Справа № 2а-1731/10/2470
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2015-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" вересня 2015 р. м. Київ К/9991/35540/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у порядку письмового провадження

касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 12.04.2011

та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16.11.2011

у справі № 2а-1731/10/2470

за позовом Державної податкової інспекції у м. Чернівці

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення податкового боргу, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 12.04.2011, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16.11.2011, позов задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь Державної податкової інспекції у м. Чернівці заборгованість в загальній сумі 2140282,71 грн.

ФОП ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що підставою для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості в загальній сумі 2140282,71 грн. слугували обставини щодо наявності у відповідачки заборгованості зі сплати єдиного податку за січень-квітень 2009 року, а також заборгованості зі сплати штрафних (фінансових) санкцій та податкових зобов'язань, визначених податковим органом за рішеннями та податковими повідомленнями-рішеннями, складеними на підставі акта документальної планової виїзної перевірки від 19.01.2010 № 123/17-120/НОМЕР_1.

Вказана заборгованість в загальній сумі 2140282,71 грн., вимоги про стягнення якої є предметом позову, включає:

1) штрафні (фінансові) санкції в загальній сумі 2064860,78 грн., в т.ч.:

- в сумі 2063880 грн. (412776 грн. х 5), застосовані на підставі п. 1 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 № 265/95 ВР за рішенням від 19.01.2010 № 000013017 за порушення п. 1 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону, що полягали в непроведенні через реєстратор розрахункових операцій коштів в загальній сумі 412776 грн. за період: січень-червень 2008 року;

- в сумі 980,78 грн., застосовані на підставі п. 5 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про патентування деяких видів підприємницької діяльності» від 23.03.1996 № 98/96-ВР за рішенням від 19.01.2010 № 000014017 за порушення ст. 3 вказаного Закону, що полягали у здійсненні торгівлі продуктами харчування (горіхи чищені) без торгового патенту в період з 22.01.2008 по 16.06.2008 (всього 47 днів);

2) податкові зобов'язання в загальній сумі 75421,22 грн., в т.ч.:

- з податку на додану вартість в загальній сумі 28194 грн. (18796 грн. - основний платіж та 9398 грн. - штрафні (фінансові) санкції), визначені за податковим повідомленням-рішенням від 19.01.2010 № /0 за порушення п.п. 2.3.1 п. 2.3 ст. 2, п.п. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР. Згідно з актом перевірки порушення вказаних норм закону полягало у тому, що відповідачка, яка перебувала на загальній системі оподаткування, отримавши у період з 01.01.2008 по 30.06.2008 готівкові кошти від реалізації товарів в сумі 412776 грн., перевищила граничний обсяг загальної суми від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), визначений в п.п. 2.3.1 п. 2.3 ст. 2 Закону України «Про податок на додану вартість», що становив сукупно 300000 гривень (без урахування податку на додану вартість), у зв'язку з чим зобов'язана була до 30.06.2008 зареєструватися платником податку на додану вартість і включити до бази оподаткування оподатковувані операції з реалізації товарів за ставкою 20% та сплатити до Державного бюджету України відповідні податкові зобов'язання;

- з податку з доходів фізичних осіб в сумі 46437,3 грн., визначені за податковим повідомленням-рішенням від 19.01.2010 № /0 за порушення ч. 4 ст. 14 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 № 13-92, що полягали в невідображенні в деклараціях про доходи за період з 01.01.2008 по 30.06.2008, фактично отриманих валових доходів, витрат і сплачених податків;

3) недоїмка з єдиного податку за січень-квітень 2009 року в сумі 762,16 грн.;

4) недоїмка зі сплати пені з єдиного податку в сумі 28,47 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що узгоджена сума податкових зобов'язань не була сплачена у встановлений законом строк та стала податковим боргом відповідачки, який не погашений.

При перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки встановлених судами обставин при вирішенні позовних вимог в частині стягнення з відповідачки заборгованості перед бюджетом в сумі 2140282,71 грн., що складається зі штрафних санкцій в сумі 2063880 грн., застосованих до відповідачки на підставі п. 1 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 № 265/95 ВР за рішенням від 19.01.2010 № 000013017 за порушення п. 1 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону, а також зі штрафних санкцій в сумі 980,78 грн., застосованих на підставі п. 5 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про патентування деяких видів підприємницької діяльності» від 23.03.1996 № 98/96-ВР за рішенням від 19.01.2010 № 000014017 за порушення ст. 3 вказаного Закону, суд касаційної інстанції виходить з такого.

Застосовані контролюючим органом до позивача санкції за порушення вимог Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та Закону України «Про патентування деяких видів підприємницької діяльності» не є податковими зобов'язаннями зі сплати податків і зборів (обов'язкових) платежів, перелік яких визначений Законом України «Про систему оподаткування», а також зі сплати штрафних санкцій за порушення податкового законодавства. Виходячи зі змісту положень частини 1 статті 238 Господарського кодексу України такі санкції є адміністративно-господарськими санкціями, які застосовуються за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.

Закон України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 № 2181-ІІІ є спеціальним законом із питань оподаткування, що встановлює порядок погашення зобов'язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов'язкових платежів), перелік яких передбачає Закон України «Про систему оподаткування» від 25.06.1991 р. № 1251-XII, а також порядок нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків контролюючими органами, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, та визначає процедуру оскарження дій органів стягнення.

Враховуючи наведене, порядок застосування та сплати адміністративно-господарських санкцій не регулюється Законом України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 р. № 2181-ІІІ, яким передбачено, в т.ч. процедуру узгодження податкових зобов'язань.

Тому, висновки судів попередніх інстанцій про те, що штрафні санкції в сумі 2063880 грн., застосовані на підставі п. 1 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та п. 5 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про патентування деяких видів підприємницької діяльності», є узгодженими, є помилковими.

Якщо протягом вказаних строків суб'єкт господарювання не сплатив суму штрафу до бюджету, то відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 11 Закону «Про Державну податкову службу в Україні» від 04.12.1990 № 509-ХІІ та п. 2 ст. 50, п. 4 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України у податкового органу виникло право на звернення до суду з позовною заявою про стягнення сум штрафних (фінансових) санкцій.

Таким чином, у разі несплати до бюджету протягом граничного строку штрафних (фінансових) санкцій, застосованих на підставі Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та Закону України «Про патентування деяких видів підприємницької діяльності», сума таких санкцій вважається боргом перед бюджетом і може бути стягнута в судовому порядку.

Разом з тим при вирішенні справи про стягнення зазначених санкцій до бюджету суди повинні з'ясовувати правомірність рішення про їх застосування, чи доведений факт правопорушення тощо.

Пунктами 1 та 2 ст. 3 Закону № 265/95-ВР (в редакції, чинній на час спірних відносин) покладено на суб'єктів підприємницької діяльності, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо), обов'язок при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок, та видавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, розрахунковий документ встановленої форми на повну суму проведеної операції.

Вирішуючи питання щодо порушення вимог п. 1 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 № 265/95-ВР, суди повинні з'ясувати, яким чином відповідач встановив суму здійснених позивачем розрахункових операцій у вказаний період та чи підтверджується ця обставина належними і допустимими доказами. Зокрема, слід з'ясувати, чи була здійснена позивачем розрахункова операція в розумінні ст. 1 цього Закону, обов'язковими ознаками якої є приймання від покупця готівкових коштів тощо за місцем реалізації товарів (послуг). При цьому слід врахувати, що розрахунковою операцією, яка має бути проведена через реєстратор розрахункових операцій, є операція, яка включає в себе приймання готівкових коштів та реалізацію товару (продаж товару). З огляду на вимоги п. 12 ст. 9 зазначеного Закону, відповідно до яких реєстратори розрахункових операцій не застосовуються якщо в місці отримання товарів (надання послуг) операції з розрахунків у готівковій формі не здійснюються, приймання готівкових коштів і отримання товару мають відбутися в одному місці (місці реалізації товару).

Суди попередніх інстанцій не з'ясували суті порушення, за яке застосовано штрафні (фінансові) санкції, та не дослідили належним чином зазначені обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Це стосується і боргу, що складається зі штрафних санкцій за порушення вимог Закону України «Про патентування деяких видів підприємницької діяльності».

При вирішенні справи в цій частині суди також мають враховувати, що строки застосування адміністративно-господарських санкцій встановлені статтею 250 Господарського кодексу України, згідно із якою адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Отже, уповноважений орган державної влади при виявленні факту порушення суб'єктом господарювання встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, зокрема порушення вимог Закону № 265/95-ВР мав дотримуватися наведених норм Господарського кодексу України, у зв'язку з чим міг прийняти рішення про застосування такого виду адміністративно-господарських санкцій, як штрафні санкції, протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.

Закінчення будь-якого із встановлених статтею 250 Господарського кодексу України строків виключає застосування таких санкцій до суб'єкта підприємницької діяльності за вчинене ним порушення правил здійснення господарської діяльності.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції вважає необґрунтованими оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій щодо задоволення позову в частині вимог про стягнення з відповідачки заборгованості в загальній сумі 2140282,71 грн., що складається зі штрафних (фінансових) санкцій, застосованих за рішеннями від 19.01.2010 № 000013017 та № 000014017.

При перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки встановлених судами обставин в частині вирішенні позовних вимог про стягнення з відповідачки податкового боргу в загальній сумі 75421,22 грн.., що складається з податку на додану вартість в сумі 28194 грн., з податку з доходів фізичних осіб в сумі 46437,3 грн.. визначених в податкових повідомленням-рішеннях, а також недоїмки з єдиного податку в сумі 762,16 грн. основного платежу та в сумі 28,47 грн. пені, суд касаційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про систему оподаткування» від 25.06.1991 № 1251-ХІІ платник податків зобов'язаний сплачувати належні суми податків і зборів (обов'язкових платежів) у встановлені законом терміни.

Згідно з п. 1.3 ст. 1 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 № 2181-ІІІ (далі - Закону № 2181-ІІІ) податковим боргом (недоїмкою) є податкове зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгоджене платником податків або узгоджене в адміністративному чи судовому порядку, але не сплачене у встановлений строк, а також пеня, нарахована на суму такого податкового зобов'язання.

Відповідно до п.п. 5.4.1. п. 5.4. ст. 5 Закону № 2181-ІІІ сумою податкового боргу визнається узгоджена сума податкового зобов'язання, не сплачена платником податків у строки, визначені цією статтею.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону № 2181-ІІІ податкове зобов'язання, самостійно визначене платником податків у податковій декларації, вважається узгодженим з дня подання такої податкової декларації.

Зі змісту положень п.п. 5.2.1, п.п. 5.2.2 п. 5.2 ст. 5 Закону № 2181-ІІІ випливає, що податкове зобов'язання вважається узгодженим у день отримання платником податків податкового повідомлення у разі відсутності факту оскарження платником такого повідомлення в адміністративному чи судовому порядку протягом десяти календарних днів, наступних за днем отримання.

Відповідно до п.п. 5.2.4 п. 5.2 ст. 5 Закону № 2181-ІІІ при зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу податкове зобов'язання вважається неузгодженим до розгляду судом справи по суті та прийняття відповідного рішення.

Таким чином, у разі якщо податкове повідомлення-рішення контролюючого органу про визначення податкового зобов'язання оскаржено в судовому порядку, то таке рішення не підлягає адміністративному оскарженню, а податкове зобов'язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

З дня набрання законної сили судовим рішенням про відмову в задоволенні позову про оскарження податкового повідомлення-рішення про визначення податкового зобов'язання (частини податкового зобов'язання) податкове зобов'язання (частина податкового зобов'язання) стає узгодженим, а у платника податку виникає податковий обов'язок самостійно погасити узгоджену суму у встановлений законом строк. За закінченням такого строку узгоджені податкові зобов'язання стають податковим боргом, процедура стягнення якого визначена Законом № 2181-ІІІ.

Відповідно до п.п. 6.2.1. п. 6.2 ст. 6 Закону № 2181-ІІІ у разі коли платник податків не сплачує узгоджену суму податкового зобов'язання в установлені строки, податковий орган надсилає такому платнику податків податкові вимоги.

Отже, при вирішенні справи про стягнення податкового боргу дослідженню підлягають обставини щодо підстав виникнення податкових зобов'язань, узгодження платником податків податкових зобов'язань, сплати таких зобов'язань платником у встановлений законом строк, наявності у платника податкового боргу, виконання податковим органом вимог закону щодо стягнення податкового боргу, зокрема щодо надсилання податкових вимог.

Однак обставини щодо узгодженості податкових зобов'язань з податку на додану вартість та податку з доходів фізичних осіб, визначених у податкових повідомленнях-рішеннях, а також з єдиного податку, судами попередніх інстанцій належним чином не досліджувались.

В касаційній скарзі відповідачка вказує на те, що податкові повідомлення-рішення про визначення податку на додану вартість та податку з доходів фізичних осіб оскаржувались нею у судовому порядку.

Суди не встановили дати звернення відповідачки до суду з позовом про скасування податкових повідомлень-рішень від 19.01.2010 № /0, № /0 та результатів розгляду справи.

Ці обставини мають суттєве значення для правильного вирішення справи, оскільки від них залежать висновки щодо факту узгодження таких зобов'язань, а також наявності у позивача права на стягнення податкового боргу.

Суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, помилково визначив порядок стягнення заборгованості з єдиного податку на користь Державної податкової інспекції у м. Чернівці.

Оскільки зазначені обставини судами попередніх інстанцій не досліджені та не встановлені, а суд касаційної інстанції згідно зі ст. 220 Кодексу адміністративного судочинства України не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, останній дійшов висновку про необхідність скасування оскаржуваних судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 12.04.2011 та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16.11.2011 скасувати, а справу направити на новий розгляд до Чернівецького окружного адміністративного суду.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Н.Г. Пилипчук

Судді Л.В. Ланченко

Ю.І. Цвіркун