Справа № 2а-12866/09/2670
Суддя: Власенкова О.О.
Дата ухвалення: 2010-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 лютого 2010 року 10:03 № 2а-12866/09/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючої судді Власенкової О.О., суддів Каракашьяна С.К., Федорчука А.Б., при секретарі судового засідання Чернишевій О.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач)
до відповідачів Кабінету Міністрів України (далі - відповідач 1) Міністерства культури і туризму України (далі - відповідач 2)
третя особаДержавна служба з питань національної культурної спадщини (далі - третя особа)
про скасування окремих положень постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2009 року № 928 та зобов'язання вчинити дії

за участю представників сторін:

позивач: ОСОБА_1 (паспорт);

від відповідача 1: Золотухіна Г.О. (за довіреністю);

від відповідача 2: Ващенко Я.Л. (за довіреністю);

від третьої особи: Ващенко Я.Л. (за довіреністю)

Обставини справи:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в останній редакції якого просить:

- скасувати абзац перший пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про занесення об'єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України»від 3 вересня 2009 року № 928 в частині втрати чинності постанови Ради Міністрів Української РСР «Про затвердження списку пам'ятників мистецтва, історії та археології Української РСР»від 21 липня 1965 року № 711, як такий, що є незаконним і протиправним;

- визнати незаконним (протиправним) пункт 1 постанови Кабінету Міністрів

України «Про занесення об'єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України»від 03 вересня 2009 року № 928, зупинивши його дію до моменту занесення пам'ятника В.І.Леніну, на бульварі Т.Г.Шевченка в м.Києві до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, як об'єкта культурної спадщини національного значення;

- зобов'язати Кабінет Міністрів України прийняти рішення про занесення до переліку об'єктів культурної спадщини національного значення, які заносяться до Державного

реєстру нерухомих пам'яток України, пам'ятника В.І. Леніну, на бульварі Т.Г.Шевченка в місті Києві;

- зобов'язати Міністерство культури і туризму України подати до Кабінету Міністрів України пропозицію про занесення до переліку об'єктів культурної спадщини національного значення, які заносяться до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, пам'ятника В.І.Леніну, на бульварі Т.Г.Шевченка в місті Києві;

- зобов'язати Кабінет Міністрів України подати у відповідні міжнародні інстанції пропозиції про занесення пам'ятника В.І.Леніну, на бульварі Т.Г.Шевченка в місті Києві до списку пам'яток всесвітньої спадщини;

- стягнути моральну шкоду у розмірі 1 грн.

За клопотанням представника Кабінету Міністрів України до участі у справі залучено третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Міністерство культури і туризму України та Державну службу з питань національної культурної спадщини.

У зв'язку зі зміною позовних вимог за клопотанням позивача змінено процесуальний статус третьої особи -Міністерства культури і туризму України на відповідача 2.

Позивач вважає, що Кабінет Міністрів України незаконно та необґрунтовано визнав такою, що втратила чинність, постанову Кабінету Міністрів України від 21 липня 1965 р. № 711 «Про затвердження списку пам'ятників мистецтва, історії та археології Української РСР», згідно з якою пам'ятник В.І.Леніну на бульварі Т.Г.Шевченка в м.Києві було включено до списку пам'ятників мистецтва, історії та археології Української РСР, що перебувають під охороною держави, та не вніс цей пам'ятник до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, що призвело до порушення та обмеження його прав, свобод та інтересів у сфері охорони культурної спадщини.

Представники відповідачів у письмових запереченнях та в судовому засіданні позов не визнали, мотивуючи тим, що при виданні оскаржуваної постанови Кабінет Міністрів України діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а вимоги про зобов'язання відповідачів в судовому порядку вчинити дії щодо занесення пам'ятника В.І.Леніну на бульварі Т.Г.Шевченка в м.Києві до Державного реєстру нерухомих пам'яток України та списку пам'яток всесвітньої спадщини не ґрунтуються на чинному законодавстві. Також вважають недоведеним твердження позивача про заподіяння йому моральної шкоди.

Представник третьої особи щодо позову заперечив, підтримавши правову позицію відповідачів.

На підставі частини 3 статті 160 КАС України в судовому засіданні 16 лютого 2010 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

03 вересня 2009 року Кабінетом Міністрів України видано постанову № 928 "Про занесення об'єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України" (далі -оскаржувана постанова).

Ініціатором та розробником проекту оскаржуваної постанови Кабінету Міністрів України є Міністерство культури і туризму України, за поданням якого від 04 червня 2009 року № 953/22/10-09 пунктом 1 оскаржуваної постанови Кабінетом Міністрів України до Державного реєстру нерухомих пам'яток України занесено об'єкти культурної спадщини національного значення згідно з додатком.

Як вбачається з указаного додатку до Державного реєстру нерухомих пам'яток України не занесено пам'ятник В.І.Леніну, на бульварі Т.Г.Шевченка в м.Києві.

Сторонами у справі не заперечувалося те, що у поданні Міністерства культури і туризму України та доданому до ньому проекті оскаржуваної постанови Кабінету Міністрів України в частині переліку об'єктів, які заносяться до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, не зазначено пам'ятник В.І.Леніну на бульварі Т.Г.Шевченка в м.Києві.

Згідно з витягом із протоколу від 03 жовтня 2008 року № 18 на спільному засіданні президії Науково-методичної ради з питань охорони культурної спадщини та Експертної комісії з розгляду питань занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України було вирішено визнати таким, що не підлягає занесенню до Державного реєстру нерухомих пам'яток України у зв'язку з невідповідністю критеріям, визначеним постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1760 «Про затвердження Порядку визначення категорій пам'яток для занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України», зокрема, пам'ятник В.І.Леніну на бульварі Т.Г.Шевченка в м.Києві.

Пунктом 2 оскаржуваної постанови Кабінету Міністрів України визнано такою, що втратила чинність постанова Ради Міністрів Української РСР від 21 липня 1965 року № 711 «Про затвердження списку пам'ятників мистецтва, історії та археології Української РСР», згідно з якою до списку пам'ятників мистецтва, історії та археології Української РСР, що перебувають під охороною держави, було занесено пам'ятник В.І.Леніну на бульварі Т.Г.Шевченка у м.Києві.

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади та у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Згідно зі статтею 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання. Акти Кабінету Міністрів України підписує Прем'єр-міністр України. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади підлягають реєстрації в порядку, встановленому законом.

Як вбачається з позову, частина позовних вимог стосується оскарження нормативно-правового акту.

На підставі статті 104 КАС України до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Відповідно до частини 2 статті 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Частиною 1 статті 71 КАС України визначено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Таким чином, при зверненні до суду з цим позовом позивач зобов'язаний довести факт застосування щодо нього оскаржуваної постанови Кабінету Міністрів України або те, що він є суб'єктом правовідносин, на які поширюється дія цієї постанови.

Всупереч твердженню відповідачів про відсутність у позивача права на звернення до суду із цим позовом суд дійшов протилежного висновку, оскільки вважає що позивач є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано оскаржувану постанову Кабінету Міністрів України, а тому має право на її оскарження, що обґрунтовується таким.

З аналізу змісту оскаржуваної постанови вбачається, що вона видана Кабінетом Міністрів України на виконання функцій держави у сфері охорони культурної спадщини, а з пояснювальної записки Міністерства культури і туризму України до проекту цієї постанови вбачається, що метою прийняття постанови є упорядкування обліку пам'яток культурної спадщини України шляхом занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України.

Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об'єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь врегульовані Законом України «Про охорону культурної спадщини»(далі -Закон).

Положеннями статті 11 Закону, зокрема, передбачено участь громадян в охороні культурної спадщини шляхом сприяння органам охорони культурної спадщини в роботі з охорони культурної спадщини, встановлення шефства над об'єктами культурної спадщини з метою забезпечення їх збереження, сприяння державі у здійсненні заходів з охорони об'єктів культурної спадщини і поширенні знань про них, участі у популяризації культурної спадщини серед населення, сприянні її вивченню дітьми та молоддю, залученню громадян до її охорони.

Водночас, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання незаконними та нечинними пунктів 1 і частково пункту 2 оскаржуваної постанови Кабінету Міністрів України є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, що пояснюється наступним.

Повноваження Кабінету Міністрів України у сфері охорони культурної спадщини визначені Конституцією та законами України.

До повноважень Кабінету Міністрів України, визначених статтею 116 Конституції України, віднесено повноваження щодо забезпечення проведення політики у сфері культури, здійснення загальнодержавної програми культурного розвитку України.

Згідно з пунктом 1 частини 1 Закону України «Про затвердження Загальнодержавної програми збереження та використання об'єктів культурної спадщини на 2004-2010 роки»відносини щодо збереження культурної спадщини України регулюються Конституцією України, Законом України «Про охорону культурної спадщини», іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до преамбули Закону "Про охорону культурної спадщини" об'єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, охороняються державою. Охорона об'єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Стаття 3 Закону функції щодо державного управління у сфері охорони культурної спадщини покладає на Кабінет Міністрів України та спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини.

На виконання статті 4 Закону Кабінет Міністрів України, зокрема, здійснює державну політику та контроль у сфері охорони культурної спадщини, заносить об'єкти культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України та вносить зміни до нього щодо пам'яток національного значення.

Згідно зі статтею 13 Закону об'єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України за категоріями національного та місцевого значення пам'ятки (далі - Реєстр). Порядок визначення категорій пам'яток встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Такий Порядок затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1760 «Про затвердження Порядку визначення категорій пам'яток для занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України".

Питання занесення об'єктів культурної спадщини до Реєстру, внесення змін та вилучення пам'ятки з Реєстру також врегульовано статтями 14, 15 Закону.

Згідно з указаними нормами Закону занесення об'єкта культурної спадщини до Реєстру та внесення змін до нього (вилучення з Реєстру, зміна категорії пам'ятки) провадяться відповідно до категорії пам'ятки.

Якщо об'єкт культурної спадщини віднесено до категорії пам'яток національного значення вищевказані рішення щодо такого об'єкту приймаються Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини.

Відповідно до пункту 4 Положення про Міністерство культури і туризму України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року № 1566 назване Міністерство здійснює повноваження центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини та спеціально уповноваженого державного органу контролю за вивезенням, ввезенням і поверненням культурних цінностей.

На підставі вищевикладеного та враховуючи звернення Міністерства культури і туризму України до Кабінету Міністрів України з поданням від 04 червня 2009 року № 953/22/10-09 суд дійшов висновку, що відповідно до пункту 1 оскаржуваної постанови Кабінетом Міністрів України в межах повноважень та відповідно до законодавства занесено об'єкти культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України.

При цьому, як вбачається з обґрунтування позовних вимог, позивач вважає незаконним пункт 1 оскаржуваної постанови Кабінету Міністрів України, виключно з огляду на те, що до Державного реєстру не занесено пам'ятник В.І.Леніну на бульварі Т.Г.Шевченка в м.Києві. Однак, суд погоджується з доводами відповідачів, що у Кабінету Міністрів України не було підстав занести згаданий пам'ятник до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, оскільки у поданні Міністерства культури і туризму України та доданому до ньому проекті оскаржуваної постанови Кабінету Міністрів України цей пам'ятник не було зазначено.

Разом з тим відповідно до законодавства та в межах повноважень Кабінетом Міністрів України відповідно до пункту 2 оскаржуваної постанови визнано такою, що втратила чинність, зокрема, постанова Ради Міністрів Української РСР від 21 липня 1965 року № 711 "Про затвердження списку пам'ятників мистецтва, історії та археології Української РСР".

Постановою Ради Міністрів Української РСР від 21 липня 1965 року № 711 "Про затвердження списку пам'ятників мистецтва, історії та археології Української РСР " до названого списку було внесено, зокрема, пам'ятник В.І.Леніну на бульварі Т.Г.Шевченка в м.Києві.

Саме через цю обставину позивач не погоджується із визнанням такою, що втратила чинність вищевказана постанова Ради Міністрів УРСР, оскільки вважає, що через це Кабінет Міністрів України фактично вилучив з Державного реєстру нерухомих пам'яток України вказаний пам'ятник.

Проте, таке твердження не відповідає дійсності, оскільки пам'ятник В.І.Леніну на бульварі Т.Г.Шевченка в м.Києві ніколи не перебував у Державному реєстрі нерухомих пам'яток України, що вбачається з такого.

Відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень Закону об'єкти, включені до списків (переліків) пам'яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР "Про охорону і використання пам'яток історії та культури", визнаються пам'ятками відповідно до цього Закону.

Однак, пам'ятники національного значення, які перебували на обліку згідно з постановою Ради Міністрів УРСР від 21 липня 1965 року № 711 "Про затвердження списку пам'ятників мистецтва, історії та археології Української РСР", в тому числі й пам'ятник В.І.Леніну на бульварі Т.Г.Шевченка в м.Києві, були взяті на облік до набрання чинності Законом Української РСР "Про охорону і використання пам'яток історії та культури", який набрав чинності з 01 листопада 1978 року.

Згаданий Закон не передбачав автоматичного чи безумовного включення до переліку пам'яток історії та культури республіканського значення тих пам'яток історії та культури, пам'ятників мистецтва, історії та археології Української РСР, які занесені до списку, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 21 липня 1965 року № 711. У порядку, передбаченому цим Законом, Радою Міністрів УРСР на підставі подання спеціально уповноваженного державного органу охорони пам'яток історії та культури, зокрема, пам'ятник В.І.Леніну на бульварі Т.Г.Шевченка в м.Києві до переліку пам'яток історії та культури республіканського значення не вносився.

Суд погоджується з доводами відповідачів стосовно того, що Кабінетом Міністрів України обґрунтовано видано оскаржувану постанову, про що також свідчить пояснювальна записка Міністерства культури і туризму України до проекту цього акту.

Зокрема, із указаної пояснювальної записки вбачається, що пам'ятки національного значення, які перебували на обліку згідно з постановою Ради Міністрів УРСР від 21 липня 1965 року № 711 "Про затвердження списку пам'ятників мистецтва, історії та археології Української РСР" були розглянуті на відповідність критеріям, встановленим Порядком визначення категорій пам'яток для занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України.

Памятник В.І.Леніну на бульварі Т.Г.Шевченка в м.Києві також було розглянуто на відповідність вищезгаданим критеріям.

Статтею 7 Закону передбачено, що для розгляду наукових рекомендацій та пропозицій щодо розроблення основних напрямів розвитку охорони культурної спадщини, обговорення найважливіших програм, проектів з питань охорони культурної спадщини центральний орган виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини, орган охорони культурної спадщини Ради міністрів Автономної Республіки Крим створюють науково-методичні ради з провідних учених і висококваліфікованих фахівців-практиків.

Відповідно до Порядку визначення категорій пам'яток для занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України висновок про відповідність пам'ятки критеріям, встановленим цим Порядком, що дає підстави віднести його до пам'яток культурної спадщини і занести до Державного реєстру нерухомих пам'яток за категорією національного значення, повинні робити колегіально Наукові (вчені) ради установ та організацій, діяльність яких пов'язана з охороною культурної спадщини, Експертна комісія з розгляду питань занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру та Науково-методична рада з питань охорони культурної спадщини.

Як вбачається із витягу з протоколу від 03 жовтня 2008 року № 18 на спільному засіданні президія Науково-методичної ради з питань охорони культурної спадщини та Експертна комісії з розгляду питань занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України визнала пам'ятник В.І.Леніну на бульварі Т.Г.Шевченка в м.Києві таким, що не підлягає занесенню до Державного реєстру нерухомих пам'яток України у зв'язку з невідповідністю критеріям, визначеним постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1760 «Про затвердження Порядку визначення категорій пам'яток для занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України».

За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про зобов'язання Міністерства культури і туризму України подати до Кабінету Міністрів України пропозицію щодо занесення об'єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України пам'ятника В.І.Леніну на бульварі Т.Г.Шевченка в м.Києві, а також про зобов'язання Кабінету Міністрів України прийняти рішення про занесення цього пам'ятника до Державного реєстру нерухомих пам'яток України.

У суду також відсутні підстави зобов'язати Кабінет Міністрів України подати у відповідні міжнародні інстанції пропозиції про занесення пам'ятника В.І.Леніну на бульварі Т.Г.Шевченка в м.Києві до списку пам'яток всесвітньої спадщини. Наведене обґрунтовується тим, що відповідно до положень статей 4 та 49 Закону таке подання Кабінет Міністрів України здійснює за рекомендацією центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини та Українського національного комітету Міжнародної ради з питань пам'яток та визначних місць (ІКОМОС). Однак, Міністерством культури і туризму України та ІКОМОС така рекомендація до Кабінету Міністрів України не вносилась.

Беручи до уваги те, що судом не встановлено незаконності оскаржуваної постанови Кабінету Міністрів України та його протиправних дій щодо не занесення пам'ятника В.І.Леніну на бульварі Т.Г.Шевченка в м.Києві до Державного реєстру нерухомих пам'яток України та до Списку пам'яток всесвітньої спадщини, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про відшкодування позивачеві моральної шкоди у розмірі 1 грн.

Керуючись статтями 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова відповідно до частини 1 статті 254 КАС України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у встановлений строк постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Головуюча суддя Власенкова О.О.

Судді Каракашьян С.К.

Федорчук А.Б.

Повний текст постанови складено та підписано 24 лютого 2010 року.