Справа № 2а-12098/09/1570
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2015-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" вересня 2015 р. м. Київ К/9991/26734/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу приватного підприємця ОСОБА_1

на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2010 року

та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2012 року

у справі №2-а-12098/09/1570

за позовом приватного підприємця ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у Белградському районі Одеської області Державної податкової служби

про визнання незаконними та скасування податкових повідомлень-рішень та рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій, -

В С Т А Н О В И Л А :

Приватний підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду із позовом до Державної податкової інспекції у Болградському районі Одеської області Державної податкової служби (далі - відповідач) про визнання незаконними та скасування податкових повідомлень-рішень від 13 жовтня 2009 року № /0, № /0, № /0 та рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій від 13 жовтня 2009 року № .

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2010 року позов був задоволений частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення ДПІ у Болградському районі Одеської області від 13 жовтня 2009 року: № /0 в частині визначення податкового зобов'язання в сумі 7893,43 грн. та штрафних санкцій в сумі 3946,72 грн.; від 13 жовтня 2009 року № /0. В іншій частині позовних вимог було відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2012 року постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2010 року було скасовано в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 13 жовтня 2009 року № /0. В цій частині позовних вимог прийнято нову постанову, якою в задоволені позову відмовлено. В решті позовних вимог постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2010 року було залишено без змін.

В касаційній скарзі приватний підприємець ОСОБА_1, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2010 року в частині відмови задоволення позовних вимог та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2012 року в частині відмови задоволення позовних вимог і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

У запереченні на касаційну скаргу ДПІ у Болградському районі Одеської області Державної податкової служби, посилаючись на те, що постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2012 року в частині відмови у задоволені позову є законною та обґрунтованою, а положення касаційної скарги жодним чином це не спростовують, просить відмовити в задоволенні касаційної скарги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

ДПІ у Болградському районі Одеської області провела документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_1 за період з 01 січня 2008 року по 30 червня 2009 року, за результатами якої був складений акт № 1183/1701- від 29 вересня 2009 року.

За висновками акта перевірки, позивачем були порушені: вимоги статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» та частини 3 статті 13 Інструкції про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю, затвердженої наказом ДПА України від 21 квітня 1993 року № 12, в результаті чого занижено скоригований валовий дохід за 2008 рік на 506039,00 грн., занижено валові витрати за 2008 рік на 60309,00 грн., в результаті чого донараховано податок з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за 2008 рік на суму 67844,50 грн.; вимоги пункту 4.2 статті 4, підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого занижено податок на додану вартість у періоді, що перевірявся, на загальну суму 148975,00 грн., у тому числі по періодах: за квітень 2008 року - 8016,00 грн., за травень 2008 року - 10342,00 грн., за червень 2008 року - 18118,00 грн., за липень 2008 року - 26030,00 грн., за серпень 2008 року -25970,00 грн., за вересень 2008 року - 16106,00 грн., за жовтень 2008 року - 18445,00 грн., за листопад 2008 року - 15700,00 грн., за грудень 2008 року - 10248,00 грн.; вимоги статей 5, 13, 14 Закону України «Про плату за землю» , в результаті чого занижено орендну плату за землю на 7893,34 грн., у тому числі по періодах: за 2008 рік на 189,81 грн., за 2009 рік на 7703,62 грн.; вимоги пункту 3 статті 3 Закону України «Про патентування деяких видів підприємницької діяльності», в результаті чого здійснювалася торгівля без торгового патенту на протязі 10 місяців та 3 днів, в результаті чого донараховано 1409,33 грн. плати за патент за 2008 рік.

13 жовтня 2009 року ДПІ у Болградському районі Одеської області на підставі вказаного акту перевірки прийняла податкове повідомлення-рішення №/0, яким згідно з підпунктом 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», визначила ОСОБА_1 суму податкового зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) за платежем: податок на додану вартість у розмірі 223463,00 грн., в тому числі: 148975,00 грн. - за основним платежем, 74488,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

13 жовтня 2009 року ДПІ у Болградському районі Одеської області на підставі вказаного акту перевірки прийняла податкове повідомлення-рішення №/0, яким згідно з підпунктом 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», визначила ОСОБА_1 суму податкового зобов'язання за платежем: податок з доходів фізичних осіб у розмірі 67844,50 грн. - за основним платежем.

13 жовтня 2009 року ДПІ у Болградському районі Одеської області на підставі вказаного акту перевірки прийняла податкове повідомлення-рішення №/0, яким згідно з підпунктом 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», визначила ОСОБА_1 суму податкового зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) за платежем: орендна плата з фізичних осіб у розмірі 20010,15 грн., в тому числі: 7893,43 грн. - за основним платежем, 4116,72 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

13 жовтня 2009 року ДПІ у Болградському районі Одеської області на підставі вказаного акта перевірки прийняла рішення № , яким згідно з пунктом 1 статті 8 Закону України «Про патентування деяких видів підприємницької діяльності» застосувала до ОСОБА_1 штрафні (фінансові) санкції у сумі 1409,33 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що визначення позивачу податкових зобов'язань (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) з податку на додану вартість є неправомірним, оскільки обрахування встановленого підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) граничного обсягу оподатковуваних операцій, з досягненням якого пов'язується обов'язок зареєструватись платником податку на додану вартість та з його сплати, здійснюється після переходу на загальну систему оподаткування. Також, виходив з того, що податковим органом не надано належних доказів щодо несплати позивачем орендної плати за землю. Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що: факт порушення позивачем вимог пункту 3 статті 3 Закону України «Про патентування деяких видів підприємницької діяльності» та статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» підтверджуються матеріалами справи; факт несвоєчасного подання декларацій по орендній платі за землю позивачем не заперечувався.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та відмовляючи в цій частині, виходив з того, що позивачем була перевищена сума, встановлена підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 Закону України «Про податок на додану вартість», проте не надіслав до податкового органу заяву про реєстрацію платником податку на додану вартість, у зв'язку з чим, несе відповідальність за не нарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника. В решті суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Однак, з такими висновками суду апеляційної інстанції колегія суддів погодитись не може, з огляду на наступне.

Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про плату за землю» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Розміри податку за земельні ділянки, грошову оцінку яких не встановлено, визначаються до її встановлення в порядку, визначеному цим Законом. Власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, крім орендарів та інвесторів - учасників угоди про розподіл продукції, сплачують земельний податок. За земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата.

Статтею 5 Закону України «Про плату за землю» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що об'єктом плати за землю є земельна ділянка, а також земельна частка (пай), яка перебуває у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди.

Суб'єктом плати за землю (платником) є власник земельної ділянки, земельної частки (паю) і землекористувач, у тому числі орендар

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про плату за землю» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру, а орендної плати за земельну ділянку, яка перебуває у державній або комунальній власності, - договір оренди такої земельної ділянки.

Відповідно до частини 3 статті 14 Закону України «Про плату за землю» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нарахування громадянам сум земельного податку, а також орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 15 липня поточного року платіжне повідомлення про внесення платежу.

Згідно зі статтею 15 Закону України «Про плату за землю» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власники землі та землекористувачі сплачують земельний податок, а також орендну плату за земельні ділянки державної та комунальної власності з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Частиною 3 статті 17 Закону України «Про плату за землю» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено земельний податок, а також орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності громадянами сплачується рівними частками до 15 серпня і 15 листопада.

За визначеннями, наведеними у пунктах 1.2, 1.11 статті 1 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), податкове зобов'язання - це зобов'язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом або іншими законами України; податкова декларація, розрахунок (далі - податкова декларація) - це документ, що подається платником податків до контролюючого органу у строки, встановлені законодавством, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податку, збору (обов'язкового платежу).

Відповідно до підпункту 17.1.1 пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платник податків, що не подає податкову декларацію у строки, визначені законодавством, сплачує штраф у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожне таке неподання або її затримку.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, згідно картки особового рахунку по платежу «орендна плата», позивачем фактично сплачено в повному обсязі орендну плату за укладеними договорами(арк. справи 110-137), що також не заперечувалось податковим органом, проте причиною визначення податкового зобов'язання та штрафних (фінансових) санкцій стало несвоєчасне подання позивачем податкової декларації.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що ОСОБА_1 повинен був нести відповідальність, визначену підпунктом 17.1.1 пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), а саме, за неподання податкових декларацій за відповідний період у визначені законодавством строки.

Таким чином, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про часткову неправомірність податкового повідомлення-рішення від 13 жовтня 2009 року № /0 та наявність підстав для його скасування в частині визначення податкового зобов'язання в сумі 7893,43 грн. та штрафних (фінансових) санкцій в сумі 3946,72 грн.

Як вбачається з акту перевірки, ОСОБА_1 у 2007 році застосовував спрощену систему оподаткування, обліку та звітності шляхом сплати єдиного податку, а з 01 січня 2008 року по 30 червня 2009 року здійснював діяльність на загальній системі оподаткування та був платником податку з доходу від підприємницької діяльності, податку з доходів з найманих осіб, орендної плати, торгового патенту. Відповідно до свідоцтва від 19 грудня 2008 року № 100156391 позивач зареєстрований платником податку на додану вартість.

Приписами статті 6 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником податку на додану вартість.

Згідно абзацу 8 статті 2 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) доходи, отримані від здійснення підприємницької діяльності, що обкладається єдиним податком, не включаються до складу сукупного оподатковуваного доходу за підсумками звітного року такого платника та осіб, що перебувають з ним у трудових відносинах, а сплачена сума єдиного податку є остаточною і не включається до перерахунку загальних податкових зобов'язань як самого платника податку, так і осіб, які перебувають з ним у трудових відносинах, включаючи членів його сім'ї, які беруть участь у підприємницькій діяльності.

Отже, поширення загальної системи оподаткування, зокрема, положень Закону України «Про податок на додану вартість», на платника можливе з моменту перевищення розміру виручки, визначеного статтею 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва», оскільки до цього часу він не являється платником податку на додану вартість.

Відповідно до вимог підпункту 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особа підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку у разі коли загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, що підлягають оподаткуванню згідно з цим Законом, нарахована (сплачена, надана) такій особі або в рахунок зобов'язань третім особам, протягом останніх дванадцяти календарних місяців сукупно перевищує 300000 гривень (без урахування податку на додану вартість).

Як вбачається з пункту 2.1.1 акту перевірки, до обсягу операцій, що підлягають оподаткуванню згідно з Законом України «Про податок на додану вартість», податковий орган включив операції за підсумками роботи позивача за 2, 3, 4 квартали 2007 року та 1 квартал 2008 року, який у сумі склав 322857,00 грн.

Разом з цим, як зазначалось вище, у 2007 році позивач був платником єдиного податку та не перевищував граничний обсяг виручки, встановлений статтею 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва».

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позивачем не був перевищений встановлений підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) граничний обсяг оподатковуваних операцій.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про безпідставність визначення позивачу податкових зобов'язань (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) з податку на додану вартість згідно оспорюваного податкового повідомлення-рішення, оскільки поширення загальної системи оподаткування, зокрема, положень Закону України «Про податок на додану вартість», на платника можливе з моменту перевищення розміру виручки, визначеного статтею 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва», після перевищення ним граничного обсягу оподатковуваних операцій, встановленого підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 Закону України «Про податок на додану вартість», оскільки до цього часу він не є платником податку на додану вартість.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується суд касаційної інстанції, про неправомірність оспорюваного податкового повідомлення-рішення від 13 жовтня 2009 року №/0 та наявність підстав для його скасування.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у періоді, що перевірявся, позивач здійснював продаж пасажирських квитків вартістю 39,50 грн. за одиницю, до складу якої відносився тариф 35,00 грн. (передавався перевізнику, за дорученням якого продавалися квитки), страховий збір в сумі 0,50 грн. та послуги каси в сумі 4,00 грн. (10% вартості квитка).

Перевіркою встановлено, що валовий дохід ОСОБА_1 у 2008 році становить 824854,00 грн., проте позивач звітував до податкового органу з сумою 318815,00 грн.; валові витрати становлять 372558,00 грн., а не 312249,00 грн., як звітував позивач, у зв'язку з чим сума об'єкту оподаткування (чистого доходу) становить 452296,00 грн.

Положеннями частини 1 статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що оподаткуванню підлягають доходи громадян, одержані протягом календарного року від здійснення підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також інші доходи громадян, не передбачені як об'єкти оподаткування у розділах ІІ та ІІІ цього Декрету.

Відповідно до частини 2 статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною державною податковою інспекцією України за погодженням з Міністерством економіки України та Державним комітетом України по сприянню малим підприємствам та підприємництву.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується суд касаційної інстанції, про правомірність оспорюваного податкового повідомлення-рішення від 13 жовтня 2009 року №/0 та відсутність підстав для його скасування.

Також, судом першої інстанції було встановлено, що у період з 01 січня 2008 року по 25 грудня 2008 року ОСОБА_1 здійснював діяльність, яка відповідно до Закону України «Про патентування деяких видів діяльності» підлягає патентуванню.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для застосування до ОСОБА_1 штрафних (фінансових) санкцій відповідно до пункту 1 статті 8 Закону України «Про патентування деяких видів підприємницької діяльності» слугував висновок податкового органу про порушення терміну придбання торгових патентів, а саме - здійснення торгівлі проїзними квитками без придбання торгового патенту протягом 10 місяців та 3 днів, оскільки торговий патент на вказаний вид діяльності був придбаний позивачем лише 03 листопада 2008 року.

Як встановлено судом першої інстанції та знайшло своє відображення у акті перевірки, у період з 01 січня 2008 року по 30 вересня 2009 року ОСОБА_1 здійснював такий вид діяльності за КВЕД, як функціонування інфраструктури автомобільного та міського транспорту (63.21.2). При цьому, здійснював роздрібну торгівлю проїзними квитками у торгівельно-лоточному комплексі «Нова каса».

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що діяльність з роздрібної торгівлі проїзними квитками не відноситься до виду діяльності за КВЕД 63.21.2, оскільки в розділі 63 зазначений вид діяльності має назву «Додаткові транспортні послуги та допоміжні операції», група 21 - «Функціонування транспортної інфраструктури», яка включає: діяльність автостанцій, автовокзалів - експлуатацію, в тому числі поточний ремонт та утримання автодоріг, мостів, тунелів, інших дорожніх споруд, стоянок або гаражів для автомобілів, стоянок для велосипедів; утримання та поточний ремонт мереж електротранспорту: трамвайних, тролейбусних, фунікулерних, метро тощо; зберігання житлових автофургонів та причепів у зимовий період. При цьому, КВЕД 63.63.0 «Послуги з організації, подорожувань» включає в себе подорож та резервування квитків з будь-якою метою (відпустка, відрядження тощо) для подорожування на всі види транспорту.

Відповідно до статті 263 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) господарсько-торговельною є діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання у сфері товарного обігу, спрямована на реалізацію продукції виробничо-технічного призначення і виробів народного споживання, а також допоміжна діяльність, яка забезпечує їх реалізацію шляхом надання відповідних послуг. Господарсько-торговельна діяльність може здійснюватися суб'єктами господарювання в таких формах: матеріально-технічне постачання і збут; енергопостачання; заготівля; оптова торгівля; роздрібна торгівля і громадське харчування; продаж і передача в оренду засобів виробництва; комерційне посередництво у здійсненні торговельної діяльності та інша допоміжна діяльність по забезпеченню реалізації товарів (послуг) у сфері обігу.

Враховуючи викладене, діяльність з реалізації квитків фактично являється роздрібною торгівлею, яка згідно Закону України «Про патентування деяких видів діяльності» підлягає патентуванню, у зв'язку з чим суд інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується суд касаційної інстанції, про правомірність оспорюваного податкового повідомлення-рішення від 13 жовтня 2009 року №/0 та відсутність підстав для його скасування.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Враховуючи вищевикладене, постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2012 року підлягає скасуванню із залишенням в силі постанови Одеського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2010 року.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 222, 223, 226, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу приватного підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2012 року скасувати, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2010 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: _____________________ Л.І. Бившева

Судді: _____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна