Справа № 2а-4698/10/1570
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2015-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2015 року м. Київ К/800/26787/14

Вищий адміністративний суд України у складі суддів:

головуючого - Цвіркуна Ю.І. (суддя-доповідач),
Ланченко Л.В.,
Моторного О.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою Державної податкової інспекції у Ренійському районі Головного управління Міндоходів в Одеській області

на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20.12.2010 року

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.04.2014 року

у справі № 2а-4698/10/1570

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансбункер-Дунай»

до Державної податкової інспекції у Ренійському районі Одеської області

про скасування податкового повідомлення-рішення,

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Трансбункер-Дунай» звернулось до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Ренійському районі Одеської області про скасування податкового повідомлення-рішення.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 20.12.2010 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.04.2014 року, позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Ренійському районі Одеської області від 13.04.2010 року № /0.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

У запереченнях на касаційну скаргу позивач з вимогами та доводами скаржника не погоджується, просить залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, колегія суддів встановила таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами планової виїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2008 року по 31.12.2009 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2008 року по 31.12.2009 року відповідачем складено акт від 26.03.2010 року № 98/23-33268420, яким встановлено порушення, зокрема, п. 4.1, п.п. 4.1.2, 4.1.3, 4.1.4, 4.1.6 п. 4.1 ст. 4, п. 5.1, п.п. 5.2.1, 5.2.10 п. 5.2, пп. 5.3.9 п 5.3, пп. 5.5.1 п. 5.5, крім абз. 2-3 пп. 5.6.2 п. 5.6, пп. 5.7.1 п. 5.7, п. 5.9 ст. 5, п.п. 7.3.3, п.п. 7.3.5 п. 7.3, пп. 7.8.7 п. 7.8, п. 7.9 ст. 7, пп. 8.7.1 п. 8.7 ст. 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в результаті чого завищено валові витрати в сумі 46 892, 00 грн.

На підставі акта перевірки, з урахуванням результатів розгляду заперечень на нього, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 13.04.2010 року №/0, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем податок на прибуток за основним платежем - 179 980, 00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 141 726, 00 грн.

Підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення став висновок податкового органу про відсутність у позивача права на віднесення до складу валових витрат сум перерахунку заборгованості за договором кредиту з нерезидентом, а також відображення у податковому обліку валових витрат по курсових різницях, що виникли у зв'язку з перерахунком основної суми фінансових кредитів, отриманих від нерезидента та від АКБ «Укрсоцбанк».

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем правомірно сформовано валові витрати у періоді, що перевірявся.

Колегія суддів суду касаційної інстанції, з урахуванням норм податкового законодавства, чинних на час виникнення відповідних правовідносин, погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на таке.

Відповідно до пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валові витрати - це суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.8 цієї статті.

Підпунктом 7.9.2 п. 7.9 ст. 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» встановлено, що не включаються до валових витрат кошти або майно, надані платником податку у зв'язку з поверненням платником податку основної суми кредиту, в тому числі частини консолідованого іпотечного боргу при погашенні іпотечного сертифіката участі, але не більше суми, сплаченої за придбання такого сертифіката, іншим особам-кредиторам, а також з наданням кредиту іншим особам-дебіторам, викупу (заміни) однієї частки консолідованого іпотечного боргу на іншу відповідно до закону.

Підпунктом 7.3.3 п. 7.3 ст. 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» передбачено, що балансова вартість заборгованості, основна сума якої (без процентів, комісій та винагород) виражена в іноземній валюті, відображається у податковому обліку платника податку шляхом перерахунку її суми в гривні за офіційним (обмінним) курсом Національного банку України, що діяв на дату її оприбуткування (виникнення).

У разі продажу (погашення) заборгованості (її частини), вираженої в іноземній валюті, протягом звітного періоду її балансова вартість визначається шляхом перерахунку суми такої заборгованості (її частини) в гривні за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, що діяв на дату такого продажу (погашення).

Непогашена протягом звітного періоду заборгованість, виражена в іноземній валюті, розглядається умовно проданою (погашеною) в останній день звітного періоду за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, що діяв на такий день. При цьому балансова вартість такої заборгованості у наступному звітному періоді визначається на підставі такого перерахунку.

У разі продажу (погашення) заборгованості (її частини), визначеного абзацом другим цього підпункту, або умовного продажу (погашення) заборгованості, визначеного абзацом третім цього підпункту, платник податку повинен визнати прибуток або збиток від такої операції, що розраховується як різниця між балансовою вартістю такої заборгованості (її частини) на початок звітного періоду чи на дату її оприбуткування (виникнення), залежно від того, яка подія сталася пізніше, та балансовою вартістю такої заборгованості (її частини) на дату її продажу (погашення). При цьому прибуток, отриманий внаслідок такого перерахунку, збільшує валові доходи платника податку - кредитора та валові витрати платника податку - дебітора, а збиток, отриманий внаслідок такого перерахунку, збільшує валові витрати платника податку - кредитора та валові доходи платника податку - дебітора податкового періоду, протягом якого відбувся такий продаж (погашення).

Отже, той факт, що суми фінансових кредитів не враховуються при визначенні об'єкта оподаткування (прибутку), не виключає можливість відображення цих сум у податковому обліку платника податку, якщо це обумовлено цілями оподаткування, зокрема визначення об'єкта оподаткування шляхом перерахунку заборгованості за валютним кредитом в гривні та віднесення курсових різниць від такого перерахування до складу валових витрат або валового доходу платника податку.

Крім того, аналіз наведеної правової норми дає підстави стверджувати, що порядок віднесення до складу валових витрат суми перерахунку заборгованості за договором кредиту з нерезидентом - неплатником податку на прибуток, окремо Законом не передбачений. Разом з тим, наведений вище Закон такої заборони не передбачає, і це не є підставою для відмови підприємству у включені до складу валових витрат перерахунку суми кредитної заборгованості в іноземній валюті, отриманої від нерезидента.

Таким чином, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що спірне податкове повідомлення-рішення в частині податкового зобов'язання за включення позивачем до складу валових витрат суми перерахунку кредитної заборгованості в іноземній валюті по валютному кредиту, отриманому від нерезидента Bunker Holdings SA (Кіпр, Лімассол), є протиправним.

Щодо податкового обліку валових витрат по курсових різницях, що виникла у зв'язку з перерахунком основної суми фінансових кредитів, отриманих від нерезидента та від АКБ «Укрсоцбанк», та віднесення до складу валових витрат відсотків, сплачених банку за користування кредитом, слід зазначити таке.

Згідно із абзацом першим пп. 7.9.1 п. 7.9. ст. 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом, не включаються до валового доходу і не підлягають оподаткуванню кошти або майно, залучені платником податку у зв'язку з: отриманням платником податку фінансових кредитів від інших осіб-кредиторів, а також поверненням основної суми фінансових кредитів, наданих платником податку іншим особам-дебіторам, отриманням частини консолідованої іпотечної заборгованості власниками іпотечних сертифікатів участі, заміною однієї частки консолідованої іпотечної заборгованості на іншу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 30.01.2006 року за договором позики №1 позивач отримав від Bunker Holdings SA (Кіпр, Лімассол) кредит у розмірі 340 680, 00 грн. За кредитним договором №2006/67 від 07.06.2006 року позивач отримав від АКБ «Укрсоцбанк» кредит у розмірі 110 681, 00 грн., а всього фінансового кредиту на суму - 1 447 491, 00 грн.

Відповідний кредит був призначений для будівництва виробничого об'єкту, який після закінчення будівництва був проданий у квітні 2008 року. При цьому, до валових доходів позивачем була включена ціна продажу з урахуванням неоплаченого кредиту і відсотків по ньому. Відображені суми відсотків разом із їх перерахунком у зв'язку із зміною курсу за користування кредитними коштами за кредитним договором №2006/67 від 07.06.2006 року, укладеним з АКБ «Укрсоцбанк» на суму 178517 грн., підприємство віднесло до валових витрат.

З урахуванням зазначених вище норм закону, зокрема пп. 7.3.3 п. 7.3 ст. 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», можна зробити висновок, що непогашена сума фінансового кредиту є заборгованістю в іноземній валюті, що підлягає перерахунку в порядку наведених норм Закону. Курсова ж різниця щодо заборгованості виникає при зміні балансової вартості такої заборгованості внаслідок зміни валютного курсу. При цьому, у складі валових витрат чи валових доходів платника підлягає відображенню курсова різниця, отримана при порівнянні балансової вартості заборгованості на початок звітного періоду або на дату виникнення такої заборгованості і балансової вартості на кінець звітного періоду в залежності від того, яка із цих вартостей є більшою.

Сума ж процентів, нарахованих на основну суму кредиту, строк оплати яких минув на дату закінчення звітного періоду, є поряд з такою основною сумою кредиту заборгованістю в іноземній валюті у розумінні підпункту 7.3.3 пункту 7.3 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств». Враховуючи те, що за правилами пп. 5.5.1 п. 5.5 ст. 5 цього Закону проценти відносяться до валових витрат за датою їх нарахування, то по нарахованим, але не виплаченим процентам розраховуються курсові різниці, що підлягають включенню до валових витрат платника або його валових доходів відповідно.

Крім того, стосовно доводів податкового органу щодо економічної невиправданості операції з продажу цілісного майнового комплексу позивачем Товариству з обмеженої відповідальністю «Укрчем» за договором від 07.04.2008 року з одночасним його отриманням в оренду, судами встановлено, що за відповідним договором оренди позивачем було додатково отримано резервуарний парк ємністю одночасного зберігання 6000 тон; зливну залізничну естакаду на 8 цистерн та термоконтейнерну, завдяки чому підвищилася робоча потужність цілісного майнового комплексу.

Договором купівлі-продажу був передбачений строк розрахунку за майно протягом року, заборгованість за договором існувала протягом 22 днів та була остаточно погашена 29.04.2009 року.

Отже, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій щодо неправомірності прийнятого податкового повідомлення-рішення.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновки судів попередніх інстанцій та встановлених обставин справи.

З урахуванням викладеного, є підстави вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій ухвалено законні і обґрунтовані рішення, які постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для їх скасування не вбачається.

За таких обставин підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Стаття 220 Кодексу адміністративного судочинства України визначає межі перегляду судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Ренійському районі Головного управління Міндоходів в Одеській області відхилити, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20.12.2010 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.04.2014 року у справі № 2а-4698/10/1570 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ю.І.Цвіркун

Судді Л.В.Ланченко

О.А.Моторний