Справа № 2а-1623/10/0570
Суддя: Арабей Т.Г.
Дата ухвалення: 2010-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Шальєва В.А.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2010 року справа №2а-1623/10/0570

приміщення суду за адресою: 83017, м. Донецьк, бул. Шевченка, 26

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого Арабей Т.Г.

Суддів Міронової Г.М., Жаботинської С.В.

при секретарі судового засідання Тімченко М.Ю.

за участю:

позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3 за довіреністю

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 08 квітня 2010 року по справі № 2а-1623/10/0570 за позовом ОСОБА_2 до Головного управляння Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державного казначейства України в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною, стягнення суми та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, про визнання протиправною бездіяльності, стягнення суми та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що він працює на посаді старшого оперуповноваженого Управління Кримінального розшуку Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області. Згідно розпоряджень відповідача № 1701/Пр, № 1741/Пр, № 1779/Пр, № 1818/Пр він неодноразово направлявся у відрядження для надання практичної допомоги при проведенні оперативно-розшукових заходів у м. Сніжне та м. Шахтарськ строком на 5 днів. Перед виїздом у відрядження грошовий аванс не видавався, у зв'язку з чим усі витрати позивач був змушений оплачувати за свій рахунок. Позивачем були складені звіти для відшкодування витрат у сумі 4800 грн., понесених у період відрядження, однак відповідачем у відшкодуванні понесених витрат ОСОБА_2 було відмовлено з посиланням на невідповідність документів вимогам інструкції про службові відрядження в межах України й за кордон, затвердженої наказом Міністерством фінансів України № 59-1998, без зазначення недоліків. Такі дії відповідача позивач вважає протиправними та такими, що завдали йому моральної шкоду. Просив визнати протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області щодо невиплати коштів на відрядження в розмірі 4800 грн., стягнути вказану суму та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 08.04.2010р. позовні вимоги ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Головне управління Державного казначейства України в Донецькій області, про визнання бездіяльності протиправною, стягнення суми та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, а саме: не був встановлений факт неправильного заповнення авансових звітів, на які посилались співробітники УФЗБО, а також у відповідях УФЗБО відсутність конкретних недоліків, що є порушенням вимог п.2 ст.1 Указу Президента України № 109/2008. Також не було встановлено законних обґрунтувань в відшкодуванні йому збитків у зв'язку з тим, що він не мешкав в готельному комплексі «Шахтар» так, як не були надані матеріали в оригіналі, та по матеріалам не прийнято ні якого рішення згідно ст. 97 КПК України, яке приймається у 10 денний термін. Все це іде в порушення презумпції не винності, ст. 62 Констітуції України. Крім того, вважає, що суд першої інстанції прийшов до невірного висновку стосовно того, що законодавство України не містить будь яких нормативно-правових актів регулюючих відносини щодо відшкодування витрат на відрядження, коли відряджений розраховується за власні кошти. Це заперечує п. 1.6 наказу МФУ №59-98 , ст. 25 «Положення про проходження служби», ст.121 КЗпП. Видавши розпорядження №№1701/Пр; 1741/Пр; 1779/Пр; 1818/Пр, де у п.2 зобов'язало УФЗБО забезпечити відряджених грошовими коштами, а УФЗБО погодилось підписав лист узгодження, ГУМВС України згідно ч.2 ст.21 КАС України та ст. 11 ЦК України вступила в цивільно-правові відношення та згідно ст.ст. 509, 526 ЦК України зобов'язалось сплатити кошти на відрядження, а тому апелянт вважає, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, так як прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що процесуальні строки звернення до суду ним не пропущені та, крім того, надавались медичні документи згідно до яких в останні дні річного терміну він знаходився на лікарняному, що є поважною причиною.

Апелянт у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача підтримав рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, вивчивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції скасувати, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Судом встановлено, що позивач проходить службу на посаді старшого оперуповноваженого УКР ГУМВС України в Донецькій області та з метою надання практичної та методичної допомоги при проведенні оперативно-розшукових заходів, спрямованих на розкриття злочинів, відповідно до розпоряджень Головного Управління міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області № 1701/пр від 17.11.2008 року, № 1741/пр від 24.11.2008 року, № 1779/пр від 28.11.2008 року, № 1818/пр від 08.12.2008 року позивач ОСОБА_2 був відряджений до м. Шахтарськ та м. Сніжне Донецької області терміном на 5 діб (а.с.102-104).

Позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами про відшкодування йому понесених на відрядження витрат, оскільки грошовий аванс на відрядження у відповідача не отримував, однак йому було листами відповідача від 10.12.2008 року № 14/1667, від 24.12.2008 року № 14/1738 та 09.01.2009 року за № 14/11 йому було відмовлено, з тих підстав, що надані ним документи не відповідають вимогам «Інструкції про відрядження в межах України та за кордон»,затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 59 від 13.03.1998 року та п. 6 « Порядку складання звіту про використання коштів, наданих на відрядження або під звіт» затвердженого наказом ДПА України № 440 від 19.09.2003 року, а тому не можуть бути прийняті до бухгалтерського обліку і не підлягають оплаті.( а.с.23,25-26)

Крім того, як вказував відповідач, на підставі Наказу МВС України № 1666 від 31.12.2004 року службові поїздки працівників, посадові обовязки яких передбачають розїзний характер роботи, в разі якщо вони мають можливість щоденно повертатися до місця проживання не вважаються відрядженням, оскільки відрядження було здійснено на службовому автомобілі ВАЗ-2107 державний номер 04-04, позивач мав можливість кожен день повертатися до місця проживання, а тому витрати на проживання не підлягають компенсації.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вважав доведений факт правомірності дій відповідача щодо відмови ОСОБА_2 у відшкодуванні витрат на відрядження на підставі наданих позивачем документів , а також з підстав пропущеного строку звернення до суду з зазначеними позовними вимогами.

Колегія суддів вважає дані висновку суду першої інстанції передчасними з наступних підстав.

Як правильно встановив суд першої інстанції, дані спірні положення регулюються нормами Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою Наказом Міністерства фінансів України 13.03.98 N 59 (в редакції наказу Міністерства фінансів України від 10.06.99, N 146 (далі Інструкція) якими встановлено, що службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника підприємства, об'єднання, установи, організації (далі підприємство) на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи. Підприємство, що відряджає працівника, зобов'язане забезпечити його грошовими коштами (авансом) у розмірах, установлених нормативно-правовими актами про службові відрядження. Підтверджуючими документами в даному випадку є розрахункові документи визначені Законами України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" (265/95-ВР) та "Про оподаткування прибутку підприємств".

Так, пунктом 1.6 вищевказаної Інструкції встановлено, що підприємство за наявності підтверджуючих документів (в оригіналі) відшкодовує фактичні, витрати відрядженим працівникам на наймання жилого приміщення з розрахунку вартості одного місця у готельному номері за кожну добу такого проживання.

Також, приписами п.1.11. Інструкції зазначено, що відрядженому працівникові перед від'їздом у відрядження видається грошовий аванс у межах суми, визначеної на оплату проїзду, наймання жилого приміщення і добові. Після повернення з відрядження працівник зобов'язаний до закінчення третього банківського дня, наступного за днем прибуття до місця постійної роботи подати звіт про використання коштів, наданих на відрядження. Сума надміру витрачених коштів (залишку коштів понад суму, витрачену згідно із звітом про використання коштів, наданих на відрядження) підлягає поверненню працівником до каси або зарахуванню на відповідний рахунок підприємства, що їх надало, у встановленому законодавством порядку. Разом із звітом особою подаються посвідчення про відрядження, оформлене в установленому порядку, і документи в оригіналі, що підтверджують вартість понесених у зв'язку з відрядженням витрат.

Крім цього, відповідно до п.1.12. Інструкції, витрати на відрядження відшкодовуються лише за наявності документів в оригіналі, що підтверджують вартість цих витрат, а саме: транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), рахунків готелів (мотелів), страхових полісів тощо. Витрати у зв'язку з відрядженням, що не підтверджені відповідними документами (крім добових витрат), працівникові не відшкодовуються.

На виконання вищезазначеної Інструкції податковими органами було прийнято Порядок складання Звіту про використання коштів, наданих на відрядження або під звіт, затверджений Наказом ДПА України №440 від 19.09.2003р. та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 9 жовтня 2003 р. за N915/8236 (далі Порядок), відповідно до п.1 якого, порядок надання коштів на відрядження регулюється підпунктом 5.4.8 пункту 5.4 статті 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року N 663 "Про норми відшкодування витрат на відрядження в межах. України та за кордон" (із змінами і доповненнями), наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року N 59 "Про затвердження Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон", зареєстрованим у Міністерстві юстиції України ЗІ березня 1998 року заN218/2658"(із змінами і доповненнями).

Пунктом 6 вищевказаного Порядку встановлено, що звіт про використання коштів, наданих на відрядження або під звіт, складається фізичними особами, що отримали такі кошти на підприємствах всіх організаційно-правових форм або у фізичних осіб, що є суб'єктами підприємницької діяльності. Фізична особа, що отримала такі кошти, заповнює всі графи Звіту, крім: - "Звіт перевірено", "Залишок внесений (перевитрата видана) у сумі за касовим ордером", бухгалтерських проводок, розрахунку штрафу та суми утриманого податку за несвоєчасно повернуті витрачені кошти на відрядження або під звіт, які заповнюються особою, що надала такі кошти; - доцільності проведених витрат та "Звіт затверджено", які підписуються керівником (податковим агентом). У Порядку наведений зразок вищезазначеного авансового звіту.

Посилаючись на наведені вище нормативні документи, суд першої інстанції відмовляючи позивачу в позові правомірно посилається на те, що ОСОБА_2 не дотримав вимог Інструкції № 59 та Порядку № 440, оскільки не всі графи звітів ним були заповнені,однак оскільки позивачу кошти на відрядження не видавались, то даний порядок не може бути застосований, а відповідачем допущені порушення при направленні позивача у відрядження.

Безпідставним є і твердження відповідача, що позивачу не слід відшкодовувати понесені ним на відрядження витрати, оскільки останній міг повертатися до місця свого проживання щоденно.

Ці доводи колегія не бере до уваги, оскільки відповідач аналогічні витрати позивачу неодноразово сплачував за інші періоди відрядження, своїми розпорядженнями № 1701/пр від 17.11.2008 року, № 1741/пр від 24.11.2008 року, № 1779/пр від 28.11.2008 року, № 1818/пр від 08.12.2008 року направляв позивача у відрядження, надавши йому такі розпорядження, і ці відрядження були за межі місця безпосереднього проживання та основного місця роботи позивача, а тому в п.2 розпоряджень зобовязав УВЗБО ГУМВС України в Донецькій області забезпечити позивача грошовими коштами на період відрядження, що протиправно не було зроблено відповідачем. Більш того, в самих наказах на відрядження відповідач не оговорював необхідності щоденного повернення позивача до місця основної роботи на протязі усіх днів відрядження.

Як вбачається з дорожніх листів автомобіля 2107 державний номер 04-04 за № 2264 за листопад 2008 року, №2493 за грудень 2008 року, даний автомобіль був отриманий позивачем на період відрядження в м. Донецьку та використовувався в дні відрядження саме в містах відрядження , без щоденного повернення до міста Донецька, а тому відмова відповідача у сплаті добових є безпідставною.

За таких підстав, колегія вважає, що відповідач, який є органом владних повноважень і зобовязаний діяти на підставі, в межах та в спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України, фактично порушив законне право позивача на відшкодування витрати понесених ним на відрядження, встановлених ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» та Постановою Кабінету Міністрів України № 663 від 23.04.1999 року ( зі змінами та доповненнями).

Більш того, як вбачається з матеріалів справи, в листах відповідача про відмову в відшкодуванні понесених позивачем витрат, він взагалі не конкретизував в чому саме полягають порушення допущені позивачем щодо невідповідності наданих ним документів до відшкодування витрат на відрядження.

Оскільки, як вбачається з матеріалів справи, до рапорту позивача від 02.12.2008 року щодо відшкодування понесених витрат було додано: звіти про використання коштів на 2-х аркушах, квитанції про оплату проживання на 2-х арк., посвідчення на відрядження на 2-х арк., копії фінансових документів ПП «Станкевич» на 3-х арк., чого не спростовував відповідач в судовому засіданні, і які в повній мірі відповідають вимогам Інструкції № 59 від 13.03.1998 року «Про службові відрядження в межах України та за кордон, і відповідно до якої, крім звітів про використання коштів (для осіб, які ці кошти отримували, це дійсно є обовязковим), також має бути надано: посвідчення про відрядження, оформлене в установленому порядку з оригіналами документів, що підтверджують вартість понесених у звязку з відрядженням витрат, тобто цих вимог закону та підзаконних актів позивач дотримав в повній мірі.

Посилання суду першої інстанції, як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог, на проведення тематичної перевірки відповідачем та встановлення факту не проживання позивача у готельному комплексі «Шахтар» під час відряджень, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки позивачем надані розрахункові документи про сплату за проживання в готелі, які він отримував від посадових осіб готелю у вигляді оригіналів квитанцій до прибуткових касових ордерів. Факт не видачі йому фіскального чеку через реєстратора розрахункових операцій( касовий апарат) є відповідним порушенням субєкта господарювання, а не позивача, а тому не може вважатись підставою для відмови в задоволені позову з мотивів не надання позивачем відповідних документів в оригіналі, що підтверджують вартість витрат на проживання.

Крім того, колегія суддів вважає також доведеним факт пропущення позивачем строку звернення до суду з поважних причин, оскільки у судовому засіданні доведено, що в період січень-лютий 2010 року позивач тривалий час знаходився на лікарняному та за станом здоровя з поважних причин своєчасно не міг звернутися за захистом своїх прав та крім того, в своїх письмових відповідях відповідач частково визнавав право позивача на отримання компенсації за відрядження.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає позовні вимоги позивача доведеними частково.

Згідно норм ст. 23 Цивільного кодексу України встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 р. N 5 - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Колегія суддів вважає недоведеним факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а тому вважає що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Крім того, суд зазначає що позивач у позовній заяві звертається до суду з вимогами про стягнення коштів на відрядження в розмірі 4800 грн., однак колегія, вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні цих вимог, оскільки відповідно до ст.ст. 21, 105, 162 КАС України адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобов'язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю. Встановивши, що відповідач порушив норми права, які регулюють спірні правовідносини, суд повинен визнати такі дії незаконними та зобов'язати відповідача провести нарахування та виплату належних сум відповідно до закону.

За таких обставин, колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції скасуванню, з частковим задоволенням позовних вимог, а саме, в частині визнання протиправною бездіяльності Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області щодо невідшкодування витрат понесених на відрядження та в частині зобовязання відповідача виплатити ОСОБА_2 кошти витрачені ним на відрядження за розпорядженнями № 1701/пр від 17.11.2008 року, № 1741/пр від 24.11.2008 року, № 1779/пр від 28.11.2008 року, № 1818/пр від 08.12.2008 року. В задоволенні іншої частини позовних вимог позивача має бути відмовлено.

Таким чином, судом першої інстанції порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 195-196, п.3 ч.1 ст. 198, п.4 ч.1 ст. 202, ч.2 ст. 205, ст. 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 08 квітня 2010 року у справі № 2а-1623/0/0570 - скасувати.

Позов ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області щодо невідшкодування витрат понесених ОСОБА_2 на відрядження за розпорядженнями № 1701/пр від 17.11.2008 року, № 1741/пр від 24.11.2008 року, № 1779/пр від 28.11.2008 року, № 1818/пр від 08.12.2008 року.

Зобовязати Головне Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області виплатити ОСОБА_2 кошти витрачені ним на відрядження за розпорядженнями № 1701/пр від 17.11.2008 року, № 1741/пр від 24.11.2008 року, № 1779/пр від 28.11.2008 року, № 1818/пр від 08.12.2008 року в сумі 4800 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити

Постанова складена в нарадчій кімнаті і проголошена в судовому засіданні вступну та резолютивну частини 13 серпня 2010 року, в повному обсязі складена 18 серпня 2010 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанова може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складання рішення відповідно до ст.160 КАС України - з дня складання рішення в повному обсязі.

Головуючий суддя Т.Г.Арабей

Судді Г.М.Міронова

ОСОБА_4