Справа № 826/7492/15
Суддя: Нагорянський С.І.
Дата ухвалення: 2015-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 вересня 2015 року № 826/7492/15

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Нагорянський С.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомГромадянина Сомалі ОСОБА_2
доГоловного управління Державної міграційної служби України в місті Києві
провизнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся громадянин Сомалі ОСОБА_2 з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 05 січня 2015 року № 4 про відмову в оформленні документів для порушення питання у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовної заяви позивач вказував, що маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою загальнопоширеного насильства внаслідок збройного конфлікту, залишив країну свого походження - Сомалі та прибув до України. Через обставини, з яких його повернення до Сомалі було неможливим, позивач подав до міграційних органів заяву-анкету про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак за результатами розгляду заяви позивач отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 липня 2015 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 23 липня 2015 року.

23 липня 2015 року судом було оголошено перерву у справі до 30 липня 2015 року, у зв'язку з надходженням клопотання позивача про ознайомлення з матеріалами справи.

У судовому засіданні 30 липня 2015 року представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити у повному обсязі, з огляду на доводи, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні 30 липня 2015 року заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову. Подав письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що позивачу було відмовлено у оформленні документів для вирішення питання у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки заява позивача носить характер зловживання процедурою та є очевидно необґрунтованою з тих підстав, що заявник вже знаходиться в процедурі вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У судовому засіданні 30 липня 2015 року суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження, у зв'язку з відсутністю заперечень з боку сторін.

Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, оцінивши докази, які мають значення для розгляду та вирішення справи, судом встановлено наступне.

Громадянин Сомалі ОСОБА_2, народився в Сомалі в м. Могадішо ІНФОРМАЦІЯ_1, за національністю - шіхал, за віросповіданням - мусульманин (суніт).

За словами позивача, він покинув територію Сомалі та перетнув держаний кордон України нелегально 10 жовтня 2014 року на автомобілі з Російської Федерації, через громадянську війну в Сомалі та у зв'язку з побоюваннями за безпеку власного життя.

У зв'язку з наведеними обставинами, 16 грудня 2014 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

05 січня 2015 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві складено висновок щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно наказу відповідача від 05 січня 2015 року № 4, Громадянину Сомалі ОСОБА_2 було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі зазначеного наказу, Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві прийнято повідомлення від 05 січня 2015 року № 1 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке мотивовано очевидною необґрунтованістю заяви, а саме відсутністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободі у країні походження, через побоювання застосування щодо позивача смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Вважаючи протиправним наказ відповідача від 05 січня 2015 року № 4 про відмову в оформленні документів для порушення питання у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Згідно ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI), біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно частин 1 та 2 ст. 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно роз'яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" від 25 червня 2009 року № 1 (із змінами та доповненнями), згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Частиною сьомою статті 7 Закону № 3671-VI передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону № 3671-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частиною 4 статті 8 Закону № 3671-VI передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно ч. 6 статті 8 Закону № 3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до ч. 7 статті 8 Закону № 3671-VI, у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Як вбачається з висновку Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 05 січня 2015 року, 16 грудня 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В ході проведення перевірки за заявою шукача притулку було встановлено, що заявник вже знаходиться в процедурі вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в ГУ ДМС України у Вінницькій області, про що свідчить лист від 30 грудня 2014 року № 15638 ГУ ДМС України у Вінницькій області.

За результатами вищевказаних обставин, відповідач дійшов висновку, що в діях заявника вбачаються ознаки грубого порушення вимог ч. 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", що є підставою для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, про ту обставину, що позивач вже знаходиться в процедурі вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в адміністративному позові та в судовому засіданні позивач не повідомив.

Згідно висновку від 05 січня 2015 року, на основі ч. 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відповідачем встановлено, що заява позивача носить характер зловживання процедурою та є очевидно необґрунтованою, а також відсутні побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та у зв'язку з відсутністю обставин, які загрожують життю, безпеці чи свободі позивача, визначених ч. 1 та ч. 13 статті 1 Закону.

Крім того, під час проведення співбесіди 25 грудня 2014 року, заявник стверджував, що він отримував погрози від угрупування «Аль-Шабаб».

Разом з тим, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували наявність обставин, які загрожують життю, безпеці чи свободі позивача, визначених п. 1 та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки заявник не отримував вироків суду про застосування до нього смертної кари, арешту та інших обмежень; інформація щодо можливого застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання - не надана.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 05 січня 2015 року № 4 про відмову в оформленні документів для порушення питання у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні прийнятий відповідачем правомірно, обґрунтовано та у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому суд не вбачає підстав для його скасування.

З огляду на вищенаведені обставини, враховуючи що заявник вже знаходиться в процедурі вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту згідно листа ГУ ДМС України у Вінницькій області від 30 грудня 2014 року № 15638, а також у зв'язку з недоведеністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, Головним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві вирішено прийняти рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

З огляду на встановлені по справі обставини, суд вважає правомірним оскаржуваний позивачем наказу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 05 січня 2015 року № 4 та відсутність законних підстав для його скасування.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 05 січня 2015 року № 4, позовні вимоги про зобов'язання відповідача розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог чинного законодавства, задоволенню також не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивачем, у свою чергу, не доведено тих обставин, на яких ґрунтуються її позовні вимоги.

Проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Громадянина Сомалі ОСОБА_2 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 69-71, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову Громадянина Сомалі ОСОБА_2 відмовити.

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя С.І. Нагорянський