Суддя: Ланченко Л.В.
Дата ухвалення: 2015-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" вересня 2015 р. м. Київ К/9991/37227/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого Ланченко Л.В.

суддів Пилипчук Н.Г.

Цвіркуна Ю.І.

за участю секретаря Ковтун О.С.

представника позивача ОСОБА_2

прокурора Семененка В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Державної податкової інспекції у Заводському районі м. Миколаєва Миколаївської області Державної податкової служби

на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.01.2012 та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.05.2012

у справі №2-а-3891/10/1470

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Державної податкової інспекції у Заводському районі м. Миколаєва

за участю: Прокуратури Миколаївської області

про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.01.2011 позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення про застосування штрафних фінансових санкцій від 09.06.2010 № на суму 72937,10 грн. В решті позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.05.2012 постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.01.2011 скасовано. Прийнято нову постанову про часткове задоволення позову. Визнано нечинним та скасовано податкове повідомлення-рішення ДПІ у Заводському районі м.Миколаєва від 09.06.2010 №/0 в частині 120426778 грн. та рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій від 09.06.2010 № у повному обсязі. У задоволені решти вимог - відмовлено.

У справі відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача, у якій ставиться питання про скасування рішення суду першої та апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняття нового про відмову в позові, з підстав порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в судових рішеннях, в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання позивачем вимог податкового законодавства за період з 01.04.2007 по 31.03.2010, за результатами якої складено акт № 1955/17-200/НОМЕР_1 від 21.05.2010.

За висновками акта перевірки позивачем допущено порушення:

- п.4.7 ст. 4 Закону України «Про податок на додану вартість» № 168/97-ВР від 03.04.1997 в результаті чого встановлено занижено податок на додану вартість на загальну суму 132578397 грн. за період з квітня 2007 року по березень 2010 року включно.

- п.п.1, 5 ст. 3 Закону України « Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 № 265/95-ВР, а саме, здійснення діяльності (посередництво в оптовій торгівлі) за готівкові кошти без застосування реєстраторів розрахункових операцій за період з 03.08.2007 по 01.03.2010 на загальну суму 25937,72 грн.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення - рішення від 09.06.2010 № /0, яким визначено податкове зобов?язання з податку на додану вартість в розмірі 120426468 грн. основного платежу та 120426978 грн. штрафних (фінансових) санкцій та рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій від 09.06.2010 № в сумі 72937,10 грн.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що СПД ОСОБА_3 у періоді, що перевірявся, перебував на загальній системі оподаткування та був платником податку на додану вартість.

Позивачем були укладені договори доручення з ТОВ «КМС-Агросервіс», ТОВ «Нікагро-Спектр», ПП «Оксі-Трейд», ПП «Прок Тайм», ПП «Купран-Юг», ПП «Гурмет-Н», ПП «Новомет», ПП «Браун-Трейд» та отримані довіреності, за умовами яких довірителі уповноважували, а повірений (позивач) зобов?язувався здійснювати посередницькі послуги по пошуку сільськогосподарської продукції на користь довірителів, перерахування коштів на розрахункові рахунки продавців або внесення коштів у каси продавців в рахунок оплати за поставлену продукцію, без врахування витрат на оплату податків по виконанню договірних зобов?язань, за виконання яких здійснювалась виплата винагороди на підставі звітів повіреного та актів виконаних робіт.

Відповідно до ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов?язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює та припиняє цивільні права та обов?язки довірителя.

Механізм оподаткування податком на додану вартість операцій з придбання товарів (робіт, послуг) за договорами доручення встановлено Законом України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (далі - Закон №168/97-ВР). Зокрема, порядок відображення таких операцій у повіреного визначено абз. 3 п. 4.7, відповідно до якого датою збільшення податкових зобов'язань є дата передачі довірителю результатів робіт, виконаних згідно з договором доручення. Датою ж збільшення податкового кредиту повіреного слід вважати дату перерахування коштів на користь продавця товарів (робіт, послуг).

Тобто, виходячи з вищенаведених норм Закону №168/97-ВР, податкові зобов'язання у повіреного в момент отримання коштів від довірителя не виникають. Своє відображення у податковому обліку вони знайдуть в момент передачі довірителю результатів виконаних робіт і права власності на них. Якщо ж такі результати передаються довірителю поетапно, то податкові зобов'язання слід збільшувати на кожний конкретний момент передачі (наприклад, при щомісячному оформленні акта виконаних робіт). Податковий кредит у повіреного відображається в міру приймання-здавання виконаних робіт від сторонніх суб'єктів господарювання, які безпосередньо займаються проведенням робіт й оформленням права власності.

Таким чином, здійснення операцій за договором доручення призведе до таких наслідків у податковому обліку:

1) валові доходи та податкові зобов'язання повіреного при отриманні коштів від довірителя не зміняться;

2) податкові зобов'язання повіреного збільшаться у момент передачі результатів робіт довірителю;

3) податковий кредит у повіреного виникне в момент перерахування коштів на користь продавця послуг;

4) валовий доход повіреного збільшиться на суму винагороди, отриманої від довірителя за виконання договору доручення.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, позивач, при перерахуванні коштів продавцям сільськогосподарської продукції за придбану на виконання договору доручення продукцію, мав право сформувати податковий кредит за умови наявності податкових накладних, оформлених відповідно до вимог чинного законодавства.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що під час перевірки не виявлено порушень при формуванні позивачем податкового кредиту, оскільки при перерахуванні коштів продавцям сільськогосподарської продукції позивачем податковий кредит не формувався у зв?язку з відсутність податкових накладних, що обумовлено тим, що продавці сільськогосподарської продукції є платниками фіксованого сільськогосподарського податку.

Разом з тим, при передачі довірителю результатів робіт (сільськогосподарської продукції), виконаних згідно з договором доручення, позивачем видавались довірителю податкові накладні на кожну поставку з нарахуванням ПДВ, копії яких містяться в матеріалах справи, при цьому позивачем не збільшувались податкові зобов?язання на суму ПДВ визначену у виданих ним податкових накладних та компенсовану довірителем. Таким чином, позивачем створено умови для формування довірителями податкового кредиту з ПДВ без сплати відповідних сум до бюджету.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про порушення позивачем вимог п.4.7 ст.4 Закону №168/97-ВР, яка є спеціальною при оподаткуванні операцій за наслідками виконання договорів доручення, у той час як суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, помилково поширив на зазначені правовідносини пп.3.1.1 п.3.1, пп. 3.2.5 п.3.2 ст.3 Закону №168/97-ВР.

Щодо висновків податкового органу про порушення позивачем вимог п.п.1, 5 ст.3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», то судова колегія погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, про відсутність у позивача обов'язку застосовувати реєстратор розрахункових операцій при отриманні винагороди за виконання договорів доручення за готівкові кошти, що виключає можливість застосування відповідачем штрафних (фінансових) санкцій на підставі п.1 ст.17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

За встановлених обставин, судова колегія доходить висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана вірно і скасовано судом апеляційної інстанції помилково.

Щодо додаткової постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2012, то відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» оскарження додаткового рішення провадиться на загальних підставах, разом з тим у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 226, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Заводському районі м. Миколаєва Миколаївської області Державної податкової служби задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.05.2012 скасувати.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.01.2011 залишити в силі.

Додаткова постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2012 є такою, що втратила силу.

Ухвала вступає в законну силу з моменту проголошення. Заява про перегляд судового рішення в адміністративній справі може бути подана з підстав, в порядку та у строки встановлені ст.ст.236-2391 КАС України безпосередньо до Верховного Суду України.

Головуючий Л.В.Ланченко

Судді Н.Г.Пилипчук

Ю.І.Цвіркун