Справа № 825/2655/15-а
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2015-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2015 року м.Чернігів Справа № 825/2655/15-а

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Житняк Л.О.,

за участі секретаря Стасюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернігівській області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне Управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області про визнання неправомірними дії та зобовязання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

18.08.2015 позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне Управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області про визнання неправомірними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області щодо не нарахування та невиплати позивачу заробітної плати за період з 26.10.2014 по день винесення судового рішення включно відповідно до ч.1 ст.144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції Закону №1697-VII від 14.10.2014) та до ч.1 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції Закону №192-VIII від 12.02.2015) та зобов'язання відповідача здійснити перерахунок заробітної плати та виплатити одноразово позивачу різницю між перерахованою та фактично виплаченою заробітною платою за період з 26.10.2014 по день винесення судового рішення включно відповідно до ч.1 ст.144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції Закону №1697-VII від 14.10.2014) та до ч.1 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції Закону №192-VIII від 12.02.2015) з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (місячна премія, надбавка за високі досягнення, надбавка за вислугу років, тощо).

Свої вимоги позивач мотивує тим, що він працює в Ніжинському міськрайонному суді Чернігівської області на посаді консультанта суду, яка віднесена до 6-ї категорії посад держслужбовців. Починаючи з 26.10.2014 законодавчо визначено розмір посадового окладу працівника апарату суду, який становить не менше 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду для працівника апарату суду, посада якого віднесена до 6-ї категорії посад держслужбовців. В досудовому порядку позивач звернувся до відповідача із вимогою перерахувати заробітну плату, проте в задоволенні вимоги йому було відмовлено. Оскільки не внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», на котру посилався відповідач в своїй відповіді, не зупиняє та ніяким чином не обмежує дію ч.1 ст.147 цього закону і за жодних обставин не звільняє органи державної влади від обовязку нараховувати працівникам апаратів судів заробітну плату, починаючи з 26.10.2014, як встановлено Законом України «Про судоустрій та статус суддів».

Позивач в судове засідання не з'явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву в якій позов підтримав та просив розгляд справи провести без його участі.

Представник відповідача (ТУ ДСА України у Чернігівській області) в судове засідання не з'явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі та письмові заперечення, в яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Представник Головного Управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області (ГУ ДКСУ у Чернігівській області) в судове засідання не прибув. Про дату час та місце розгляду повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Надав суду заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі, та надав суду письмові заперечення.

За таких обставин, враховуючи ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути спір по суті на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розглянувши подані документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач з 27.11.2007 працює в Ніжинському міськрайонному суді Чернігівської області на посаді консультанта суду. Згідно розрахункових листів за жовтень - грудень 2014 року, березень липень 2015 року позивачу була нарахована заробітна плата виходячи з розміру посадового окладу в 1 218 грн (а.с. 10).

У зв'язку з незгодою позивача з розміром посадового окладу, з якого була розрахована заробітна плата, позивач звернувся до ТУ ДСА України у Чернігівській області з заявою, в якій просив провести перерахунок його заробітної плати за період з 26.10.2014 по 31.07.2015, беручи за основу розмір посадового окладу, встановлений ч.1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та ч.1 ст.147 Закону в редакції від 12.02.2015.

Листом від 06.08.2015 за № 01-18/3958/15-Вих ТУ ДСА України у Чернігівській області повідомило, що оплата праці державних службовців здійснюється нею на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 «Про упорядкування структури та умов праці оплати працівників апаратів органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів». Крім того, позивача було повідомлено, що після внесення змін до вказаної постанови, визначення додаткових бюджетних призначень та встановлення порядку здійснення оплати праці працівників судів, відповідач поінформує позивача про терміни та порядок реалізації положень ч.1 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (а.с. 9).

При вирішенні даної справи судом були враховані положення ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, де визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку, а також положення ч.1 ст.9 Кодексу (законність), ст.11 Кодексу (змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин у справі).

Надаючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зазначає наступне.

Умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України (ч.2 ст.8 Закону України «Про оплату праці»).

Так, відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про оплату праці» джерелом коштів на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, є кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та інших джерел. Стаття 13 Закону України «Про оплату праці» визначає, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Вказані норми кореспондуються із ст.33 Закону України «Про державну службу» умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно, постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» затверджено схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих загальних судів. А згідно ст.8 Закону України «Про державний бюджет на 2014 рік» та ст.8 Закону України «Про державний бюджет на 2015 рік» мінімальна заробітна плата у 2014-2015 роках встановлена у місячному розмірі - 1218 грн.

За змістом ч.1 ст.145 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції Закону України від 12.02.2015 №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд») фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (ст.146 цього Закону).

Відповідно до ч.1 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції Закону №192-VIII від 12.02.2015), розмір заробітної плати працівників апаратів судів, Державної судової адміністрації України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади.

Разом з тим, пп.59 п.5 Розділу XII Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII ч.1 ст.144 (ст.147 в редакції Закону №192-VIII від 12.02.2015) Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції Закону №1697-VII від 14.10.2014) було доповнено абзацом другим такого змісту: «При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.».

ОСОБА_2 України «Про прокуратуру» було опубліковано в газеті «Голос України» від 25.10.2014 № 206 (5959). Відповідно до п.1 Розділу XII Закону України «Про прокуратуру», вищевказана норма набрала чинності з дня, наступного за днем його опублікування, тобто 26.10.2014.

Водночас пп.2 п.13 Розділу XIIІ Закону України «Про прокуратуру», Кабінету Міністрів України доручено у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

В даному випадку, відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, тобто збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача.

Так, Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» додатком №8 на оплату праці для Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області з бюджету виділено кошти в розмірі 3654,10 тис. грн., що становить 52% від потреби в розмірі 7 094,3 тис. грн. (розрахунок фонду оплати праці на 2015 рік додається), що унеможливлює виплату заробітної плати у розмірі, визначеному Законом України «Про судоустрій та статус суддів».

Відповідач, згідно ст.22 Бюджетного кодексу України, є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня. Відповідно до затвердженого бюджетного розпису розпорядники коштів Державного бюджету України одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів. Казначейство України здійснює контроль за відповідністю кошторисів розпорядників бюджетних коштів розпису бюджету (ст.47 Бюджетного Кодексу України). Розпорядники бюджетних коштів забезпечують управління бюджетними асигнуваннями і здійснення контролю за виконанням процедур та вимог, встановлених цим Кодексом.

У ст.48 Бюджетного Кодексу України зазначено, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобовязання та провадять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

Зобовязання, взяті учасниками бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або ж з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України, не вважаються бюджетними зобовязаннями. Взяття таких зобовязань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобовязань не можуть здійснюватися.

Органи державної влади зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови оплати праці, матеріально-побутового, медичного, санаторно-курортного і транспортного забезпечення працівників апарату суду визначається на засадах, що встановлені для відповідної категорії працівників апаратів центральних та місцевих органів виконавчої влади.

Отже, будь-які бюджетні зобовязання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Крім того, забороняється без внесення змін до Закону про Державний бюджет збільшення бюджетних призначень за загальним та спеціальним фондами державного бюджету на оплату праці працівників бюджетних установ за рахунок зменшення інших видатків.

При цьому суд погоджується із обґрунтуваннями відповідача про те, що реалізація соціальних прав передбачає «позитивні» дії держави, а отже, залежить від її фінансового стану. У результаті нехтування державою принципом пропорційності при законодавчому забезпеченні соціальних прав громадян має місце нераціональне використання бюджетних коштів у соціальній сфері. Така практика не узгоджується з конституційною ідеологією бюджетних відносин, зокрема видатків на соціальний захист громадян, закладеною в принципах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами та збалансованості бюджету України (ст.95 Конституції України), але їх вимоги суд повинен співвідносити із законодавчо визначеними фінансовими можливостями держави.

Так, дійсно ОСОБА_2 про Державний бюджет України регулює відносини у сфері формування та використання фінансових ресурсів, затверджує повноваження органів державної влади здійснювати виконання бюджету. За своєю суттю він є спеціальним законом, оскільки регламентує специфічну сферу суспільних відносин. Виключно ним визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, їх розмір і цільове спрямування. Дія закону про Державний бюджет України обмежена календарним роком, регулярно здійснюються звіти і контроль за його виконанням. Особливістю цього закону є і те, що при здійсненні бюджетного процесу нормативно-правові акти застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать його положенням.

Аналогічна позиція була викладена в Рішенні Конституційного Суду України від 26.12.2011 № 20-рп/2011, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, та Рішенні від 27.12.2008 № 26-рп/2008, де зазначається, що положення ч.3 ст.95 Конституції України розглядаються як намагання держави при здійсненні бюджетного процесу дотримуватися рівномірного співвідношення між доходною та видатковою частинами Державного бюджету України і як її завдання та обов'язок при цьому реалізовувати конституційні засади розвитку і зміцнення демократичної, соціальної, правової держави, забезпечення її суверенітету і економічної самостійності, утвердження прав і свобод людини. Закон про Державний бюджет України як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобов'язання держави перед громадянами і територіальними громадами. Саме у виконанні цих зобов'язань утверджується сутність держави як соціальної і правової. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

На противагу посилань позивача, саме враховуючи, що зміна механізму нарахування соціальних виплат повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист, суд звертає увагу, що забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту має відбуватись за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобовязана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами та прагнути до збалансованості бюджету України.

ТУ ДСАУ у Чернігівській області здійснює оплату праці працівникам апарату суду, які є державними службовцями, на підставі Закону України «Про державну службу» та постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов праці оплати працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 09.03.2006 №268 у межах бюджетних асигнувань.

При цьому, під час розгляду справи, 02.09.2015 було внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», та викладено в новій редакції схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих загальних судів з приміткою - у 2015 році місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50-відсоткового зменшення; інші виплати працівникам апарату судів, передбачені цією постановою, здійснюються виключно в межах фонду оплати праці суду.

Так, згідно ієрархії нормативних актів закони не повинні суперечити Конституції України (ст. 8) і, відповідно до принципу верховенства права, підзаконні акти не можуть суперечити Конституції і законам.

Таким чином чітко встановлено, що заробітна плата працівника апарату суду встановлюється законом, а не правовим актом Кабінету Міністрів України і заробітна плата працівника апарату суду не може бути меншою, ніж у відповідних категорій державних службовців. І саме Кабінетом Міністрів України у встановлений Законом України «Про прокуратуру» строк не було виконано зобовязань про приведення своїх нормативно-правових актів у відповідність із зазначеним Законом та не передбачено додаткових коштів у Державному бюджеті на 2015 рік на оплату праці працівникам апарату судів.

Тобто, враховуючи п. 7.1.Рішення Конституційного суду України від 22.05.2008 № 10-рп/2008, яким встановлено, що здійснення державного фінансування судів має відбуватися тільки через Державний бюджет України шляхом окремого визначення в ньому видатків на утримання судів (ст.130 Конституції України), суд визнає, що ТУ ДСА в Чернігівській області може здійснювати виплати лише в межах затвердженого фонду оплати праці, та не наділене правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, тобто без збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача.

Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач - ТУ ДСА в Чернігівській області, як суб'єкт владних повноважень діяв в межах встановлених законом, а отже здійснював нарахування та виплату заробітної плати позивачу, виходячи з розміру посадового окладу в 1218 грн., відповідно до нормативних актів, які регулювали порядок оплати праці працівників апаратів судів за спірний період, зокрема Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік».

Отже, в даному випадку у діях відповідача відсутня протиправність щодо відмови в здійсненні перерахунку та виплаті заробітної плати позивачу. А відтак позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача, які виразились у відмові в здійсненні перерахунку заробітної плати позивача за період з 26.10.2014 по 31.07.2015, беручи за основу розмір посадового окладу, встановлений ч.1 ст.144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції Закону №1697-VII від 14.10.2014) та ч.1 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції Закону №192-VIII від 12.02.2015), та виплаті позивачу недоплаченої суми заробітної плати за цей період, - задоволенню не підлягають.

Також не підлягає задоволенню позовна вимога про зобов'язання відповідача здійснити перерахунок заробітної плати та виплатити одноразово позивачу різницю між перерахованою та фактично виплаченою заробітною платою за період з 26.10.2014 по день винесення судового рішення включно відповідно до ч.1 ст.144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції Закону №1697-VII від 14.10.2014) та до ч.1 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції Закону №192-VIII від 12.02.2015) з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (місячна премія, надбавка за високі досягнення, надбавка за вислугу років, тощо), оскільки вона є похідною від вимоги про визнання протиправними дій відповідача, в задоволенні яких судом було відмовлено.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 41, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Л.О. Житняк