину ОСОБА_3.

Відповідно до пункту 4 даних Правил №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном.

Отже, з наведеного слідує, якщо батько ОСОБА_4 надав згоду на виїзд на постійне місце проживання в державу Ізраіль своєму сину ОСОБА_3, то в даному випадку Правила №57 не передбачають необхідності надання нотаріально засвідченої згоди батька.

Разом з тим, у даному випадку у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, має бути запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном.

Водночас, як встановлено судом, такої відмітки в паспортному документі неповнолітнього ОСОБА_3 не було, що унеможливлювало його виїзд.

Слід зазначити, що в окреме питання законодавством України винесений захист дитини від незаконного переміщення.

Так, згідно зі статтею 32 Закону України "Про охорону дитинства" у порядку, встановленому законодавством України та відповідними міжнародними договорами, держава вживає заходів для боротьби з незаконним переміщенням, вивезенням та неповерненням дітей з-за кордону, їх викраденням, торгівлею та контрабандою ними.

Частиною національного законодавства є Конвенція про права дитини, яка ратифікована Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Статтею 11 Конвенції про права дитини також встановлено, що Держави-учасниці вживають заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону.

З огляду на викладені обставини, суд не вбачає в оскаржуваному рішенні відповідача протиправності, оскільки у разі виникнення у відповідача сумніву щодо правомірності переміщення дитини через державний кордон, відповідач, оцінивши ризики, вправі не випустити дитину, і такі дії будуть складовою механізму захисту дитини, з боку держави Україна, що повністю відповідає забезпеченню інтересів такої дитини.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що дії та рішення відповідачів є правомірними, відповідають вимогам законодавства України з питань перетинання державного кордону України.

При цьому, позивачем не наведено жодного обґрунтування чи доказу, які б свідчили про порушення відповідачами вимог нормативно-правових актів.

Відповідно до ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок, щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Частиною 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

На думку суду, відповідачі при прийнятті рішення про відмову у перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України, який не досяг 16-річного віку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, діяли в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

З огляду на зазначене та беручи до уваги достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що викладені у позовній заяві доводи позивача є не обґрунтованими, а його вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 11, 14, 69, 70, 71, 86, 128, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини постанови або прийняття постанови у письмовому провадженні - протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Балаклицький А. І.