Справа № 302/30/15-а,2-а/302/8/15
Суддя: Ліщинський Андрій Михайлович
Дата ухвалення: 2015-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2015 р. Справа № 876/2786/15

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі :

головуючого судді: Ліщинського А.М.,

суддів: Довгої О.І., Затолочного В.С.

розглянувши у порядку письмового провадженняі в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Міжгірського районного суду Закарпатської області від 26 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Колочавської сільської ради, треті особи без самостійних вимог ОСОБА_2, реєстраційна служба Міжгірського РУЮ про визнання неправомірною відмову Колочавської сільської ради присвоїти адресний номер будівлі павільйону і зобов'язання вчинити ці дії з присвоєнням адресного номеру будівлі павільйону в АДРЕСА_1,-

В С Т А Н О В И Л А:

09.01.2015 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача про визнання неправомірною відмову Колочавської сільської ради присвоїти адресний номер будівлі павільйону і зобов'язання вчинити ці дії з присвоєнням адресного номеру будівлі павільйону в АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що така відмова є протиправною, оскільки він просив відповідача надати адресний номер павільйону, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1, а не 31.

Постановою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 26 лютого 2015 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Позивач постанову оскаржив, не погодившись із зазначеним судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, зазначивши, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права та є незаконною, просить оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову, якою задовольнити позов.

В апеляційній скарзі покликається на те, що суд безпідставно застосував ст..72 КАС України посилаючись на рішення Воловецького районного суду, від 23.10.2014 р. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 02.02.2015 р. № 300/358/14ц, оскільки в даній справі на момент прийняття судового рішення не було Декларації про готовність об'єкта до експлуатації, як доказу того, що він дійсно збудував будівлю павільйону.

Особи які беруть участь у справі, в судове засідання на виклик суду не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про місце та час розгляду справи, що не перешкоджає розгляду справи в їх відсутності згідно з п.2 ч.1 ст. 197 КАС України.

Судова колегія заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів, що об'єкт нерухомості, на який він посилався вже зареєстрований в погосподарській книзі за користувачем ОСОБА_2 з присвоєними адресою і номером та найменуванням: нежитлова будівля-павільйон у АДРЕСА_2.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Згідно ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

Частиною 1 ст. 195 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Правильність вирішення справи відповідно до вимог ст.13 КАС України забезпечується системою: апеляційною та касаційною. Можливість апеляційного та касаційного оскарження судових рішень є принципом адміністративного судочинства, що спрямований на забезпечення прав осудності (законності та обґрунтованості) судових рішень.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, що 24.12.2014 р. позивач звернувся в Колочавську сільську раду із заявою присвоїти адресний АДРЕСА_1.

05.01.2014 р. відповідач письмово (листом за вих. № 1) відмовив позивачу у задоволенні заяви, покликаючись на те, що вказаній будівлі присвоєно адресний номер АДРЕСА_2 з облікованим володільцем господарського об'єкта ОСОБА_2

Згідно відомостей в погосподарській книзі за 2011-2015 р.р. згідно записів у погосподарських книгах за 1996-2000 р.р. і 2011-2015 р.р., які ведуться в Колочавській сільській раді нежитлова будівля павільйон в АДРЕСА_2, Міжгірського району обліковується за володільцем (користувачем) ОСОБА_2.

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 23.10.2014 р. (справа № 300/358/14-ц) і ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 02.02.2015 р. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, набутого за час шлюбу, встановлено, що нежитлова будівля-павільйон не є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Цими ж рішеннями підтверджено відомості про будівництво вказаного павільйону в 1974 р. ДП «Колочавський завод технологічного обладнання» , облікування цього майна на бухгалтерському балансі заводу і продаж павільйону МСТ «Колопром», керівником і співвласником якого був ОСОБА_3.

Колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції, що позивач визнав, що технічний паспорт на павільйон складався ДВПТІ Воловецього району на його замовлення і відомості в паспорті про адресу павільйону в АДРЕСА_1 внесені з його слів, оскільки він мав намір розподіляти це майно як спільне сумісне з ОСОБА_3

Позивач також визнав, що подання декларації про готовність об'єкту до експлуатації щодо павільйону (зареєстрована в ДАБІ у Закарпатській області 16.12.2014 р. № 3К41) ініційовано ним з метою оформити право власності на павільйон. Позивач також визнав, що відомості в пунктах 9 і 10 цієї декларації про будівельний паспорт, виданий відділом Міжгірської райархітектури від 23.12.2003 р. і дозвіл на будівлю від 23.12.2003 р. № 96 були видані ОСОБА_3 (його колишній дружині) щодо будівництва магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» в с. Колочава, що знаходиться біля будівлі павільйону.

Згідно рішення апеляційного суду Закарпатської області від 18.06.2013 р. (справа № 706/1602/12 Міжгірського районного суду) розподілено спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і визнано право власності на магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1» в АДРЕСА_1 по 1/2 частці за кожним подружжям.

Ст. 72 ч. 1 КАС України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням, зокрема в цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з ст. 30 «б» п. п. 9, 10 закону «Про місцеве самоврядування» до делегованих повноважень виконкому сільської ради належить облік нежилих приміщень на відповідній території незалежно від форм власності та облік відповідно до закону об'єктів нерухомого майна незалежно від форм власності.

Пункт 49 пост. Кабінету Міністрів України № 868 від 17.10.2013 р. передбачає обов'язок заінтересованої особи (замовника будівництва) у разі проведення державної реєстрації права власності на новозбудовані чи реконструйовані об'єкти нерухомого майна подати поряд з іншими документами, і документ, що посвідчує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси.

Суд першої інстанції правильно зазначив, з чим погодилась колегія суддів, що позивач не довів, що він є власником чи законним володільцем нежитлової будівлі -павільйону в АДРЕСА_1 замовником чи забудовником будівництва цього об'єкту .

Об'єкт нерухомості, на який посилався позивач вже зареєстрований в погосподарській книзі за користувачем ОСОБА_2 з присвоєними адресою і номером та найменуванням: нежитлова будівля-павільйон у АДРЕСА_2.

Ця будівля була збудована ДП «Колочавський завод технологічного обладнання» в 1974 р. і обліковувалось на балансі цього підприємства. В 1993 р. будівлю продано цим підприємством МСТ «Колопром», засновником і співвласником якого був ОСОБА_2.

Відповідно до статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно з статтею 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Мотивація та докази, наведені у апеляційній скарзі, не дають адміністративному суду апеляційної інстанції підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію суду першої інстанції.

За таких обставин справи, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, оскільки вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм у оскаржуваному судовому рішенні належну правову оцінку.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не являються суттєвими і не складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 160, 195, 197, 198 п.1, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Міжгірського районного суду Закарпатської області від 26 лютого 2015 року у справі №302/30/15-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, що беруть участь у справі, може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.М.Ліщинський

Судді О.І.Довга

В.С.Затолочний