Справа № 810/2691/15
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2015-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2015 року 810/2691/15

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Балаклицького А.І., суддів: Лапія С.М., Щавінського В.Р., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Києві адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Окко-Схід"
доДержавної фіскальної служби України
провизнання частково недійсною податкову консультацію,

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Окко-Схід" звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної фіскальної служби України про визнання недійсними пункти 2, 4, 5 податкової консультації Державної фіскальної служби України від 09.02.2015 №2570/6/99-99-19-03-03-15.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що надана відповідачем податкова консультація, на його думку, не відповідає положенням Податкового кодексу України, тому підлягає визнанню недійсною та скасуванню.

Відповідач позову не визнав, надав суду письмові заперечення, в яких просив суд у задоволенні позову відмовити з тих підстав, що надана ним податкова консультація є вірною і відповідає нормам Податкового кодексу України. Крім того, відповідач зазначив, що податкова консультація, з якою позивач не погоджується, не породжує жодних юридичних наслідків та не є обов'язковою для виконання. Крім того, представник відповідача зазначає, що жодних управлінських висновків оскаржувана податкова консультація не містить та не вказує на вчинення будь-яких обов'язкових дій, а відтак, не порушує права, свободи та інтереси позивача у сфері публічно-правових відносин.

До судового засідання сторони, належно повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, не зявились.

Представник позивача звернувся до суду з письмовим клопотанням, яким просив розглядати справу за його відсутності.

Відповідач, належно повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, явку свого представника до судового засідання не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив, з клопотанням про відкладення засідання до суду не звертався.

Відповідно до приписів частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи, що для розгляду і вирішення даної справи відсутня потреба у заслуховуванні свідків чи експертів, судом прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та доказами.

Дослідивши матеріали справи, зясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Окко-Схід" зареєстровано як юридичну особу 06.06.2011, основним видом діяльності якого є роздрібна торгівля пальним.

З матеріалів справи вбачається, що 08.01.2015 ТОВ "Окко-Схід" звернулось до Державної фіскальної служби України із запитом №02 надати письмову податкову консультацію з питань практичного застосування норм ст.ст. 212, 213, 214 та 215 Податкового кодексу України в контексті наступних питань:

- як розрахувати суми податкового зобовязання з акцизного податку та податку на додану вартість, з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів;

- який порядок встановлення роздрібної ціни для підакцизних товарів на які виробниками або імпортерами товарів встановлено максимальні роздрібні ціни шляхом декларування таких цін у порядку, встановленому Податкового кодексу України з урахуванням положень підпункту 14.1.106 ст.14. Податкового кодексу України;

- яким чином суб'єкта господарювання може довести, що роздрібна торгівля тютюновими виробами не здійснюється за цінами, вищими від максимальних роздрібних цін на тютюнові вироби, встановлених виробниками або імпортерами таких тютюнових виробів;

- чи є обєктом оподаткування акцизним податком операції з відпуску підакцизного пального через мережу АЗС, що експлуатується відповідним оператором ринку нафтопродуктів уповноваженим представникам (безготівковим клієнтам) інших суб'єктів господарювання при предявленні ними смарт-картки, бланку-дозволу (талону) чи відомості, тощо шляхом заправки вказаних ними автотранспортних засобів за умови що оператор ринку нафтопродуктів-експлуатант АЗС проводить повну суму операції через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів з безготівковими формами оплати? Якщо так, хто є платником акцизного податку - Оператор ринку нафтопродуктів - експлуатант АЗС чи Суб'єкта господарювання, безготівкові клієнти якого отримують нафтопродукти через АЗС;

- яким чином можна визначити та документально підтвердити що реалізація суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів проведена безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків;

- якщо в договорах поставки/купівлі-продажу товарів безготівковим клієнтам (відпуск підакцизного пального через мережу АЗК з проведенням операції через зареєстровані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи РРО з роздрукуванням відповідних розрахункових документів з безготівковими формами оплати) буде зазначено що товари реалізовуються для комерційного використання чи буде це достатнім підтвердженням для не нарахування акцизного податку з роздрібної торгівлі підакцизних товарів за такими операціями;

- чи є обєктом оподаткування акцизним податком з роздрібної торгівлі підакцизними товарами обсяги продажу Покупцю підакцизних товарів через РРО за формою оплати готівкова або платіжна банківська картка, у випадку коли після продажу такий Покупець звертається з вимогою надати йому податкові накладні на пальне, придбане у підприємства, з наданням даних підтверджувальних чеків РРО з формою оплати готівка або еквайринг (тобто фактично підакцизні товари було придбано для комерційного використання)? Якщо ні, яким чином можна документально підтвердити що реалізація суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів проведена споживачам для їх комерційного використання незалежно від форми розрахунків.

Державна фіскальна служба України листом від 09.02.2015 №2570/6/99-99-19-03-03-15 "Про надання консультації" надала відповідь, згідно якої, зокрема, незалежно від умов продажу нафтопродуктів через АЗС безпосередньо споживачам та форми розрахунків (готівка, безготівка) під час здійснення розрахункових операцій у продавця (реалізатора) нафтопродуктів, тобто в особи, яка безпосередньо здійснює відпуск нафтопродуктів з колонок, виникають податкові зобовязання зі сплати 5-відсоткового акцизного податку з роздрібного продажу підакцизних товарів. Вказані висновки відповідач обгрунтовує положеннями п.п.212.1.11 п. 212.1 ст. 212 Податкового кодексу України, п.п.213.1.9 п.213.1 ст. 213 та п.п.215.3.4 п. 215.3 ст. 215 вказаного Кодексу. Крім того, відповідач посилається на Правила роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року №1442.

Позивач вважає вказані висновки такими, що суперечить нормам та змісту акцизного податку, в звязку з чим оскаржив пункти 2, 4, 5 податкової консультації Державної фіскальної служби України №2570/6/99-99-19-03-03-15 від 09.02.2015, звернувшись з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з п.п.14.1.172 п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) податкова консультація - допомога контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування податків чи зборів, контроль за справлянням яких покладено на такий контролюючий орган.

Відповідно до статті 52 ПК України за зверненням платників податків контролюючі органи надають безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом. Податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію. За вибором платника податків консультація надається в усній, письмовій або електронній формі. Консультації надаються контролюючими органами. Контролюючі органи мають право надавати консультації виключно з тих питань, що належать до їх повноважень.

За змістом п. 53.3 ст. 53 ПК України платник податків може оскаржити до суду як правовий акт індивідуальної дії податкову консультацію контролюючого органу, викладену в письмовій або електронній формі, яка, на думку такого платника податків, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору. Визнання судом такої податкової консультації недійсною є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Наведене свідчить, що наслідком застосування податкової консультації згідно п. 53.1 ст. 53 ПК України є те, що платника податку не може бути притягнуто до відповідальності, якщо він діяв відповідно до податкової консультації, наданої йому у письмовій або електронній формі, зокрема, на підставі того, що у майбутньому така податкова консультація була змінена або скасована.

Отже, ПК України в якості підстав для визнання недійсною податкової консультації чітко визначає суперечність такої консультації нормам або змісту відповідного податку чи збору.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини виникли з приводу застосування норм ПК України, що регулюють порядок сплати акцизного податку при здійсненні реалізації субєктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 №71-VІІІ, з 1 січня 2015 року запроваджено акцизний податок з роздрібного продажу підакцизних товарів.

Пунктом 7.1 ст. 7 ПК України визначено, що під час встановлення податку обов'язково визначаються такі елементи: платники податку; об'єкт оподаткування; база оподаткування; ставка податку; порядок обчислення податку; податковий період; строк та порядок сплати податку; строк та порядок подання звітності про обчислення і сплату податку.

Згідно п. 7.3 вказаної статті ПК України будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.

При цьому, п. 7.4 ст. 7 ПК України визначено, що елементи податку, визначені в пункті 7.1 цієї статті, підстави для надання податкових пільг та порядок їх застосування визначаються виключно цим Кодексом.

Розділ VI ПК України регулює порядок сплати акцизного податку. Нормами вказаного розділу визначаються, зокрема, платники податку, об'єкт оподаткування, база оподаткування, підакцизні товари та ставки податку, дата виникнення податкових зобов'язань, порядок і строки сплати податку.

Так, відповідно до п.п.213.1.9 п. 213.1 ст. 213 ПК України обєктом оподаткування акцизним податком є реалізація субєктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Поняття реалізації субєктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, в цілях оподаткування, визначено п.п.14.1.212 п. 14.1 ст. 14 ПК України, згідно якого реалізація суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів - продаж пива, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюну та промислових замінників тютюну, товарів, зазначених у п.п.215.3.4 п. 215.3 ст. 215 цього Кодексу, безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків, у тому числі на розлив у ресторанах, кафе, барах, інших суб'єктах господарювання громадського харчування.

Серед переліку товарів, з яких справляється акцизний податок, у п.п.215.3.4 п. 215.3 ст. 215 ПК України зазначено нафтопродукти, скраплений газ, речовини, що використовуються як компоненти моторних палив, паливо моторне альтернативне.

В свою чергу, п.п.14.1.202 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено поняття продажу (реалізація) товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів. Не вважаються продажем товарів операції з надання товарів у межах договорів комісії (консигнації), поруки, схову (відповідального зберігання), доручення, довірчого управління, оперативного лізингу (оренди), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачі прав власності на такі товари.

Таким чином, виходячи з наведених норм ПК України не вважаються продажем (реалізацією), а, відтак, не є обєктом оподаткування акцизним податком, операції з надання (відпуску), в тому числі через мережу АЗС, зазначених у п.п.215.3.4 п.215.3 ст.215 цього Кодексу товарів, у межах договорів комісії (консигнації), поруки, схову (відповідального зберігання), доручення, довірчого управління, оперативного лізингу (оренди), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачі прав власності на такі товари.

Крім того, виходячи зі змісту п.п.14.1.212 п. 14.1 ст. 14 ПК України не вважається реалізацією суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, в розумінні вказаної норми, а, відтак не є обєктом оподаткування акцизним податком, продаж пива, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюну та промислових замінників тютюну, товарів, зазначених у п.п.215.3.4 п. 215.3 ст. 215 цього Кодексу, безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх комерційного використання незалежно від форми розрахунків.

Виходячи з наведеного, викладені у п. 2 оскаржуваної податкової консультації висновки відповідача про те, що оскільки обєктами оподаткування акцизним податком є, зокрема, операції з реалізації субєктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів (п.п.213.1.9 п. 213.1 ст. 213 ПК України), то будь-які операції з відпуску нафтопродуктів через мережу АЗС, а саме через паливно-, масло- та газороздавальні колонки, незалежно від форми розрахунків за такі нафтопродукти, оподатковуються акцизним податком з роздрібних продажів підакцизних товарів суперечать п.п.14.1.212 п.14.1 ст. 14 ПК України, яким визначення обєкта оподаткування акцизним податком (реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів) повязане із наявністю умов, передбачених п.п.14.1.212 п. 14.1 ст. 14 ПК України, а саме здійсненням продажу (реалізації) товарів в розумінні п.п.14.1.202 п. 14.1 ст. 14 ПК України та здійснення такого продажу підакцизних товарів виключно для особистого некомерційного використання громадян та інших кінцевих споживачів незалежно від форми розрахунків.

Встановлена законодавцем у п.п.14.1.212 п. 14.1 ст. 14 ПК України умова особистого некомерційного використання громадянами та іншим кінцевим споживачами підакцизних товарів спростовує твердження відповідача і про те, що саме по собі визначення "кінцевий споживач" презюмує, що придбані нафтопродукти будуть використані покупцем для власного споживання, а не будуть в подальшому реалізовані іншим особам, тобто використані в комерційних цілях.

Крім того, можливість здійснення субєктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів реалізації підакцизних товарів кінцевим споживачам (якими є також субєкти господарювання), що не є обєктом оподаткування акцизним податком випливає також зі змісту декларації з акцизного податку, що затверджена Наказом Міністерства фінансів України від 23.01.2015 №14, з якого вбачається, що в декларації зазначаються дані щодо реалізації товарів кінцевим споживачам, що є обєктом оподаткування акцизним податком з роздрібної реалізації підакцизних товарів та інформаційні дані реалізації товарів для комерційного використання, що не є обєктом оподаткування акцизним податком з роздрібної реалізації підакцизних товарів, а операції відпуску нафтопродуктів з колонок, що не є реалізацією, в декларації не відображаються:

графа 3 - загальна вартість (з податком на додану вартість) реалізованих підакцизних товарів у роздрібній торговельній мережі та у мережі громадського харчування споживачам незалежно від форми розрахунків;

графа 4 - вартість (з податком на додану вартість) реалізованих підакцизних товарів у роздрібній торговельній мережі споживачам незалежно від форми розрахунків для їх комерційного використання, тобто для подальшої реалізації кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання;

у графі 5 - "Вартість підакцизних товарів до оподаткування, грн (гр. 3 - гр. 4)" вказується різниця між графами 3 та 4 цього розрахунку.

Так, в письмових запереченнях проти адміністративного позову відповідач, обґрунтовуючи свої доводи та посилаючись на Правила роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 №1442, зазначає про те, що законодавець визначив, що через мережу АЗС здійснюється саме роздрібний продаж нафтопродуктів, а не оптовий, оскільки відпуск пального відбувається через паливно-, масло- та газороздавальні колонки кінцевому споживачу. Тобто за своїм функціональним призначенням мережа автозаправних станцій використовується саме для роздрібної торгівлі нафтопродуктами, тобто реалізація для кінцевого споживача. Враховуючи специфіку зберігання, перевезення та реалізації нафтопродуктів оптова торгівля ними можлива лише через відповідні нафтобази, а не через АЗС, ТОВ "Окко-Схід" реалізує нафтопродукти через мережу АЗС, тобто здійснює роздрібний продаж кінцевому споживачу.

Однак, такі доводи відповідача є безпідставними та такими, що не спростовують позовні вимоги, оскільки позивачем не заперечується факт здійснення через мережу АЗС саме роздрібного продажу (відпуску) нафтопродуктів кінцевому споживачу. Разом з тим, виникнення обєкту оподаткування акцизним податком повязане з наявністю передбачених п.п.14.1.202 п. 14.1 ст. 14 ПК України умов, а саме здійснення операції продажу товару кінцевому споживачу для його особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків, про що зазначалось вище.

Відповідачем не спростовано доводів позивача про те, що через мережу АЗС може здійснюватися відпуск нафтопродуктів суб'єктам господарювання, з якими особою, яка безпосередньо здійснює відпуск нафтопродуктів з колонок укладено цивільно-правові угоди. Такий відпуск може здійснюватися й уповноваженим представникам субєктів господарювання (безготівковим клієнтам) при предявленні ними смарт-картки, бланку-дозволу (талону), відомості тощо шляхом заправки вказаних ними автотранспортних засобів з одночасним проведенням такого відпуску через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів з безготівковими формами оплати.

В залежності від змісту господарських операцій, укладених цивільно-правових угод особи, яка безпосередньо здійснює відпуск нафтопродуктів з колонок, або повертає зі зберігання, або реалізує (продає) суб'єкту господарювання, безготівкові клієнти якого отримали нафтопродукти через АЗС, відповідно фактичним продавцем отриманих на АЗС нафтопродуктів безготівковими клієнтами є суб'єкт господарювання, що не є експлуатантом АЗС та який попередньо уклав із такими клієнтами-отримувачами нафтопродуктів на АЗС договори купівлі-продажу, договори зберігання тощо.

Згідно п.п.212.1.11 п. 2.12.1 ст. 212 ПК України платником акцизного податку є особа - суб'єкт господарювання роздрібної торгівлі, яка здійснює реалізацію підакцизних товарів, а саме продаж пива, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюну та промислових замінників тютюну, товарів, зазначених у п.п.215.3.4 п.215.3 ст.215 цього Кодексу, безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків, у тому числі на розлив у ресторанах, кафе, барах, інших суб'єктах господарювання громадського харчування. Відпуск з АЗС нафтопродуктів експлуатантом АЗС у межах договорів комісії (консигнації), поруки, схову (відповідального зберігання), доручення, довірчого управління, оперативного лізингу (оренди), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачі прав власності на такі товари не є продажем, в розумінні п.п.14.1.202 п. 14.1 ст. 14 ПК України, а, відтак, реалізацією субєктом господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів в розумінні п.п.213.1.9. п. 213.1 ст. 213 ПК України, якою обєктом оподаткування акцизним податком визначено саме реалізацію субєктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

З огляду на викладене особа, яка безпосередньо здійснює відпуск нафтопродуктів з колонок при здійсненні відпуску нафтопродуктів в межах договорів комісії (консигнації), поруки, схову (відповідального зберігання), доручення, довірчого управління, оперативного лізингу (оренди), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачі прав власності, не є платником акцизного податку в розумінні п.п.212.1.11. п.212.1 ст. 212 ПК України при здійсненні таких операцій.

Пунктом 216.9 статті 216 ПК України визначено, що датою виникнення податкових зобов'язань щодо реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів є дата здійснення розрахункової операції відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", а у разі реалізації товарів фізичними особами-підприємцями, які сплачують єдиний податок, - є дата надходження оплати за проданий товар.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" розрахункова операція - приймання від покупця готівкових коштів, платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо за місцем реалізації товарів (послуг), видача готівкових коштів за повернутий покупцем товар (ненадану послугу), а у разі застосування банківської платіжної картки - оформлення відповідного розрахункового документа щодо оплати в безготівковій формі товару (послуги) банком покупця або, у разі повернення товару (відмови від послуги), оформлення розрахункових документів щодо перерахування коштів у банк покупця.

Відтак, з наведеного слідує, що безготівкові розрахунки юридичних осіб за придбані нафтопродукти, відпуск яких здійснено, зокрема, за смарт-картками, бланками-дозволами (талонами), відомостями, тощо не є розрахунковою операцією та не підпадає під регулювання нормами Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", але в той же час відповідно до технічних вимог до спеціалізованих електронних контрольно-касових апаратів для автозаправних станцій у режимі реєстрації відпускання пального ЕККА повинен забезпечувати реєстрацію об'єму (в літрах) та вартості (у гривнях) відпущеного пального кожного найменування окремо за готівковою та кожною безготівковою формами оплати та друкування чеків встановленої форми, які додатково містять номери ПРК, через які здійснювалося відпускання пального, об'єм (в літрах) та вартість (у гривнях) фактично відпущеного пального.

Таким чином, викладені відповідачем у п. 4 оскаржуваної податкової консультації висновки про те, що незалежно від умов, за яких здійснюється відпуск нафтопродуктів через АЗС безпосередньо споживачам для заправки транспортних засобів (у т.ч. за договорами комісії, відповідального зберігання, ін.) та форми розрахунків (готівкова, безготівкова), під час здійснення розрахункових операцій у продавця нафтопродуктів (у цьому випадку - Зберігача) виникають податкові зобовязання із сплати 5-відсоткового акцизного податку з роздрібного продажу підакцизних товарів, суперечать п.п.14.1.202 п.14.1 ст. 14, п.п.14.1.212 п. 14.1 ст. 14, п.п.212.1.11 п. 212.1 ст. 212 та п.п.213.1.9 п. 213.1 ст. 213 ПК України.

Суд вважає необхідним звернути увагу на ту обставину, що виходячи зі змісту п.п.14.1.172 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковим органом повинні бути надані обґрунтовані консультації, придатні для практичного використання позивачем з метою вирішення питань, щодо яких у платника податків відсутні відповідні спеціальні податкові знання або інформація.

Разом з тим, як вбачається з п. 5 оскаржуваної податкової консультації, надані відповідачем податкові консультації не містять конкретних відповідей на поставлене позивачем запитання щодо способу визначення та документального підтвердження реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів проведеної безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків.

Відповідно до Конституції України в Україні діє принцип свободи та доступності інформації. Право платника податків на отримання обґрунтованої та фахової податкової консультації з питань практичної реалізації норм податкового законодавства розцінюється судом як складова частина права особи на інформацію.

Зі змісту досліджених обставин справи та доказів випливає, що надання податковим органом податкових консультацій, які не містять відповіді на конкретні питання платника податків і які неможливо використати у практичній діяльності, саме по собі порушує право особи, передбачене п.п.14.1.172 п. 14.1 ст. 14 ПК України, яка звернулась за отриманням таких консультацій.

Слід зазначити, що тлумачення відповідачем положень ст.ст. 212, 213, 214 та 215 ПК України в контексті поставлених позивачем запитань не відповідає основними засадам податкового законодавства та принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права.

Основні засади податкового законодавства України визначені в ст. 4 ПК України, згідно з п.п.4.1.4 п. 4.1 вказаної статті, крім інших, податкове законодавство базується на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Остаточними рішенням від 7 жовтня 2011 року у справі "Серков проти України" (заява №39766/05) Європейським судом з прав людини порушення встановлено у зв'язку з тим, що, по-перше, відповідне національне законодавство не було чітким та узгодженим та, відповідно, не відповідало вимозі "якості" закону, що мало наслідком його суперечливе тлумачення Верховним Судом України, та, по-друге, незастосування судами, всупереч національному законодавству, підходу, який був би сприятливішим для заявника, коли у його справі законодавство припускало неоднозначне тлумачення.

В рішенні від 14 січня 2011 року у справі "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та №37943/06) Європейський суд з прав людини встановив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати прибуткового податку.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч. 5 ст. вказаного 19 Закону міністерства, інші центральні органи виконавчої влади забезпечують систематичний контроль за додержанням у рамках відомчого підпорядкування адміністративної практики, що відповідає Конвенції та практиці Суду.

Таким чином, всі суперечності, які виникають при трактуванні прав та обов'язків платників податків, повинні тлумачитися на користь платників податків. Проте відповідач, надаючи податкову консультацію, не врахував цей принцип, оскільки з двох можливих підходів до трактування субєкта та обєкта акцизного податку з роздрібного продажу підакцизних товарів, вибрав найменш сприятливий для позивача.

Надаючи податкову консультацію, відповідач необґрунтовано надав роз'яснення, яке не відповідає змісту норм п.п.213.1.9 п. 213.1 ст. 213, п.п.14.1.212 п. 14.1 ст. 14, п.п.212.1.11 п. 212.1 ст. 212 та п.п.213.1.9 п. 213.1 ст. 213 ПК України.

Відповідно до п. 53.3 ст. 53 ПК України платник податків може оскаржити до суду як правовий акт індивідуальної дії податкову консультацію контролюючого органу, викладену в письмовій або електронній формі, яка, на думку такого платника податків, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору. Визнання судом такої податкової консультації недійсною є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Статтею 11 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Частина 2 ст. 71 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На виконання цих вимог відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено належними та допустимими доказами відповідності податкової консультації, викладеної Державною фіскальною службою України у листі №2570/6/99-99-19-03-03-15 від 09.02.2015, нормам або змісту акцизного податку з роздрібного продажу підакцизних товарів.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно зі статтею 97 КАС України суд за клопотанням однієї зі сторін визначає грошовий розмір судових витрат, які повинні бути їй компенсовані.

Оскільки позивач вимог про відшкодування судових витрат не заявляв, судові витрати стягненню з Державного бюджету України на користь позивача не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 69-71, 97, 128, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Окко-Схід" - задовольнити.

Визнати недійсними пункти 2, 4, 5 податкової консультації Державної фіскальної служби України від 09.02.2015 №2570/6/99-99-19-03-03-15, що надана Товариству з обмеженою відповідальністю "Окко-Схід".

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини постанови або прийняття постанови у письмовому провадженні - протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя Балаклицький А. І.

Судді Лапій С.М.

ОСОБА_1