Справа № 2а-11983/09/1570
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2015-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2015 року м. Київ К/9991/29066/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого: Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Біляївському районі Одеської області Державної податкової служби

на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2010 року

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2012 року

у справі № 2а-11983/09/1570

за позовом Міського комунального підприємства «Теплодарводоканал»

до Державної податкової інспекції у Біляївському районі Одеської області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

Міське комунальне підприємство «Теплодарводоканал» (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Біляївському районі Одеської області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 02 жовтня 2009 року № 0/0.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2010 року позов був задоволений частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ДПІ у Біляївському районі Одеської області № 0/0 від 02 жовтня 2009 року в частині нарахування податкового зобов'язання в сумі 264379,17 грн., з яких за основним платежем 176252,78 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 88126,39 грн. В решті позовних вимог було відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2012 року постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2010 року було залишено без змін.

В касаційній скарзі ДПІ у Біляївському районі Одеської області ДПС, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2010 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2012 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

У запереченні на касаційну скаргу МКП «Теплодарводоканал», посилаючись на те, що постанова Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2010 року та ухвала Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2012 року є законними та обґрунтованими, а положення касаційної скарги жодним чином це не спростовують, просить відмовити в задоволенні касаційної скарги та залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі касаційної скарги, дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

ДПІ у Біляївському районі Одеської області провела планову виїзну перевірку МКП «Теплодарводоканал» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 липня 2006 року по 31 березня 2009 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 липня 2006 року по 31 березня 2009 року, за результатами якої був складений акт від 18 вересня 2009 року № 958/23/31250097.

За висновками акту перевірки позивачем були порушені, зокрема, вимоги підпунктів 7.4.1, 7.4.3, 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого підприємству було донараховано податок на додану вартість у загальній сумі 177134,52 грн., в тому числі: за липень 2006 року в сумі 2370,00 грн., за серпень 2006 року в сумі 472,42 грн., за вересень 2006 року в сумі 810,35 грн., за жовтень 2006 року в сумі 1265,62 грн., за лютий 2007 року в сумі 7962,70 грн., за березень 2007 року в сумі 12506,30 грн., за квітень 2007 року в сумі 455,94 грн., за травень 2007 року в сумі 1182,79 грн., за липень 2007 року в сумі 3448,13 грн., за серпень 2007 року в сумі 2552,91 грн., за вересень 2007 року в сумі 5380,56 грн., за жовтень 2007 року в сумі 5483,32 грн., за листопад 2007 року в сумі 3974,74 грн., за грудень 2007 року в сумі 21729,62 грн., за березень 2008 року в сумі 13130,98 грн., за квітень 2008 року в сумі 16758,00 грн., за травень 2008 року в сумі 14866,45 грн., за червень 2008 року в сумі 18076,38 грн., за липень 2008 року в сумі 16021,05 грн., за серпень 2008 року в сумі 12364,84 грн., за жовтень 2008 року в сумі 6187,16 грн., за грудень 2008 року в сумі 5738,00 грн., за лютий 2009 року в сумі 523,54 грн., за березень 2009 року в сумі 3873,12 грн.

Зокрема, в акті перевірки вказано, що МКП «Теплодарводоканал» неправомірно завищило податковий кредит на суму 176252,78 грн., оскільки при отриманні дотацій за кодом бюджетної класифікації 100103 «Дотації житлово-комунальним господарствам» згідно рішень Теплодарської міської ради «Про надання дотації на покриття різниці тарифів КП «Теплодарводоканал» для відшкодування збитків за послуги водопостачання для населення міста» не в повному обсязі проводило коригування податкового кредиту. Також, в акті перевірки було вказано, що МКП «Теплодарводоканал» неправомірно включило до складу податкового кредиту відповідного податкового періоду податок на додану вартість по господарських операціях з МП «Ротор» (на суму 358,60 грн.), з ТОВ «Індустріал сервіс Юг» (на суму 247,81 грн.), з ТОВ ЖЕСП «Наш город» (на суму 275,73 грн.), які не підтверджені відповідними розрахунковими та іншими документами.

02 жовтня 2009 року ДПІ у Біляївському районі Одеської області на підставі вказаного акту перевірки прийняла податкове повідомлення-рішення № /0 яким згідно з підпунктом «б» підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4, підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» визначила МКП «Теплодарводоканал» суму податкового зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) за платежем: податок на додану вартість у розмірі 265702,38 грн., з яких: 177134,92 грн. - за основним платежем, 88567,46 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що отримання позивачем субвенцій з бюджету за послуги водопостачання для населення відповідно до положень пункту 3.2 статті 3, статті 5 Закону України «Про податок на додану вартість» не віднесено до операцій, які не є об'єктом оподаткування податком на додану вартість та звільняються від оподаткування податком на додану вартість, у зв'язку з чим МКП «Теплодарводоканал» правомірно включило до складу податкового кредиту суму податку на додану вартість у розмірі 176252,78 грн. у відповідних податкових періодах. Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд виходив з того, що позивачем не було надано належно оформлених відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» платіжних документів, обов'язковість ведення та зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку, які підтверджували б взаємовідносини МКП «Теплодарводоканал» з МП «Ротор», ТОВ «Індустріал сервіс Юг» та ТОВ ЖЕСП «Наш город» та, як наслідок, давали позивачу право на формування податкового кредиту за такими господарськими операціями.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, з огляду на наступне.

Законами України про Державний Бюджет України на відповідний рік запроваджувалися механізми цільового фінансування за рахунок державного та місцевих бюджетів погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися і постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії, послуг з водопостачання та водовідведення тарифам, затвердженим органами державної влади чи органами місцевого самоврядування.

Зазначені механізми визначали порядок компенсації від'ємної різниці між затвердженим тарифом і фактичною вартістю теплової енергії (послуг із водопостачання та водовідведення), що постачалися населенню.

Відповідні механізми передбачали здійснення цільового фінансування за рахунок Державного бюджету у вигляді субвенцій, що виплачувалися постачальникам теплової енергії та послуг із теплопостачання, водовідведення та водопостачання.

Відповідно до підпункту 3.2.7 пункту 3.2 статті 3 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) не є об'єктом оподаткування операції з виплат у грошовій формі заробітної плати (іншим прирівняним до неї виплатам), а також пенсій, стипендій, субсидій, дотацій за рахунок бюджетів або Пенсійного фонду України чи фондів загальнообов'язкового соціального страхування (крім тих, що надаються у майновій формі).

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для віднесення операцій з отримання коштів цільового фінансування за рахунок Державного бюджету у вигляді субвенцій, що виплачувалися постачальникам теплової енергії та послуг із теплопостачання, водовідведення та водопостачання, до операцій, які не є об'єктом оподаткування, на які розповсюджується дія підпункту 3.2.7 пункту 3.2 статті 3 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

Як випливає зі змісту 3.2.7 пункту 3.2 статті 3 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), він регулює оподаткування операцій саме з виплат, а не з отримання зазначеного у ньому цільового фінансування.

Водночас, придбані позивачем послуги водопостачання та водовідведення не використовувались при здійсненні виплат бюджетних дотацій, а призначались для використання в оподатковуваних операціях з поставки відповідних послуг населенню.

В свою чергу, отримання цільового фінансування для компенсації від'ємної різниці між затвердженим тарифом та фактичною вартістю послуг водопостачання та водовідведення, що надавались населенню, за нормами Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) не розглядається як окрема операція, що створює наслідки в податковому обліку з податку на додану вартість теплопостачання.

Бюджетні дотації фактично відшкодовують збитки підприємству за оподатковуваними операціями, здійсненими за регульованими цінами (тарифами), а відтак знаходяться поза межами ціни таких операцій, яка визначається у межах цих же операцій для покупця/споживача товару (послуги).

Зважаючи на викладене, у постачальників послуг водопостачання та водовідведення відсутні підстави для застосування підпункту 7.4.3 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), якою встановлено, що у разі коли товари (роботи, послуги), виготовлені та/або придбані, частково використовуються в оподатковуваних операціях, а частково ні, до суми податкового кредиту включається та частка сплаченого (нарахованого) податку при їх виготовленні або придбанні, яка відповідає частці використання таких товарів (робіт, послуг) в оподатковуваних операціях звітного періоду.

Придбання послуг водопостачання та водовідведення здійснювалось позивачем з метою їх поставки населенню, а тому, оскільки зазначені операції є об'єктом оподаткування податком на додану вартість, придбані підприємством з відповідною метою послуги є такими, що використовуються в оподатковуваних операціях.

Таким чином, суми податку на додану вартість, сплачені (нараховані) у зв'язку з придбанням товарів чи послуг з водопостачання населенню, включаються до складу податкового кредиту у повному обсязі, а отримання цільового фінансування для компенсації від'ємної різниці між затвердженим тарифом і фактичною вартістю води, що постачалася населенню, не розглядається як окрема операція, що створює наслідки в податковому обліку з податку на додану вартість водопостачанням.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що отримання підприємством з бюджету субвенції на погашення від'ємної різниці між затвердженими органами місцевого самоврядування тарифами, за якими теплова енергія поставляла споживачам, та її фактичною вартість, не підпадає під наведене у підпункті 3.2.7 пункту 3.2 статті 3 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) визначення операцій, які не є об'єктом оподаткування податком на додану вартість, а отже й підстав для застосування платником цього податку вимог підпунктів 7.4.2, 7.4.3 пункту 7.4 статті 7 цього Закону немає, у зв'язку з чим визначення податковим органом МКП «Теплодарводоканал» податкового зобов'язання з податку на додану вартість (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) у розмірі 264379,17 грн. спірним податковим повідомленням-рішенням є неправомірним.

Доводи касаційної скарги викладеного не спростовують.

З огляду на те, що касаційна скарга не містить посилань на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права в частині відмови у задоволенні позовних вимог, а судом касаційної інстанції не встановлено таких порушень згідно положень частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення судів попередніх інстанцій підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - без задоволення.

Враховуючи вищевикладене, касаційна скарга ДПІ у Біляївському районі Одеської області ДПС підлягає залишенню без задоволення, а постанова Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2010 року та ухвала Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2012 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 2201, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Біляївському районі Одеської області Державної податкової служби залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2010 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: _____________________ Л.І. Бившева

Судді: _____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна