Справа № К/9991/59734/11-С
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2015-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2015 року м. Київ К/9991/59734/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Олексієнка М.М. (доповідач), Швеця В.В., Штульман І.В.,

здійснивши в касаційному порядку попередній розгляд справи за адміністративним позовом ОСОБА_4 до державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області (далі - ВДВС), третя особа - Головне управління праці та соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації про визнання дій неправомірними, скасування постанови та зобов'язання здійснити виконання рішення суду за касаційною скаргою позивача на судові рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2011 року, Харківського апеляційного адміністративного суду від 6 липня 2011 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2010 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом, відповідно до якого просив:

визнати неправомірними дії державного виконавця ВДВС щодо невиконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 23 жовтня 2008 року;

скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 01.11.2010 року;

зобов'язати відповідача здійснити виконання судового рішення .

Посилався на те, що рішення суду про присудження коштів не виконано, тому в державного виконавця не було правових підстав для повернення виконавчого документа стягувачу.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 6 липня 2011 року, позовні вимоги задоволено частково. Скасовано постанову ВДВС про повернення виконавчого документа стягувачу від 01.11.2010 року ВП №17785774. У решті в задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, допущені судами, просить попередні судові рішення в частині відмови в задоволенні позову скасувати і ухвалити нове про задоволення позову. Вказує на те, що суди, скасувавши постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, не вирішили питання щодо протиправності дій відповідача.

З'ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Закону №606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Обов'язки і права державних виконавців визначені в статті 11 Закону №606-XIV. Зокрема, відповідно до частини другої цієї статті державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

У випадку, коли судове рішення є незрозумілим або таким, що не може бути виконаним, державний виконавець згідно пункту 8 частини третьої статті 11 вище згаданого Закону вправі звертатися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз'яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа, про встановлення чи зміну порядку і способу виконання, про відстрочку та розстрочку виконання рішення.

Виходячи з положень наведених норм, державний виконавець в межах своїх повноважень зобов'язаний виконувати рішення суду.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 01.11.2010 року ВДВС винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі статті 38, пункту 2 частини першої статті 40 Закону України від 21 квітня 1999 року №606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон №606-XIV).

Задовольняючи позовні вимоги в частині скасування зазначеної постанови, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідач не довів правомірності прийнятого ним. Рішення в цій частині не оскаржується.

Відносно позовних вимог про протиправність дій, необхідно вказати таке. Згідно частин першої та другої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Аналіз цієї норми дає підстави до висновку, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних чи юридичних осіб.

При цьому, під діями розуміється активна поведінка суб'єктів владних повноважень, яка може мати вплив на права, свободи та інтереси фізичних чи юридичних осіб і за своїм призначенням спрямована на зміну юридичного та фактичного стану цих осіб.

Як вірно встановлено судами, протиправною була постанова державного виконавця про повернення виконавчого документа. При цьому окремих дій, які б мали юридичне значення для прав чи інтересів позивача, державний виконавець не вчиняв.

З урахуванням фактичних обставин справи та норм права, суди належним чином захистили права позивача.

На підставі наведеного, керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2011 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 6 липня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає, проте може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: М.М. Олексієнко

В.В. Швець

І.В. Штульман