Справа № 826/5300/15
Суддя: Собків Я.М.
Дата ухвалення: 2015-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/5300/15 Головуючий у 1-й інстанції: Шулежко В.П. Суддя-доповідач: Собків Я.М.
У Х В А Л А

Іменем України

08 вересня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді: Собківа Я.М.,

суддів: Борисюк Л.П., Петрика І.Й.,

за участю секретаря: Присяжної Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2015 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" до Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві, третя особа: ОСОБА_2 про зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач в особі Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із адміністративним позовом до Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві, третя особа: ОСОБА_2, в якому просив зобов'язати відповідача винести постанову про звільнення з під арешту майна боржника, який накладено ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві в межах виконавчого провадження, що належить боржнику ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) та знаходиться в іпотеці в ПАТ «Укрсоцбанк», а саме: земельну ділянку площею 0,4500 га, що на плані меж земельної ділянки зазначена за кадастровим номером НОМЕР_2 та розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення якої: будівництво та обслуговування жилого будинку і господарських споруд, разом з будівлями і спорудами, що на ній розташовані, а саме: житловий будинок (літера «А»), загальною площею 387,4 (триста вісімдесят сім цілих чотири десятих) кв.м., житловою площею 88.62 (вісімдесят вісім цілих шістдесят дві сотих) кв.м. гараж (літера «Г»); туалет (літера «Д»); басейн (літера «В»); альтанка (літера «Б»); літня кухня (літера «Е»), а також огорожа (літера «р») та ворота, огорожа, хвіртка (літера «р-р з»), і яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2015 року в задоволенні вимог даного позову відмовлено.

Позивач не погоджуючись з прийнятим рішенням суду звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що оскаржувана постанова суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а саме, судом першої інстанції неповно з'ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, в зв'язку з чим просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити його позов в повному обсязі.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», який загальними зборами акціонерів АКБ «Укрсоцбанк» на вимогу Закону України «Про акціонерні товариства» 16.04.2010 року перейменований на ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено Договір кредиту від 14.06.2007 року № 44.05-865/П, відповідно до якого ПАТ «Укрсоцбанк» надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в розмірі 460 600,00 доларів США.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за Договором кредиту між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено Іпотечний договір від 14.06.2007 року №44.02-1199/П, відповідно до п.1.1. якого Іпотекодавець передав в іпотеку Банку у якості забезпечення виконання основного зобов'язання за Договором кредиту, наступне нерухоме майно: земельну ділянку площею 0,4500 га, що на плані меж земельної ділянки зазначена за кадастровим номером НОМЕР_2 та розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення якої: будівництво та обслуговування жилого будинку і господарських споруд, разом з будівлями і спорудами, що на ній розташовані, а саме: житловий будинок (літера «А»), загальною площею 387,4 (триста вісімдесят сім цілих чотири десятих) кв.м., житловою площею 88,62 (вісімдесят вісім цілих шістдесят дві сотих) кв.м., гараж (літера «Г»); туалет (літера «Д»); басейн (літера «В»); альтанка (літера «Б»); літня кухня (літера «Е»), а також огорожа (літера «р») та ворота, огорожа, хвіртка (літера «р-р з»), і яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

В подальшому, позивачу стало відомо про те, що постановою ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_2 та оголошено заборону його відчуження. Вказане стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи колегія суддів зважає на наступне.

Закон України «Про виконавче провадження» є спеціальним Законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, а також порядок оскарження рішень, дій та бездіяльності державного виконавця.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Частиною 1 статті 11 Закону «Про виконавче провадження» встановлено обов'язок державного виконавця вживати передбачені цим Законом заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

В силу вимог ст. 17 Закону «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті.

Згідно з вимогами ч.1 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в ст. 17 цього Закону: за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

У відповідності до п. 4.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, виявлення майна та звернення стягнення на майно боржника здійснюються у порядку, встановленому главою 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною 1 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Частиною 1 статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя.

Згідно з частиною 8 статті 54 Закону України «Про виконавче провадження», примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на момент виникнення правовідносин, визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини 2 статті 1 Закону України «Про заставу», в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Так, до іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з дня вчинення відповідного правочину, на підставі якого виникає іпотека, або з дня набрання законної сили рішенням суду.

У відповідності з положеннями частин 6, 7 статті 3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи, право іпотеки спірного нерухомого майна виникло у позивача з 14 червня 2007 року, тобто, з моменту нотаріального посвідчення іпотечного договору 44.05-865/П від 14.06.2007р. (а.с. 16-18). На момент вчинення виконавчих дій щодо арешту спірного нерухомого майна, право іпотеки на це майно на визначених законом підставах та в установленому законом порядку не припинено, договір кредиту від 14.06.2015р. № 44.05-865/П та іпотечний договір від 14.06.2015р. № 44.02-1199/П недійсними не визнано.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», взаємні права та обов'язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.

Частиною 3 статті 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», передбачено, що на підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Задоволення прав чи вимог декількох обтяжувачів, на користь яких встановлено обтяження одного й того ж нерухомого майна, здійснюється згідно з пріоритетом, який визначається в порядку, встановленому цим Законом.

У відповідності до статті 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено цим Законом, зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження.

Зважаючи на черговість реєстрації обтяжень позивач як обтяжувач з вищим пріоритетом, встановленим Законом України «Про іпотеку» володіє переважним та першочерговим правом на отримання задоволення своїх вимог щодо одного й того ж нерухомого майна.

Водночас, як було вірно зазначено судом першої інстанції, матеріали даної справи не містять жодних доказів реєстрації у Державному реєстрі іпотек а також в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна обтяження згідно іпотечного договору від 14.06.2007 року №44.02-1199/П, а також доказів на підтвердження факту вилучення або примусової реалізації у межах спірних правовідносин арештованого майна.

Водночас, надана позивачем копія витягу про заборону в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна не містить даних про спірний об'єкт нерухомого майна - земельну ділянку площею 0,4500 га, що на плані меж земельної ділянки зазначена за кадастровим номером НОМЕР_2 та розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення якої: будівництво та обслуговування жилого будинку і господарських споруд, разом з будівлями і спорудами, що на ній розташовані, а тому не може бути належним та допустимим доказом при розгляді даної справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

При цьому, за даними Переліку видів майна громадян, на яке не може бути звернуто стягнення за виконавчими документами, що є додатком до Закону України "Про виконавче провадження", будь-яких обмежень стосовно майна боржника, яке перебуває у заставі третіх осіб, не встановлено.

Таким чином, аналізуючи обставини даної справи та оцінюючи зібрані у справі докази, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог даного позову.

Згідно зі ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Апелянтом не було надано доказів на підтвердження заявлених ним вимог, а тому доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеним, матеріалами справи та не відповідають вимогам чинного законодавства.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення суду першої інстанції ґрунтується на вірно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень матеріального і процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя суддя суддя Я.М. Собків Л.П. Борисюк І.Й. Петрик

Повний текст ухвали виготовлено - 14.09.15 р.

.

Головуючий суддя Собків Я.М.

Судді: Борисюк Л.П.

Петрик І.Й.