Справа № К/9991/20127/11-С
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2015 року м. Київ К/9991/20127/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Київського національного університету внутрішніх справ, третя особа - Міністерство внутрішніх справ України про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 вересня 2010 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2010 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2010 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Київського національного університету внутрішніх справ, третя особа - Міністерство внутрішніх справ України, в якому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що становить 365 днів у сумі 131 783,25 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що наказом Міністерства внутрішніх справ України по особовому складу від 28 грудня 2007 року його звільнено з органів внутрішніх справ у відставку. У зв'язку із затримкою виплати належної йому вихідної допомоги, відповідач відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки виплати по день фактичного розрахунку.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 вересня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2010 року, ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач до грудня 2007 року працював на посаді начальника факультету підготовки кадрів громадської безпеки Навчально-наукового інституту Київського національного університету внутрішніх справ.

Наказом Київського національного університету внутрішніх справ від 28 грудня 2007 року №134 о/с ОСОБА_4 звільнено зі служби в органах внутрішніх справ за п. 65 «а» (за віком) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 у відставку з призначенням щомісячного пенсійного забезпечення.

При цьому, позивачу було проведено розрахунок грошового забезпечення за грудень місяць 2007 року та нараховано вихідну допомогу, передбачену ч.1 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та п.10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей».

Згідно платіжної відомості №703 позивач отримав належну йому вихідну допомогу 23 грудня 2008 року, що посвідчив власноручним підписом.

Вважаючи, що відповідач допустив бездіяльність в частині несвоєчасної виплати належної позивачу суми одноразової грошової допомоги, він звернувся до суду із вказаним позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з їх безпідставності, оскільки норми ст. ст. 116, 117 КЗпП України, якими позивач обґрунтовував вимоги щодо стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року №114, визначено умови проходження військової служби.

Пунктом 12 цього Положення передбачено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ одержують грошове і речове забезпечення за нормами, встановленими законодавством.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за віком, станом здоров'я чи у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Таким чином, спірні правовідносини врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію загального трудового законодавства, а тому норми ст. 117 КЗпП України на них не поширюються.

Трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, отже передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб.

З огляду на вказані вимоги матеріального права та враховуючи, що вихідна допомога була виплачена позивачу, що вірно було встановлено судами, колегія судів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні на підставі норм КЗпП України не підлягають задоволенню.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судами при розгляді справи допущені порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Тому колегія суддів, перевіривши у межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, приходить до висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 вересня 2010 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2010 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.І. Мойсюк

В.В. Тракало