Справа № 2а-5266/10/1470
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2015-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2015 року м. Київ К/9991/19951/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого: Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Вознесенської об'єднаної державної податкової інспекції у Миколаївській області

на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2010 року

на ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2011 року

у справі № 2а-5266/10/1470

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Спільне Українсько-Бельгійське підприємство з іноземними інвестиціями «Євролакт»

до Вознесенської об'єднаної державної податкової інспекції у Миколаївській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Спільне Українсько-Бельгійське підприємство з іноземними інвестиціями «Євролакт» (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до Вознесенської об'єднаної державної податкової інспекції у Миколаївській області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 04 березня 2010 року № .

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2010 року позов був задоволений. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Вознесенської ОДПІ у Миколаївській області № від 04 березня 2010 року.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2011року постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2010 року було залишено без змін.

В касаційній скарзі Вознесенська ОДПІ у Миколаївській області, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, просить скасувати постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2010 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2011 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі касаційної скарги, дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

Вознесенська ОДПІ у Миколаївській області провела документальну невиїзну (камеральну) перевірку податкової декларації з податку на додану вартість за грудень 2009 року (вх. № 22154 від 20 січня 2010 року), поданої ТОВ «Спільне Українсько-Бельгійське підприємство з іноземними інвестиціями «Євролакт» за грудень 2009 року (вх. № 22154 від 20 січня 2010 року), за результатами якої був складений акт № 679/15/32332395 від 22 лютого 2010 року.

За висновками акта перевірки позивачем були порушені вимоги підпунктів 7.2.3, 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», що призвело до завищення податкового кредиту на суму 1900000,00 грн. за податковими накладними, виписаними позивачу підприємством-постачальником у січні 2007 року, які були включені позивачем до складу податкового кредиту серпня 2009 року.

Зокрема, у акті перевірки було вказано, що ТОВ «Спільне Українсько-Бельгійське підприємство з іноземними інвестиціями «Євролакт» неправомірно включило до складу податкового кредиту серпня 2009 року податок на додану вартість у сумі 1900000,00 грн. по податкових накладних № 1630, № 1627, № 1612 від 31 січня 2007 року, виписаних ТОВ «Каскад-Продакшин» ЛТД, з урахуванням того, що одночасно з поданням декларації з податку на додану вартість до податкового органу позивач не подав скаргу стосовно контрагента-постачальника щодо відмови у наданні податкових накладних або наданні їх з порушенням встановленого порядку виписування податкових накладних. Викладені обставини слугували підставою для визначення позивачу податкових зобов'язань з податку на додану вартість, що підлягають нарахуванню до сплати в бюджет у грудні 2009 року, у сумі 33801,00 грн. (з урахуванням наявного у позивача залишку від'ємного значення з податку на додану вартість у сумі 1846046,00 грн.).

04 березня 2010 року Вознесенська ОДПІ у Миколаївській області на підставі вказаного акту перевірки прийняла податкове повідомлення-рішення № , яким згідно підпунктом «в» підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4, підпунктом 17.1.4 пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» визначила ТОВ «Спільне Українсько-Бельгійське підприємство з іноземними інвестиціями «Євролакт» суму податкового зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій за платежем: податок на додану вартість у розмірі 43941,00 грн., у тому числі: 33801,00 грн. - за основним платежем, 10140,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у випадку коли право платника на податковий кредит підтверджується податковими накладними, отриманими після закінчення податкових періодів, в яких відбулися оплата та отримання товарів (робіт, послуг), суми податку, вказані в таких податкових накладних, можуть бути включені до складу податкового кредиту в податковому періоді, в якому такі податкові накладні отримані, але з урахуванням граничного строку давності визначення сум податкових зобов'язань, встановленого статтею 15 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Правовідносини, що виникають у зв'язку з формуванням платником податку на додану вартість та, зокрема, податкового кредиту, регулюються статтею 7 Закону України «Про податок на додану вартість».

Абзацом 3 підпункту 7.2.3 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом.

Відповідно до абзацу 1 підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

При цьому, абзацом 1 підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Отже, у випадку коли право платника на податковий кредит підтверджується податковими накладними, отриманими після закінчення податкових періодів, в яких відбулися оплата та отримання товарів (робіт, послуг), суми податку, вказані в таких податкових накладних, можуть бути включені до складу податкового кредиту в податковому періоді, в якому такі податкові накладні отримані.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, отримання позивачем податкових накладних саме у серпні 2009 року підтверджується, зокрема, реєстром отриманих та виданих податкових накладних (арк. справи 78-79).

При цьому, судами було встановлено, що правильність задекларованої позивачем у серпні 2009 року суми податку на додану вартість у розмірі 1900000,00 грн., а також товарність операцій, на наслідками яких виникла вказана сума, податковим органом не заперечувались.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що у разі, коли платник податку отримує належним чином оформлену податкову накладну із запізненням, то він відповідно до зазначених законодавчих норм, але з урахуванням граничного строку давності визначення сум податкових зобов'язань, встановленого статтею 15 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), а саме: не пізніше закінчення 1095 дня, наступного за останнім днем граничного строку подання податкової декларації звітного періоду, не позбавляється права на включення вказаної в ній суми податку на додану вартість до складу податкового кредиту у тому звітному періоді, в якому вона була отримана.

При цьому, суди попередніх інстанцій правомірно виходили з того, що звернення до податкового органу зі скаргою на постачальника у розумінні абзацу 2 підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) є правом, а не обов'язком суб'єкта господарювання.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшли обґрунтованого висновку про неправомірність оспорюваного податкового повідомлення-рішення.

Доводи касаційної скарги викладеного не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна скарга Вознесенської ОДПІ у Миколаївській області підлягає залишенню без задоволення, а постанова Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2010 року та ухвала Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2011 року підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 2201, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Вознесенської об'єднаної державної податкової інспекції у Миколаївській області залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2010 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: _____________________ Л.І. Бившева

Судді: _____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна