Справа № 2а-3169/09/1970
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2015-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" вересня 2015 р. м. Київ К/800/58314/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Лосєва А.М.,

Бившевої Л.І.,

Шипуліної Т.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження

касаційну скаргуТернопільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області
на постановуТернопільського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2009 року
та ухвалуЛьвівського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2013 року
у справі№2а-3169/09/1970
за позовомКомунального автотранспортного підприємства Тернопільської міської ради
до треті особиТернопільської об'єднаної державної податкової інспекції Державна екологічна інспекція в Тернопільській області, Управління охорони навколишнього природного середовища в Тернопільській області, Державна інспекція з контролю за цінами в Тернопільській області Тернопільська міська рада
провизнання нечинними та скасування податкових повідомлень - рішень,
В С Т А Н О В И В:

Комунальне автотранспортне підприємство Тернопільської міської ради (далі по тексту - позивач, Комунальне АТП Тернопільської міськради) звернулось до суду з позовом до Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції, правонаступником якої є Тернопільська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Тернопільській області (далі по тексту - відповідач, Тернопільська ОДПІ), в якому просило визнати нечинними та скасувати податкові повідомлення рішення № /025866 від 24 квітня 2009 року, №/136524 від 15 червня 2009 року, №/249424 від 08 серпня 2009 року та №/364482 від 26 жовтня 2009 року.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2009 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2013 року, позов задоволено.

Вважаючи, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2009 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2013 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач письмових заперечень на касаційну скаргу не надав.

На підставі пункту 2 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вирішила розглядати справу у порядку письмового провадження.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28 липня 2015 року касаційну скаргу призначено до розгляду у судовому засіданні.

15 вересня 2015 року від представника відповідача надійшло клопотання про закриття касаційного провадження у зв'язку з ліквідацією позивача.

У зв'язку з неприбуттям у судове засідання жодної з осіб, які беруть участь у справі, що були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, на підставі частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України, вирішила розглядати справу у порядку письмового провадження.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі у разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою особи, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва, або ліквідації підприємства, установи, організації, які були стороною у справі.

Положеннями статті 228 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Частиною 2 названої статті також передбачено, що суд касаційної інстанції визнає законні судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що втратили законну силу, і закриває провадження у справі, якщо після їх ухвалення виникли обставини, які є підставою для закриття провадження у справі, та ці судові рішення ще не виконані.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання представника відповідача та визнання судових рішень такими, що втратили законну силу, з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Тернопільською ОДПІ проведено виїзну позапланову перевірку Комунального АТП Тернопільської міськради з питання правильності нарахування та своєчасності сплати збору за забруднення природного навколишнього середовища.

За результатами зазначеної перевірки складено акт від 14 квітня 2009 року № 3254/23-04/327436580, в якому встановлено порушення позивачем підпункту 6.4 пункту 6 Інструкції про порядок обчислення і сплату збору за забруднення природного навколишнього середовища, затвердженої спільним наказом Мінекоресурсів і ДПА України №162/379 від 19 липня 1999 року.

Виявлення зазначеного порушення стало підставою для винесення відповідачем 24 квітня 2009 року податкового повідомлення - рішення №/025866, яким позивачу визначено податкове зобов'язання за платежем - інші збори за забруднення навколишнього природного середовища у розмірі 3275680,24 грн., з яких за основним платежем - 1779027,13 грн. та 1496653,11 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Задовольняючи позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанції виходили з відсутності у позивача обов'язку сплачувати збір за забруднення навколишнього природного середовища, оскільки такий обов'язок належить власникам відходів.

Згідно з частиною 1 статті 44 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» в редакції Закону України від 21 червня 2001 року № 2556-ІІІ збір за забруднення навколишнього природного середовища встановлюється на основі фактичних обсягів викидів, лімітів скидів забруднюючих речовин у навколишнє природне середовище і розміщення відходів.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відходи» під розміщенням відходів розуміється зберігання та захоронення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи об'єктах. При цьому якщо зберігання відходів - це тимчасове їх розміщення (до утилізації чи видалення), то захоронення - остаточне розміщення при їх (відходів) видаленні у спеціально відведених місцях чи на об'єктах таким чином, щоб довгостроковий шкідливий вплив відходів на навколишнє природне середовище та здоров'я людини не перевищував установлених нормативів. Наряду з поняттям «розміщення відходів», з яким стаття 44 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» пов'язує виникнення податкового обов'язку, стаття 1 Закону України «Про відходи» містить поняття «збирання відходів», розкриваючи його як діяльність, пов'язану з вилученням, накопиченням і розміщенням відходів.

Статтею 39 Закону України «Про відходи» (виключена згідно із Законом України від 02.12.2010 р. N 2756-VI) встановлено, що за розміщення відходів із суб'єктів підприємницької діяльності стягується плата, яка розраховується на основі нормативу на одиницю обсягу утворених відходів, залежно від рівня їх небезпеки і цінності території, на якій вони розміщенні, та лімітів. За понадлімітне розміщення відходів плата стягується у підвищеному розмірі. Нормативи плати за розміщення відходів визначає Кабінет Міністрів України. Одержані кошти зараховуються до відповідних фондів охорони навколишнього природного середовища згідно із законом.

Пунктом 2.1 Інструкції про порядок обчислення і сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища, затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України, ДПА України від 19 липня 1999 року № 162/379, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09 серпня 1999 року за № 544/3837, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Інструкція) коло платників збору за забруднення навколишнього природного середовища визначено суб'єктами господарювання (незалежно від форм власності та наявності статусу юридичної особи); бюджетними, громадськими та іншими підприємствами, установами й організаціями; постійними представництвами нерезидентів, які отримують доходи в Україні; та громадянами, які здійснюють на території України і в межах її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони викиди і скиди у навколишнє природне середовище та розміщення відходів.

За змістом наведеної правової норми платниками збору за забруднення навколишнього природного середовища є суб'єкти, в результаті діяльності яких утворюються викиди, скиди, відходи, що спричиняють забруднення природного середовища.

Визначення цих суб'єктів платниками зазначеного збору є логічним, оскільки від їх діяльності, від запровадження ними відповідних технологій залежить ступінь завдання шкоди довкіллю. Диференційований підхід в пункті 4 Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 1999 року № 303, пункті 2 Порядку розроблення, затвердження і перегляду лімітів на утворення та розміщення відходів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 1998 року № 1218, підпункті 6.4 Інструкції до визначення розміру збору в залежності від фактичних обсягів викидів, скидів і розміщення відходів, затведжених лімітів (щодо скидів та розміщення відходів), а також пряме визначення ліміту розміщення відходів як обсягу відходів (окремо для кожного класу небезпеки), на який у власника відходів є дозвіл природоохонного органу на їх розміщення, також свідчать про те, що платником збору є власник відходів в широкому розумінні (включаючи викиди в атмосферне повітря, скиди забруднюючих речовин у водні об'єкти та тверді відходи).

Встановивши, що позивач здійснює надання послуг, пов'язаних із видаленням відходів на Малашівецькому сміттєзвалищі на підставі договору з Тернопільською міською радою, яка доручає Комунальному АТП Тернопільської міськради вчиняти відповідні дії, суди дійшли правильного висновку, що позивач не є особою, на яку законом покладено обов'язок щодо сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища, розрахованого виходячи з обсягу таких відходів.

Відповідно до інформації, наявної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, 24 січня 2014 року до нього внесено запис про припинення державної реєстрації Комунальне автотранспортне підприємство Тернопільської міської ради.

Відповідно до частини 2 статті 33 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» від 15 травня 2003 року №755-ІV юридична особа є такою, що припинилася, з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

З огляду на викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку про задоволення позову у повному обсязі, а припинення юридичної особи - позивача є підставою для визнання судових рішень такими, що втратили законну силу із закриттям провадження у справі.

Керуючись пунктом 5 частиною 1 статті 157, статтями 210, 214, 215, 220, 222, 223, 228, 230, 231, 236, частиною 5 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Клопотання представника Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області задовольнити.

2. Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2009 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2013 року у справі №2а-3169/09/1970 визнати такими, що втратили законну силу.

3. Провадження у справі за позовом Комунального автотранспортного підприємства Тернопільської міської ради до Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області, треті особи: Державна екологічна інспекція в Тернопільській області, Управління охорони навколишнього природного середовища в Тернопільській області, Державна інспекція з контролю за цінами в Тернопільській області, Тернопільська міська рада про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень - рішень закрити.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: А.М. Лосєв

Судді: Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна