Справа № 826/7744/15
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2015-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/7744/15 Головуючий у 1-й інстанції: Добрівська Н.А. Суддя-доповідач: Троян Н.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Троян Н.М.,

суддів - Бужак Н.П., Твердохліб В.А.,

за участю секретаря - Погорілої К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Комунального підприємства «Київпастранс» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства «Київпастранс» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,-

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 червня 2015 року адміністративний позов задоволено частково.

Відповідач, не погоджуючись із зазначеною постановою, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, згідно поданого КП «Київпастранс» (зареєстрованого 24.02.2015за №3/2004) звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2014 рік (форма №10-ПІ поштова річна) відповідачем створено у 2014 році 263 робочих місць для працевлаштування інвалідів. Оскільки відповідно до середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу у відповідача працює 9 687 осіб, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» №875-XII від 21.03.1991, має бути - 387 особи.

Вказане слугувало накладенням на відповідача адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі 6 258 887 грн 60 коп., а також стягненням пені в сумі 87 624 грн 46 коп. за порушення строків сплати таких санкцій.

Оскільки відповідач самостійно не сплатив адміністративно-господарські санкції, Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось за захистом своїх порушених прав до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що виходячи з матеріалів справи наявні докази про факт не створення протягом 2014 року робочих місць для працевлаштування інвалідів у кількості п'яти робочих місць, відтак - невиконання вимог Закону №875-XII в цій частині призвело до непрацевлаштування 5 інвалідів.

На думку колегії суддів позиція суду першої інстанції є вірною з огляду на наступне.

Дані спірні правовідносини регулюються Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року №875-ХІІ (Закон №875).

З метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю (частина перша ст. 17 Закону №875).

Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань, а центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів приймається рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування (частини друга та третя ст. 18-1 Закону №875).

В свою чергу підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, а також відповідно до частини третьої статті 18 Закону №875, надавати державній службі зайнятості інформацію для організації працевлаштування інвалідів і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

Статтею 19 Закону №875 передбачено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, і організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, встановлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до частини другої Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року №70 звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів роботодавці подають (надсилають рекомендованим листом) щороку до 1 березня відділенням Фонду за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Керівники підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, у разі незабезпечення виконання нормативів робочих місць для працевлаштування інвалідів, неподання Фонду соціального захисту інвалідів звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів несуть відповідальність у встановленому законом порядку (частина десята ст.19 Закону №875).

Також підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, які використовують найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону (частина четверта ст. 20 Закону №875).

Порушення термінів сплати вказаних санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк (частина друга ст. 20 Закону №875).

Так, по-перше, що стосується визначення предмета доказування у справі про стягнення адміністративно-господарської санкції за невиконання нормативу робочих місць для інвалідів, то слід зазначити, що адміністративно-господарську відповідальність, передбачену статтею 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», за своєю правовою природою слід визнати господарсько-правовою відповідальністю.

Підставою для застосування такої відповідальності учасника господарських відносин є вчинене роботодавцем правопорушення в сфері господарювання (частина перша ст. 218 ГК України).

Відповідно до частини другої зазначеної статті учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Із цією нормою кореспондує стаття 71 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), якою на сторони покладено обов'язок доводити ті обставини, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення.

Аналіз норм Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» в чинній редакції дозволяє дійти висновку, що первинним є встановлення вини або її відсутності у діях чи бездіяльності роботодавця шляхом оцінки доказів виконання роботодавцем заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та інформування про наявність вакансій органів працевлаштування, а не обов'язок органів, визначених частиною першою статті 18 цього Закону - центральний орган виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів працевлаштувати інвалідів.

При цьому, обставинами, які підлягають доказуванню у справах зазначеної категорії є: 1) створення робочих місць відповідно до встановленого нормативу; 2) інформування органів працевлаштування про наявність вакантних місць; 3) спрямування органами працевлаштування інвалідів до роботодавців; 4) причини непрацевлаштування роботодавцями інвалідів, направлених спеціальними органами.

Наразі поняття робоче місце інваліда, спеціальне робоче місце інваліда визначено статтею 1 Закону України від 06 жовтня 2005 року №2961-IV «Про реабілітацію інвалідів в Україні», і розуміється як: робоче місце інваліда - місце або виробнича ділянка постійного або тимчасового знаходження особи у процесі трудової діяльності на підприємствах, в установах і організаціях; спеціальне робоче місце інваліда - окреме робоче місце або ділянка виробничої площі, яка потребує додаткових заходів з організації праці особи з урахуванням її індивідуальних функціональних можливостей, обумовлених інвалідністю, шляхом пристосування основного і додаткового устаткування, технічного обладнання тощо.

Обов'язки роботодавців стосовно забезпечення прав інвалідів на працевлаштування визначені частиною третьою статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», а саме: 1) виділення та створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальних робочих місць; 2) створення для інвалідів умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації; 3) забезпечення інших соціально-економічних гарантій, передбачених чинним законодавством; 4) надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів; 5) звітування Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судова колегія вважає за потрібне зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2006 року №1836 «Про реалізацію статті 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» потреба у створенні інваліду, зареєстрованому в державній службі зайнятості як безробітний, спеціального робочого місця або ділянки виробничої площі та вимоги до них встановлюються індивідуальною програмою реабілітації.

Фактичне робоче місце має бути створено з урахуванням фізичних можливостей певного інваліда, індивідуальних програм реабілітації.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні», індивідуальна програма реабілітації - комплекс оптимальних видів, форм, обсягів, термінів реабілітаційних заходів з визначенням порядку і місця їх проведення, спрямованих на відновлення та компенсацію порушених або втрачених функцій організму і здібностей конкретної особи до виконання видів діяльності, визначених у рекомендаціях медико-соціальної експертної комісії.

Отже, створивши таке місце, роботодавець звітує до центру зайнятості, вказуючи у звіті вимоги вакантного місця та свої вимоги до працівника. Такий висновок відповідає наданими відповідачем доказам щодо створення ними фактичних робочих місць та відображення цієї інформації у звітах до центру зайнятості.

Зокрема, Інструкцією щодо заповнення форми звітності №3-ПН «Звіт про наявність вакансій» встановлено, що підприємства, установи й організації, їх структурні підрозділи та філії незалежно від форми власності та господарювання повинні за наявності вакансій у повному обсязі подавати інформацію про наявність вільних робочих місць (вакансій) центрам зайнятості за місцем їх реєстрації як платника страхових внесків.

Цей звіт є актом інформування органи працевлаштування про створені на підприємстві робочі місця для працевлаштування інвалідів і, водночас, запитом про направлення на підприємство інвалідів із встановленим рівнем нозології для працевлаштування на товаристві.

Обов'язок державних органів щодо працевлаштування інвалідів виникає лише після виконання підприємствами обов'язку щодо створення робочих місць і надання передбаченої законодавством про соціальну захищеність інвалідів інформації про наявність вільних робочих місць та вакантних посад, на яких може використовуватися праця інвалідів.

При відсутності такої інформації, органи, визначені статтею 18 Закону №875, не можуть скористатися своїми правами.

Особи яким встановлено відповідно до довідки МСЕК інвалідність із зазначенням рекомендацій беруться на облік для працевлаштування в державній службі зайнятості, а державна служба зайнятості в свою чергу здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням вимог роботодавця.

В свою чергу, враховуючи вищенаведене, обов'язок підприємства працевлаштувати інваліда виникає при наявності відповідної пропозиції органів, вказаних у статті 18 Закону №875, чи у разі самостійного звернення інваліда. Безпосереднє працевлаштування інвалідів шляхом укладання трудового договору, відповідно до чинного законодавства, здійснюється підприємством, до якого направлено інваліда для працевлаштування.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме - копії звітів №3-ПН по відокремленим підрозділам Підприємства (Автобусний парк №7, Автобусний парк №6, Автобусний парк №1, Автобусний парк №8, Автобусний парк №5, Автобусний парк №2, Тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо №2, Служба організації та обліку виручки, Центр технічного обслуговування тролейбусів, Служба утримання рухомого складу та транспортної інфраструктури, Дарницьке трамвайне депо, Трамвайне ремонтно-експлуатаційне депо ім. Т.Г. Шевченка, Подільське трамвайне ремонтно-експлуатаційне депо, Куренівське тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо, Тролейбусне депо №3, Тролейбусне депо №1), дають можливість службам зайнятості ідентифікувати вакансії, створені відповідачем для працевлаштування інвалідів. Найбільший показник по відділенням щодо кількості створених вакансій для працевлаштування інвалідів становить 228, що не відповідає наданій відповідачем інформації, водночас підтверджує створення на виконання законодавчого нормативу кількість робочих місць, що перевищує показник незайнятих такими особами місць - 124.

Водночас, як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, до відокремлених підрозділів відповідача направлялись особи для зайняття заявлених вакансій, призначених для працевлаштування інвалідів, однак відповідачем відмовлено у прийнятті таких осіб на роботу.

Так, згідно корінця направлення на працевлаштування Солом'янським РЦЗ для працевлаштування на посаду контролер-касир до Тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо №3 направлено ОСОБА_2, якому 28.02.2014 відмовлено в прийнятті на роботу у зв'язку з невідповідністю кандидатури вимогам.

Крім того, у квітні 2014 року Солом'янським РЦЗ повторно направлено ОСОБА_2 до Тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо №3 для працевлаштування на посаду прибиральник службових приміщень. Однак, 02.04.2014 вказаній особі відмовлено у прийнятті на роботу з посиланням на те, що кандидатура не відповідає вимогам у зв'язку з недостатністю досвіду роботи. Наведені обставини підтверджуються відповідним корінцем направлення на працевлаштування.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, стосовно неможливості працевлаштування вперше ОСОБА_2 через психічно-неурівноважений стан не приймаються судом до уваги, оскільки не надано жодних доказів на підтвердження такого стану здоров'я особи.

Крім того, твердження відповідача щодо відмови вдруге працевлаштувати ОСОБА_2 через відсутність звернення такої особи до центру зайнятості 02.04.2014, не відповідає зазначеній інформації у корінці направлення на працевлаштування.

Також Дніпровським РЦЗ в липні 2014 року направлено ОСОБА_3 для працевлаштування в Дарницькому трамвайному ремонтно-експлуатаційному депо на посаду інженера з охорони праці. Вказаній особі відмовлено в прийнятті на роботу з причини зайнятості робочого місця з 14.07.2015.

Відповідно до копії наказу №216 К-1 від 14.07.2014, наданого до суду апеляційної інстанції, на посаду провідного інженеру відділу охорони праці з 14.07.2014 прийнято ОСОБА_4

Однак суд визнає таку відмову у працевлаштуванні безпідставною, зважаючи на факт свідомого не повідомлення відповідного центру зайнятості про відсутність такої вакантної посади інженера з охорони праці.

Крім того, згідно інформації, наданої Дніпровським РЦЗ (лист 29.04.2015 за №2103/01/24) до Дарницького трамвайного ремонтно-експлуатаційному депо в 2014 році крім ОСОБА_3 для працевлаштування на заявлені вакансії для інвалідів направлено ОСОБА_5 26.03.2014 на посаду прибиральника території, однак відмовлено роботодавцем з причини невідповідності кандидатури вимогам - «за відсутністю спеціально створених умов за посадою прибиральник території».

Як вбачається з копії довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААА №806218, прикладеної відповідачем до апеляційної скарги, ОСОБА_5 має право працювати лише у спеціально створених умовах.

Однак, вказана відмова у працевлаштуванні ОСОБА_5 визнається судом протиправною зважаючи на те, що фактичне робоче місце не створено відповідачем для ОСОБА_5 з урахуванням її фізичних можливостей.

Крім того, Дніпровським РЦЗ 07.04.2014 направлено ОСОБА_6 до Дарницького трамвайного ремонтно-експлуатаційному депо на посаду прибиральника території, однак роботодавцем відмовлено в прийнятті на роботу з причини невідповідністю кандидатури вимогам: «важка фізична праця».

Надаючи оцінку такій причині відмови, суд визнає її безпідставною з мотивів необгрунтованості та недоведеності протипоказання ОСОБА_6 займатись важкою фізичною працею.

Таким чином, із матеріалів справи та представлених відповідачем доказів вбачається протиправні дії відповідача, а також наявність його вини у безпідставному непрацевлаштуванні направлених інвалідів, що є складовими господарського правопорушення.

При вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій суд апеляційної інстанції виходить із загальних норм права про відповідальність за порушення зобов'язань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.

Елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками. Вважається, що застосування принципу вини як умови відповідальності пов'язане з необхідністю доведення порушення зобов'язання.

Тобто, важливим в цій ситуації є встановлення вини або її відсутності у діях чи бездіяльності роботодавця шляхом оцінки доказів виконання роботодавцем заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та інформування про наявність вакансій органів працевлаштування.

По своїй правовій природі штрафні санкції застосовуються за порушення законодавства діями чи бездіяльністю, тобто за неналежне виконання обов'язку, покладеного законом.

З урахуванням викладеного, після детального з'ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що оскільки відповідачем безпідставно не працевлаштовано у 2014 році п'ять направлених інвалідів, відтак виникає необхідність по стягненню з відповідача адміністративно-господарських санкцій та пені за порушення терміну сплати вказаних санкцій за невиконання вимог Закону №875-XII на користь Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів.

Згідно із частини першої ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Київпастранс» - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 червня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: Н.М. Троян

Судді: Н.П. Бужак,

В.А. Твердохліб

.

Головуючий суддя Троян Н.М.

Судді: Твердохліб В.А.

Бужак Н.П.