Справа № 872/4198/15
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2015-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

25 серпня 2015 рокусправа № 804/1475/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Шлай А.В.
суддів: Іванова С.М. Чабаненко С.В.
при секретарі: Горшкові В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військового прокурора Криворізького гарнізону

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2015 року у справі № 804/1475/15

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини польова пошта НОМЕР_1 ,

треті особи: Міністерство оборони України, Генеральний штаб Збройних Сил України

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Військової частини польова пошта НОМЕР_1 щодо невиконання пункту 6 «Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 413 від 20.08.2014 року, в частині подання у місячний строк після завершення виконання завдань антитерористичної операції на розгляд комісії, утвореної у Міністерстві оборони України, довідки за формою згідно з додатком 1 до вказаної постанови та документів, які є підставою для надання статусу учасника бойових дій; зобов`язати Військову частину польова пошта НОМЕР_1 виконати зазначені і подати у місячний строк після набрання рішення законної сили на розгляд комісії відповідну довідку та документи, необхідні для надання позивачу статусу учасника бойових дій; стягнути з відповідача 7308 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок протиправної бездіяльності. В обґрунтування позову зазначалось про те, що позивач 18 травня 2014 року був призваний Саксаганським РВК Дніпропетровської області та зарахований до військової частини польова пошта НОМЕР_1 . Під час бойових дій, які відбулись 24 серпня 2014 року, біля м. Кутейніково Донецької області, позивач отримав важку травму; з 26 серпня 2014 по 11 грудня 2014 року знаходився на лікуванні у лікарняних закладах України та Німеччини. Зважаючи на те, що посадовими особами Військової частини польова пошта НОМЕР_1 не були направлені документи до відповідної комісії для надання статусу учасника бойових дій, як це передбачено діючим законодавством, позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає в обуренні бездіяльністю посадових осіб відповідача через неповагу останніх до долі осіб, які втратили здоров`я під час участі в антитерористичній операції; необхідності змінювати звичайний засіб життя, звертатись до адвоката, суду з метою захисту свого права; постійному хвилюванні, що у черговий раз посадові особи України здійснюють порушення прав учасника антитерористичної операції, що виникнуть перешкоди в отриманні пільг, необхідних для подальшого лікування, а також відшкодування втрати працездатності.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2015 року адміністративний позов задоволено частково. Суд зобов`язав Військову частину польова пошта НОМЕР_1 виконати пункт 6 Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення затвердженого постановою КМ України постанову № 413 від 20.08.2014 року та невідкладно подати на розгляд комісії, утвореної у міністерстві, інших центральних органах виконавчої влади чи інших державних органах, у підпорядкуванні яких перебуває Військова частина польова пошта НОМЕР_1 довідку за формою згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 20.08.2014р. за № 413 та документи, які є підставою для надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій, та стягнув з Військової частини польова пошта НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 7308 гривень.

Не погоджуючись із рішенням суду, Військовий прокурор Криворізького гарнізону Південного регіону України, відповідно до статті 37 Закону України «Про прокуратуру» та статті 60 Кодексу адміністративного судочинства України, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову та ухвалити нове рішення, відмовивши позивачу у задоволенні позову в частині стягнення 7308 грн. моральної шкоди. На думку прокурора, суд не повно встановив обставини по справі, у тому числі, щодо наявності факту заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, необгрунтувавши розмір відшкодування моральної шкоди.

У судовому засіданні прокурор підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача також підтримав апеляційну скаргу прокурора, пояснивши, що ОСОБА_1 під час військової служби проявив себе, як хоробра та відважна людина, вчинки якого є свідченням високого бойового духу. Командування військової частини НОМЕР_1 жодним чином не мало намір перешкоджати у наданні позивачу статусу учасника бойових дій. Однак, необхідно враховувати, що особовий склад військової частини знаходився у зоні активних бойових дій, біля с. Дебальцеве, перебував в оточені ворога і зазнав втрат. Через надзвичайний стан, командир об`єктивно не мав можливості у встановлений строк направити документи до комісії, оскільки кореспонденція взагалі не доставлялась ані до місця дислокації військової частини, ані за його межі. При виході із оточення документи взагалі були знищені з тим, щоб останні не потрапили до ворога. Проте, за наявності першої можливості командиром військової частини був підготовлений необхідний пакет документів та направлений для присвоєння бійцям, у тому числі ОСОБА_1 , статусу учасника бойових дій. Згідно протоколу засідання комісії Міністерства оборони України № 74 від 22 травня 2015 року ОСОБА_1 визнано учасником бойових дій військовослужбовців оперативного командування. Представник відповідача також зазначив, що довідка про безпосередню участь в антитерористичній операції та інші документи про проходження служби і обставин травмування була видана позивачу 10 жовтня 2014 року, що дозволяло направити її самостійно безпосередньо до комісії Міністерства оброни України, зважаючи на те, що листування із цим Міністерством здійснювала дружина ОСОБА_1 , про що зазначено судом першої інстанції.

Представник Міністерства оборони України, залученого судом першої інстанції до участі в розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, підтримав вимоги апеляційної скарги.

Позивач та Генеральний штаб України, належним чином повідомлені про день, місце і час розгляду апеляційної скарги, у судове засідання не прибули, про причини неприбуття не повідомили. Позивач письмових заперечень на апеляційну скаргу до суду не направив.

Відповідно до частини 4 статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Рішення суду першої інстанції в частині правильності у відмові у задоволенні позовних вимог перевірці в апеляційному порядку не підлягає з огляду на відсутність апеляційної скарги позивача.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість оскарженого рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та пред`явлених позовних вимог, дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до п. 1.2 наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.05.2014р. за № 11 відповідно до мобілізаційного плану, призначено та зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення солдата ОСОБА_1 , призваного Саксаганським РВК Дніпропетровської області 18 травня 2014 року бухгалтера (2 категорії) фінансово-економічної служби Військової частини ПП НОМЕР_1 . З цього часу ОСОБА_1 вважався таким, що приступив до виконання службових обов`язків за посадою старший солдат. Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 07.06.2014 року № 29 особовий склад військової частини з 07 червня 2014 року перейшов в оперативне підпорядкування керівника антитерористичних операцій у Донецької та Луганської областях та прибув у район виконання бойового завдання с. Краснопілля). 24 серпня 2014 року ОСОБА_1 під час бойових дій в зоні проведення антитерористичної операції отримав травму під час артобстрілу, внаслідок чого перебував на лікуванні в медичних закладах. Згідно довідки військово-лікарської комісії Головного військового клінічного госпіталю Міністерства оброни України № М1611-п від 11.12.2014 року захворювання ОСОБА_1 пов`язане із проходженням військової служби.

Суд першої інстанції за наслідками розгляду адміністративного позову частково задовольнив вимоги ОСОБА_1 , а саме: 1) зобов`язав відповідача виконати пункт 6 Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення затвердженого постановою КМ України № 413 від 20.08.2014 року та невідкладно подати на розгляд комісії, утвореної у міністерстві, інших центральних органах виконавчої влади чи інших державних органах, у підпорядкуванні яких перебуває Військова частина польова пошта НОМЕР_1 довідку за формою згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 20.08.2014р. за № 413 та документи, які є підставою для надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій; 2) стягнув із відповідача Військової частини польова пошта НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 7308 гривень.

Прокурор оскаржив постанову суду першої інстанції в частині стягнення 7308 грн. на відшкодування моральної шкоди, посилаючись на неповне з`ясування обставин по справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення суми на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції керувався положеннями статей 32, 56, 62 Конституції України, як нормами прямої дії.

Статтею 32 Конституції України гарантовано право на захист від втручання в особисте і сімейне життя, заборона збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, право на знайомлення в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею, права на судовий захист та спростовування недостовірної інформації про особу і членів її сім`ї, права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

У постанові суду не встановлено жодних обставин, які би свідчили про порушення відповідачем зазначених конституційних прав позивача і, відповідно, стали підставою для застосування до спірних правовідносин приписів статті 32 Конституції України.

Стаття 56 Конституції України гарантує кожному право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Колегія суддів зазначає, що спір між сторонами виник з приводу проходження позивачем публічної служби, якою відповідно до пункту 15 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України є, у тому числі, військова служба. Крім того, як вбачається зі змісту адміністративного позову, ОСОБА_1 дійсно пред`являв вимогу про визнання протиправною бездіяльності відповідача. Однак, суд першої інстанції у задоволенні цієї вимоги відмовив і така відмова позивачем в апеляційному порядку не оскаржена.

Згідно статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. У разі скасування вироку суду як неправосудного держава відшкодовує матеріальну і моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням.

Зазначена норма застосована судом першої інстанції також безпідставно, оскільки позивач за захистом гарантованих вказаною конституційною нормою прав не звертався.

В оскарженій постанові суд першої інстанції послався також на чинне законодавство України, за якими моральна шкода, зокрема, може виявлятися у моральних переживаннях у зв`язку з погіршенням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При цьому, за вимогами пункту 3 частини 1 статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України під час прийняття постанови суд має вирішити, яку правову норму належить застосувати до спірних правовідносин. Прийняття рішення суду відповідно до норм матеріального права є обов`язковою умовою його законності ( частина 2 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України).

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що статтею 1167 Цивільного кодексу України визначені підстави відповідальності за завдану моральну шкоду. Так, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Крім того, тлумачення поняття моральної шкоди наведено у статті 23 Цивільного кодексу України. Так, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди").

Як зазначалось вище, суд взагалі відмовив у задоволенні позову про визнання протиправної бездіяльності відповідача. При цьому, суд вважав доведеним факт наявності моральної шкоди, проте чи завдана така шкода внаслідок протиправної поведінки відповідача, чи зазнав позивач моральних страждань через травму, отриману під час бойових дій, не встановлено.

Зважаючи на те, що позивач у жодне судове засідання до суду першої інстанції не з`являвся, уповноваженого представника не направляв, суд мав здійснити перевірку доводів позивача, викладених у позовній заяві. Так, позивач стверджував, що факт спричинення моральної шкоди в подібних випадках будь-якої нормальної людини загальновідома обставина, яка не потребує доведення. Тобто фактично позивач вважав себе звільненим від доказування заподіяння відповідачем йому моральної шкоди.

Проте, підстави для звільнення від доказування встановлені статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно частин другої, третьої якої обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказуватиэ; обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. Загальновідомими є обставини, які відомі широкому колу осіб, в тому числі і складу суду. Вони не потребують доказування тому, що об`єктивність їх існування очевидна. Це в основному не дії, а події. Загальновідомі обставини не потребують доказування незалежно від згоди сторін, оскільки вони достеменно відомі суду.

Аналіз наведеної процесуальної норми дозволяє колегії суддів зробити висновок, що факт заподіяння позивачу моральної шкоди не відноситься до загальновідомих обставин, тому потребує доказуванню у процесуальному порядку. Крім того, відповідач відмовився визнати обставину завдання позивачу моральної шкоди, у зв`язку з чим норми частини 3 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України також не підлягають застосуванню.

Суд першої інстанції встановив, що не надання відповідній комісії Міністерства оборони України документів для визнання позивача учасником бойових дій в зоні АТО спричинило позивачу моральну шкоду, яка полягає у наступному, як зазначає позивач у позовній заяві: - бездіяльність посадових осіб відповідальних за надання документів до вказаної комісії, на неповагу до долі осіб, які втратили здоров`я під час участі в АТО; - необхідність змінювати звичайний засіб життя, звертатись до адвокату, суду з метою захисту свого права на визначення учасником бойових дій; - постійне хвилювання, що в черговий раз посадові особи України здійснюють порушення прав учасника АТО, що виникнуть перешкоди в отриманні пільг, необхідних для подальшого лікування, а також відшкодування втрати працездатності. При цьому, суд вказав, що травми, отримані позивачем у бойових діях у зоні АТО 24.08.2014 року, дійсно є тяжкими, що підтверджуються відповідними довідками, що містяться у матеріалах справи.

Проте, на думку колегії суддів, звернення за правовою допомогою не є зміною звичайного засобу життя, а невчасна подача документів до комісії за наявності об`єктивних перешкод, про які заявив представник відповідача, не свідчить про неповагу до долі позивача. Постійне хвилювання, що в черговий раз посадові особи України здійснять порушення його прав, також не може розцінюватись як душевні страждання, оскільки такі доводи ґрунтуються на припущеннях позивача про настання подій у майбутньому при тому, що рішення про відмову у наданні статусу учасника бойових дій щодо позивача компетентними органами не приймалось. Заслуговують на увагу і доводи представника відповідача, який звернув увагу суду на те, що після поранення позивачу були видані усі документи, у тому числі, довідка про безпосередню участь особи в антитерористичній операції ( № 8 від 10.10.2014 року), службова характеристика, довідка про обставини травми (№ 2 від 10.10.2014 року), що свідчить про відсутність наміру командування військової частини перешкоджати в отриманні позивачем статусу учасника бойових дій. Крім того, зважаючи на перебування військової частини у складних бойових умовах в оточенні ворога біля м. Дебальцеве, що є загальновідомою обставиною, оскільки набула широкого резонансу, була висвітлена в усіх національних засобах масової інформації, перешкоджало командиру військової частини виконати свій обов`язок по направленню документів позивача на комісію у визначений строк. Відтак, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення суми на відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції допущено порущення норм матеріального та процесуального права, які призвели до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржена постанова скасуванню із прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову за наведених вище підстав.

Керуючись статтями 195-196, 198, 202, 207 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військового прокурора Криворізького гарнізону задовольнити.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2015 року у справі № 804/1475/15 скасувати в частині стягнення з Військової частини польова пошта НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 7308 грн. У задоволенні позову в цій частині відмовити.

В решті постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складення у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: А.В. Шлай

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: С.В. Чабаненко