Справа № 803/607/13-а
Суддя: Сірош М.В.
Дата ухвалення: 2015-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2015 року м. Київ К/800/21510/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: Сіроша М.В.,

суддів: Голубєвої Г.К.,

Юрченко В.П.

розглянувши у порядку попереднього розгляду касаційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області (далі - Управління) на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2014 року у справі № 803/607/13-а за адміністративним позовом ОСОБА_2, як фізичної особи-підприємця, до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби (далі - ДПІ), Управління,

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, стягнення суми бюджетного відшкодування, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ДПІ № від 28.02.2013 року щодо збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість, стягнення бюджетного відшкодування.

Зазначив, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення спростовується наявними в матеріалах адміністративної справи документами.

18 квітня 2013 року постановою Волинського окружного адміністративного суду, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2014 року, позов задоволено.

Податкове повідомлення-рішення ДПІ № від 28.02.2013 року визнане протиправним та скасоване; стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 бюджетне відшкодування з податку на додану вартість за листопад 2012 року, у розмірі 300 033,00 грн.

Управління звернулося із касаційною скаргою про скасування постанови Волинського окружного адміністративного суду та ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду і ухвалення нової постанови про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами, з 13.02.2013 року до 19.02.2013 року ДПІ була здійснена документальна позапланова виїзна перевірка правомірності нарахування фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку за листопад 2012 року, яка виникла за рахунок від'ємного значення з податку на додану вартість, що декларувалось в період з 1 жовтня 2012 року до 31 жовтня 2012 року, за наслідками якої 19.02.2013 року був складений акт перевірки.

У акті перевірки зазначено, що ОСОБА_2 у результаті допущених порушень при формуванні податкового кредиту завищив суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на рахунку платника податку у банку за листопад 2012 року на суму податку на додану вартість 300 033,00 грн.

28 лютого 2013 року ДПІ прийняла податкове повідомлення-рішення № щодо збільшення ОСОБА_2 грошового зобов'язання з податку на додану вартість, у розмірі 450 050,00 грн.

Колегія суддів вважає висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову обґрунтованими з таких підстав.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України для операцій із ввезення на митну територію України товарів та з постачання послуг нерезидентом на митній території України датою виникнення права на віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати (нарахування) податку за податковими зобов'язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу, який в свою чергу вказує, що датою виникнення податкових зобов'язань у разі ввезення товарів на митну територію України є дата подання митної декларації для митного оформлення.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Суди правильно зазначили, що до податкового кредиту фізичних осіб - суб'єктів господарювання, зареєстрованих платниками податку на додану вартість, можливе включення сум податку на додану вартість, нарахованих (сплачених) у зв'язку з придбанням транспортного засобу за умови використання такого рухомого майна в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності та за наявності належним чином документального оформлення підтвердження відповідних витрат з відображення їх у бухгалтерському й податковому обліку.

Факт придбання та використання ОСОБА_2 транспортних засобів у власній господарській діяльності підтверджується контрактами, вантажно-митними деклараціями, інвентаризаційними картками обліку основних засобів, актами приймання-передачі основних засобів, свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів.

Крім того, надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом є одним із видів діяльності ОСОБА_2

Відповідно до п. 6 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 7 вересня 1998 року, транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в реєстраційно-екзаменаційних підрозділах Державтоінспекції; транспортні засоби, що належать фізичним особам-підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами.

Суди встановили, що відповідно до вимог зазначеного Порядку за ОСОБА_2 були зареєстровані транспортні засоби.

Неможливість державної реєстрації транспортних засобів за фізичними особами-підприємцями не позбавляє права таких осіб на податковий кредит за операціями з придбання транспортних засобів, якщо були дотримані умови його формування, визначені статтею 198 Податкового кодексу України, та не позбавляє права такого платника податків на бюджетне відшкодування з податку на додану вартість.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 Бюджетного кодексу України від 8 липня 2010 року, Державна казначейська служба України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.

Згідно з ст. 25 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Суди обґрунтовано зазначили, що ОСОБА_2 правомірно включив до складу податкового кредиту з податку на додану вартість суми податку, сплачені контрагентам при придбанні транспортних засобів - 300 033,00 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права під час ухвалення судових рішень чи вчинення процесуальних дій.

Колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана правильно, підстав для їх скасування з мотивів, викладених в касаційній скарзі, немає.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області відхилити.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, визначених ст. 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: Сірош М.В.

Голубєва Г.К.

Юрченко В.П.