Справа № 2а-907/12/2670
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2015-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" вересня 2015 р. м. Київ К/9991/64994/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у порядку письмового провадження

касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.06.2012

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27.09.2012

у справі № 2а-907/12/2670

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Державної податкової інспекції у Подільському районі м. Києва Державної податкової служби

про скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.06.2012, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27.09.2012, позов задоволено частково. Скасовано податкове повідомлення-рішення ДПІ у Подільському районі м. Києва від 20.07.2011 № в частині визначення грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 28288,73 грн. У задоволенні позову в частині вимог про скасування податкового повідомлення-рішення від 20.07.2011 № про визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 66258,5 грн., в т.ч. 53006,8 грн. основного платежу та 13251,7 грн. штрафних (фінансових) санкцій, а також про скасування податкового повідомлення-рішення від 20.07.2011 № в частині визначення грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 2628,6 грн. відмовлено.

ФОП ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані судові рішення в частині відмови в задоволенні позову та ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині. Посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права: ст. 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998 № 727/98, ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 № 13-92, ч. 3 ст. 206, ч. 2 ст. 195, ст.ст. 665, 712, 901 Цивільного кодексу України, ст.ст. 86, 159, 163 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ДПІ у Подільському районі м. Києва ДПС проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства ФОП ОСОБА_2 за період з 01.04.2008 по 31.12.2010, за результатами якої складено акт від 05.07.2011 № 45/17-405/НОМЕР_3. Актом перевірки зафіксовані порушення позивачем вимог:

- п.п. 2.3.1 п. 2.3 ст. 2, п.п. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3, п.п. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР, що призвело до заниження податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 53006,8 грн. Податковий орган висновки про заниження позивачем грошових зобов'язань з податку на додану вартість пов'язує з фактом перевищення граничного обсягу виручки, встановленого у ст. 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998 № 727/98, що дозволяв перебувати на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, за IV квартал 2009 року в сумі 25904 грн.

У зв'язку з наведеним відповідачем складено податкове повідомлення-рішення від 20.07.2011 № про визначення позивачу грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 66258,5 грн., в т.ч. 53006,8 грн. основного платежу та 13251,7 грн. штрафних (фінансових) санкцій;

- ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 № 13-92, що призвело до заниження податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 30917,33 грн. За висновками податкового органу вказане порушення полягало в заниженні оподаткованого доходу на загальну суму 206115,5 грн. через віднесення до складу валових витрат витрати, не підтверджені первинними документами. При цьому обсяг валових витрат за IV квартал 2009 року, І, ІІ квартали 2010 року визначено податковим органом за Нормами витрат, що враховуються при оподаткуванні доходів громадян, які займаються підприємницькою діяльністю без створення юридичної особи, та інших доходів, що визначені у Додатку № 6 Інструкції «Про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю», затвердженої Наказом Головної державної податкової інспекції України від 21.04.1993 № 12 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09.06.1993 за № 64. Податковим органом врахована норма у 25 % до суми валового доходу.

У зв'язку з наведеним відповідачем складено податкове повідомлення-рішення від 20.07.2011 № про визначення позивачу грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 30917,33 грн., в т.ч.: за IV квартал 2009 року - 2628,6 грн., за І, ІІ квартали 2010 року - 28288,73 грн.

Задовольняючи позов в частині вимог про скасування податкового повідомлення-рішення від 20.07.2011 № в частині визначення грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 28288,73 грн., суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем надано первинні документи, які підтверджують фактично понесені витрати за І, ІІ квартали 2010 року.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині вимог про скасування податкового повідомлення-рішення від 20.07.2011 № в частині визначення грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 2628,6 грн., а також - податкового повідомлення-рішення від 20.07.2011 № про визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 66258,5 грн., в т.ч. 53006,8 грн. основного платежу та 13251,7 грн. штрафних (фінансових) санкцій, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, визнав доведеними податковим органом факти вчинення позивачем порушень.

Суд касаційної інстанції вважає за правильне погодитися з позицією судів попередніх інстанцій про те, що платник єдиного податку при перевищенні граничного розміру виручки повинен з наступного звітного періоду (кварталу) перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності, а також оподаткувати доход податком з доходів фізичних осіб за правилами загальної системи оподаткування.

Статтею 1 Указу № 727/98 встановлено, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується для суб'єктів малого підприємництва фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень.

Виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг) (абзац 5 вказаної статті).

Відповідно до статті 5 Указу № 727/98 у разі порушення вимог, установлених статтею 1 цього Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності, починаючи з наступного звітного періоду (кварталу).

Розділ IV Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» (який був чинним на час виникнення спірних відносин) визначає особливості оподаткування доходів від зайняття підприємницькою діяльністю.

Абзацом 1 статті 13 цього Декрету визначено, що згідно з цим розділом Декрету оподаткуванню підлягають доходи громадян, одержані протягом календарного року від здійснення підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також інші доходи громадян, не передбачені як об'єкти оподаткування у розділах II та III цього Декрету.

Оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу (абзац 2 вказаної статті).

Таким чином, у разі перевищення граничного розміру виручки у платника єдиного податку виникає як обов`язок переходу у наступному податковому періоді на загальну систему оподаткування так і з оподаткування суми такого перевищення у порядку, встановленому розділом IV Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», який, згідно із п. 22.10 ст. 22 «Прикінцеві положення» Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», застосовується з урахуванням положень пункту 9.12 статті 9 цього Закону, оскільки оподаткування за ставкою єдиного податку може мати місце лише при дотриманні норм Указу Президента «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва», зокрема щодо обсягу граничного розміру виручки.

Відповідно до ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 № 13-92 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною державною податковою інспекцією України за погодженням з Міністерством економіки України та Державним комітетом України по сприянню малим підприємствам та підприємництву.

До складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Отже, з положень ст. 13 вказаного Декрету випливає, що податковим органом застосовуються визначені Головною державною податковою інспекцією України норми у разі, якщо витрати, безпосередньо пов'язані з одержанням доходу, не можуть бути підтверджені документально.

Судами попередніх інстанцій встановлено обставини щодо підтвердження валових витрат позивача первинними документами (виписками банку по особовому рахунку, квитанціями до прибуткових касових ордерів) за І та ІІ квартали 2010 року. При цьому судами на підставі доказів, які оцінені як належні: посвідчень про відрядженнями, витягів з паспорту з відмітками проставлення візи, відміток про прибуття (вибуття) у відрядження, прибуття до пункту призначення (вибуття) до місця постійної праці тощо, з'ясовано, що такі документи не були надані позивачем під час перевірки у зв'язку з перебуванням посадових осіб позивача у відрядженні.

Отже, суди дійшли обґрунтованих висновків про неправильність визначення відповідачем розміру сукупного чистого доходу позивача, з якого була обрахована сума податку з доходів фізичних осіб за І та ІІ квартали 2010 року.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про протиправність податкового повідомлення-рішення від 20.07.2011 № в частині визначення позивачу грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 28288,73 грн.

Разом з тим суд касаційної інстанції не може визнати обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про правильність визначення позивачу за податковим повідомленням-рішенням від 20.07.2011 № грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в частині 2628,6 грн.

Незважаючи на те, що відповідач з метою визначення загального оподатковуваного доходу за IV квартал 2009 року обсяг валових витрат за IV квартал 2009 року також визначав за нормами у відсотках до валового доходу, наведеними в додатку № 6 Інструкції «Про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю», затвердженої Наказом Головної державної податкової інспекції України від 21.04.1993 № 12 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09.06.1993 за № 64, вважаючи, що ці витрати не можуть бути підтверджені документально, а позивач, своєю чергою, заперечував проти цього та наголошував на наявності документів, якими ці витрати підтверджуються, суди не дослідили та не встановили обставини щодо підтвердження (непідтвердження) первинними документами валових витрат позивача за ІV квартал 2009 року.

Відтак, судами не перевірена правильність визначеного позивачу розміру податку з доходів фізичних осіб за IV квартал 2009 року.

Щодо оскаржуваних судових рішень в частині вирішення позовних вимог про скасування податкового повідомлення-рішення про визначення позивачеві податкового зобов'язання з податку на додану вартість суд касаційної інстанції також вважає їх необґрунтованими, оскільки суди не дослідили та не встановили обставин, що мають значення для справи в цій частині.

Як вбачається зі встановлених судами обставин, податковий орган, встановивши факт перевищення позивачем граничного розміру виручки у IV кварталі 2009 року та виникнення у позивача обов'язку перейти на загальну систему оподаткування з першого кварталу 2010 року, визначає позивачеві податок на додану вартість на операції за березень та червень 2010 року.

Відповідно до ст. 6 Указу № 727/98 суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником, зокрема податку на додану вартість.

Своєю чергою, умовою для перебування фізичною особою, яка здійснює підприємницьку діяльність без створення юридичної особи, на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності відповідно до ст. 1 Указу № 727/98 є не перевищення обсягу виручки від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік в 500 тис. гривень.

Таким чином, до перевищення граничного обсягу виручки і виникнення у платника єдиного податку обов'язку перейти на загальну систему оподаткування положення Закону України «Про податок на додану вартість» до такого платника не застосовуються.

Після виникнення у платника єдиного податку обов'язку перейти на загальну систему оподаткування при вирішенні питання щодо виникнення у нього обов'язку зареєструватись платником податку на додану вартість та оподаткувати операції з поставки послуг (товарів) таким податком слід керуватися Законом України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (далі Закон), який визначає порядок обліку, звітування та внесення податку до бюджету.

Відповідно до п. 2.1 Закону платником податку будь-яка особа, яка, зокрема підлягає обов'язковій реєстрації як платник цього податку.

Підстави, за якими особа підлягає реєстрації як платник податку, визначені у п. 2.3 ст. 2 Закону.

Відповідно до п.п. 2.3.1 п. 2.3 ст. 2 Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) особа підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку у разі коли загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, що підлягають оподаткуванню згідно з цим Законом, нарахована (сплачена, надана) такій особі або в рахунок зобов'язань третім особам, протягом останніх дванадцяти календарних місяців сукупно перевищує 300000 гривень (без урахування податку на додану вартість).

Відповідно до п.п. «а» п. 9.6. Закону з урахуванням положень пункту 9.5 цієї статті заява про реєстрацію має бути подана (надіслана) податковому органу особами, що підлягають реєстрації згідно з підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 цього Закону, не пізніше двадцятого календарного дня з моменту досягнення суми оподатковуваних операцій, визначеної зазначеним пунктом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку, що тільки у разі, коли з моменту перевищення граничного розміру виручки, визначеного ст. 1 Указу, особою, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування, допущено перевищення операції з поставки товарів (послуг) сукупно протягом останніх дванадцяти календарних місяців 300000 гривень (без урахування податку на додану вартість), у такої особи виникає обов'язок зареєструватися платником податку на додану вартість та сплатити такий податок, починаючи з періоду, в якому відбулось перевищення загальної суми (300000 гривень) від здійснення оподатковуваних операцій з поставки товарів (послуг).

З огляду на викладене, з метою правильного вирішення справи підлягають встановленню такі обставини:

з метою визначення періоду, в якому виник обов'язок перейти зі спрощеної системи оподаткування на загальну систему оподаткування, слід встановити дату здійснення операції, яка зумовила перевищення розміру виручки, визначеного статтею 1 Указу, з настанням якої пов'язується поширення на платника загальної системи оподаткування;

з метою визначення періоду, в якому виникає обов'язок зареєструватися платником податку на додану вартість та сплачувати такий податок, слід встановити операції та період їх вчинення, за якими перевищено граничний обсяг оподатковуваних операцій, встановлений п.п. 2.3.1 п. 2.3 ст. 2 Закону.

Судами не досліджено таких обставин.

Порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, згідно із ч. 2 ст. 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування судового рішення і направлення справи на новий розгляд.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанцій дійшов висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень в частині вирішення позову про скасування податкового повідомлення-рішення від 20.07.2011 № про визначення позивачу грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 66258,5 грн., в т.ч. 53006,8 грн. основного платежу та 13251,7 грн. штрафних (фінансових) санкцій, а також про скасування податкового повідомлення-рішення від 20.07.2011 № в частині визначення грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 2628,6 грн. з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення в частині задоволення позову про скасування податкового повідомлення-рішення від 20.07.2011 № в частині визначення грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 28288,73 грн. залишаються без змін.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 224, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.06.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27.09.2012 в частині відмови в задоволенні позову про скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Подільському районі м. Києва Державної податкової служби від 20.07.2011 № про визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 66258,5 грн., в т.ч. 53006,8 грн. основного платежу та 13251,7 грн. штрафних (фінансових) санкцій, а також про скасування податкового повідомлення-рішення від 20.07.2011 № в частині визначення грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 2628,6 грн. скасувати та направити справу в цій частині на новий розгляд до Окружного адміністративного суду м. Києва.

У решті постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.06.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27.09.2012 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України в частині залишення без змін судових рішень з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, за заявою, поданою безпосередньо до Верховного Суду України в порядку, встановленому статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Н.Г. Пилипчук

Судді Л.В. Ланченко

Ю.І. Цвіркун