Справа № 2а/0370/348/11
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2011-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2011 року Справа № 2а/0370/348/11

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ксензюка А.Я.,

при секретарі судового засідання Пігулі І.Ю.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Луцької обєднаної державної податкової інспекції про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Підприємець ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень Луцької обєднаної державної податкової інспекції від 25 січня 2011 року за №/3 та №/3.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що податковий орган безпідставно ототожнює звичайну ціну з митною вартістю ввезених ним товарів. Товари позивач реалізовував за цінами, визначеними останнім та його контрагентами у відповідних договорах купівлі-продажу у звязку з чим у підприємця виникло право на податковий кредит. Обовязок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни, покладається на податковий орган.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю з підстав викладених в позовній заяві та просив суд визнати нечинними податкові повідомлення-рішення від 25 січня 2011 року за №/3 та №/3.

Відповідач в заперечені на позов №252/10/10-011 від 14 березня 2011 року та представник відповідача в судовому засіданні предявлені позовні вимоги заперечили, обґрунтовуючи тим, що позивач реалізовував товари (паркетну дошку, ламіновану підлогу з ДВП, покриття для підлоги з ПВХ) на митній території України за цінами нижчими, ніж були встановлені в вантажно-митних деклараціях при розмитнені товару. В порушення пункту 4.1 статті 4 Закону України «Про податок на додану вартість» позивач невірно визначає базу оподаткування ПДВ, а саме не було враховано, що база оподаткування ПДВ операцій з поставки товарів (послуг) повинна визначатися, виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, визначеної за вільними цінами, але не нижче за звичайні ціни із врахуванням акцизного збору, мита та інших загальнодержавних податків і зборів.

Заслухавши пояснення, доводи та заперечення представників сторін, дослідивши подані суду письмові докази, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити адміністративний позов з таких підстав.

Луцькою обєднаною державною податковою інспекцією 16 вересня 2010 року проведено позапланову виїзну документальну перевірку субєкта підприємницької діяльності ОСОБА_3 з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника в банку за червень 2010 року, про що було складено акт за №6129/17-2/НОМЕР_1. Перевіркою встановлено порушення п.4.1 ст.4, п.п.7.7.1, п.п.7.7.2 п.7.7 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», п.5.9 ст.5 Наказу ДПА України «Про затвердження форми податкової декларації та порядку її заповнення і подання» підприємцем завищено заявлену суму бюджетного відшкодування на рахунок платника у банку за червень 2010 року на суму 945 грн., яка виникла за рахунок відємного значення з ПДВ, що декларувалось в період з 1 травня 2010 року по 30 червня 2010 року.

За наслідками перевірки Луцькою обєднаною державною податковою інспекцією сформовані 7 жовтня 2010 року податкові повідомлення-рішення за №/0, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в розмірі 945 грн. та за №/0, яким визначено суму податкового зобовязання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) з податку на додану вартість в розмірі 231 725,20 грн., в тому числі 165 518 грн. за основним платежем та 66 207,20 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Не погоджуючись із отриманими податковими повідомленнями-рішеннями підприємець ОСОБА_3 подав 28 жовтня 2010 року Луцькій обєднаній державній податковій інспекції скаргу. Луцька обєднана державна податкова інспекція рішенням від 26 листопада 2010 року за №17535/Ш/25-006 про результати розгляду первинної скарги залишила без змін податкові повідомлення-рішення від 7 жовтня 2010 року за №/0 та №/0, а скаргу - без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням Луцької обєднаної державної податкової інспекції від 26 листопада 2010 року підприємець ОСОБА_3 6 грудня 2010 року подав скаргу до Державної податкової адміністрації у Волинській області. Державна податкова адміністрація у Волинській області рішенням від 17 грудня 2010 року за №Ш/545/25-006 про результати розгляду повторної скарги залишила без змін податкові повідомлення-рішення Луцької обєднаної державної податкової інспекції від 7 жовтня 2010 року за №/0 та №/0 та рішення Луцької обєднаної державної податкової інспекції від 26 листопада 2010 року за №17535/Ш/25-006, а скаргу - без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням Державної податкової адміністрації у Волинській області від 17 грудня 2010 року за №Ш/545/25-006 підприємець ОСОБА_3М 21 грудня 2010 року подав скаргу до Державної податкової адміністрації України. Державна податкова адміністрація України рішенням від 13 січня 2011 року за №183/Ш/25-0315 про результати розгляду повторної скарги залишила без змін податкові повідомлення-рішення Луцької обєднаної державної податкової інспекції від 7 жовтня 2010 року за №/0 та №/0 та рішення Державної податкової адміністрації у Волинській області від 17 грудня 2010 року за №Ш/545/25-006, а скаргу - без задоволення.

В судовому засіданні встановлено, що позивач в травні місяці 2010 року імпортував на митну територію України товари (текстильне покриття для підлоги, паркетну дошку, електричні водонагрівачі, ткані килими, ламіновану підлогу з ДВП, покриття для підлоги з ПВХ, сантехнічні вироби, кавовий напій, тощо). При розмитненні товару підприємець ОСОБА_3 сплачував митним органам податок на додану вартість виходячи з митної вартості товару, яка визначена в графі 12 вантажно-митної декларації з врахуванням акцизного збору, мита та митних зборів. При цьому митна вартість вказана у ВМД є вищою від фактурної вартості вказаної в графі 42.

Обєкт, база та ставки оподаткування податком на додану вартість, порядок обліку, звітування та внесення податку на додану вартість до бюджету визначені спеціальним Законом України «Про податок на додану вартість».

Відповідно до пункту 4.1 статті 4 Закону України «Про податок на додану вартість» (чинного на момент спірних правовідносин) база оподаткування операції з поставки товарів (послуг) визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, визначеної за вільними цінами, але не нижче за звичайні ціни, з урахуванням акцизного збору, ввізного мита, інших загальнодержавних податків та зборів (обов'язкових платежів), згідно із законами України з питань оподаткування (за винятком податку на додану вартість, а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на послуги стільникового рухомого зв'язку, що включається до ціни товарів (послуг). До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податку безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу в зв'язку з компенсацією вартості товарів (послуг). У разі якщо звичайна ціна на товари (послуги) перевищує договірну ціну на такі товари (послуги) більше ніж на 20 відсотків, база оподаткування операції з поставки таких товарів (послуг) визначається за звичайними цінами.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (чинного на момент спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку протягом такого звітного періоду.

Відповідно до підпункту 1.20.1 пункту 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємства» (чинного на момент спірних правовідносин) звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг) визначена сторонами договору, якщо цим пунктом не встановлено інше. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Обовязок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених цим Законом, покладається на податковий орган у порядку, встановленому законом. При проведенні перевірки платника податку податковий орган має право надати запит, а платник податку зобовязаний обґрунтувати рівень договірних цін або послатися на норми абзацу першого підпункту 1.20.1 цього пункту (пп. 1.20.8 п. 1.20 ст. 1 Закону).

Підпунктом 1.20.10 п. 1.20 ст. 1 Закону передбачено, що донарахування податкових зобовязань платника податку податковим органом внаслідок визначення звичайних цін здійснюється за процедурою, встановленою законом для нарахування податкових зобовязань за непрямими методами

Отже, якщо договірна ціна товару є меншою за звичайну для даного товару ціну не більш ніж на 20 відсотків, то відповідач зобовязаний вважати базою оподаткування виключно договірну ціну на такі товари, в той же час як чітко зафіксовано в Акті договірна ціна по усіх ввезених товарах не є меншою більш ніж на 20 відсотків навіть за ту ціну, яку відповідач вважає звичайною.

Суд встановив, що при визначенні рівня звичайних цін податковий орган діяв не у межах наведеної норми законодавства.

В подальшому при поставці товарів на митній території України позивач розрахував базу оподаткування, виходячи з контрактної (фактурної) вартості, яка була менше митної вартості товарів.

Крім того, аналіз положень абзацу першого пункту 4.3 статті 4 Закону України «Про податок на додану вартість», яким Луцькою ОДПІ зроблено висновок, що при поставці на митній території України товарів, які були попередньо імпортовані платником податку на митну територію України, база оподаткування повинна визначатись з договірної (контрактної) вартості товару, але не менше митної вартості є неправильним. Твердження останнього, що така ціна призвела до заниження податкового зобовязання по ПДВ, та завищення позивачем суми бюджетного відшкодування за червень місяць 2010 року на суму 945 грн., цим самим завищено відємне значення різниці між сумою податкового зобовязання та сумою податкового кредиту з ПДВ за червень 2010 року на суму 340 547 грн. та підлягає для нарахування ПДВ в сумі 165 518 грн. не відповідає нормам чинного законодавства.

Підприємець ОСОБА_3 при ввезенні на митну територію України товарів для подальшої їх реалізації при їх розмитненні сплатив ПДВ, виходячи з митної вартості і врахуванням акцизного збору, мита, митних зборів та сплачену суму ПДВ відніс до податкового кредиту. Митна вартість перевищувала договірну ціну на суми донарахованих платежів, тому позивач правильно визначив базу оподаткування ПДВ у травні 2010 року виходячи з договірної вартості, визначеної за вільними цінами, але не нижче за звичайну ціну з врахуванням акцизного збору, мита та інших платежів, як це визначено пунктом 4.1 статті 4 Закону України «Про податок на додану вартість».

Як свідчать матеріали справи, Луцька ОДПІ вважає, що митна вартість товару, яка встановлюється для товарів, що ввозяться на митну територію України, є звичайною ціною для такого товару, який реалізується на території України, тобто ототожнює її, обґрунтовуючи свій висновок Указом Президента України від 23 липня 1998 року №817/98 пунктом 13 «Про деякі заходи з дерегулювання підприємницької діяльності».

Однак, відповідно до підпункту 1.20.1 пункту 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємства» (чинного на момент спірних правовідносин) звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг) визначена сторонами договору, якщо цим пунктом не встановлено інше. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Згідно з положеннями Наказу Державна митна служба від 9 липня 1997 року №307 «Про затвердження Інструкції про порядок заповнення вантажної митної декларації» митна вартість використовується виключно в цілях митного оподаткування товарів і ведення митної статистики.

На підставі системного аналізу чинного законодавства можна дійти висновку про те, що митна вартість та звичайна ціна при визначенні бази оподаткування операцій з реалізації на території України імпортного товару не є тотожними. Таким чином якщо товари продані за ціною, вищою від контрактної (фактурної), але нижчою від митної, база обкладення ПДВ визначається виходячи з продажної вартості товару.

Позиція ж податкової інспекції про те, що митна вартість товару є його звичайною ціною є такою, що не ґрунтується на приписах законодавства, жодною нормою якого не передбачено, що митна вартість товару, яка визначається для товарів, що ввозяться на митну територію України, є звичайною ціною для такого товару, який реалізується на території України.

Таким чином, позивач правомірно при поставці товарів на митній території України визначив базу оподаткування, виходячи з договірної (контрактної) вартості товару, нижчої за митну вартість товару.

Отже, податковий орган своїм рішенням неправомірно відмовив підприємцю ОСОБА_3 у бюджетному відшкодуванні на суму 945 грн. та визначив суму податкового зобовязання в розмірі 231 725,2 грн., із них 165 518 грн. за основним платежем та 66 207,2 грн. за штрафними санкціями, і в останнього, немає жодних підстав для висновку про те, що позивачем було занижено базу оподаткування і податкові зобовязання, а тому, є всі підстави стверджувати, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Судом також приймається до уваги, що відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Всупереч наведеним вимогам відповідач як субєкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності прийнятого ним податкового повідомлення-рішення.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що винесені Луцькою ОДПІ податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню, а позовні вимоги підприємця ОСОБА_4 обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Керуючись частиною 3 статті 160, статтею 163 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі статті 4 Закону України «Про податок на додану вартість», суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити.

Скасувати податкові повідомлення-рішення Луцької обєднаної державної податкової інспекції від 25 січня 2011 року за №/3 та №/3.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя А.Я. Ксензюк