Справа № 809/2825/14
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2015-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2015 р. Справа № 876/9786/14

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Качмара В.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.09.2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Коломийської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №, № від 04.03.2014 р., -

ВСТАНОВИЛА :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 28.08.2014року звернувся до суду із адміністративним позовом до Коломийської об'єднаної державної податкової інспекції Івано-Франківської області Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень за № та № від 04.03.2014 року, якими збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість в розмірі 70 411,50 гривень, в тому числі 46 941 гривень за основним платежем та 23 470,50 гривень за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами), а також зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 11 706 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем безпідставно, в порушення положень пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, на підставі помилкового висновку про наявність в діях позивача порушень, зазначеного в акті документальної перевірки даних, задекларованих у податковій звітності з податку на додану вартість за серпень 2013 року, винесено оскаржувані рішення. Позивач вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті протиправно та є такими, що підлягає скасуванню, оскільки при формуванні податкового кредиту за період червень-вересень, листопад, грудень 2013 року ним вчинено всі необхідні дії передбачені чинним Податковим кодексом України, які слід вчинити платнику податків у разі не внесення податкових накладних до Єдиного реєстру податкових накладних та правомірно відобразив у декларації з податку на додану вартість за серпень 2013 року суми податкового кредиту за накладними виписаними в листопаді 2012 року.

Оскаржуваною постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.09.2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить зазначену постанову скасувати та прийняти нову, якою задоволити позовні вимоги в повному обсязі, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті протиправно та є такими, що підлягає скасуванню, оскільки при формуванні податкового кредиту за період червень-вересень, листопад, грудень 2013 року ним вчинено всі необхідні дії передбачені чинним Податковим кодексом України, які слід вчинити платнику податків у разі не внесення податкових накладних до Єдиного реєстру податкових накладних та правомірно відобразив у декларації з податку на додану вартість за серпень 2013 року суми податкового кредиту за накладними виписаними в листопаді 2012 року.

Сторони по справі належним чином судом були повідомлені, однак з невідомих для суду причин не з'явилися в зал судового засідання, а тому відповідно до ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

У процесі апеляційного розгляду від сторон у справі поступили клопотання про закриття провадження у справі у зв'язку з примиренням шляхом досягнення податкового компромісу.

Враховуючи те, що усі особи, які беруть участь у справі в судове засідання не прибули, у відповідності до ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального пристрою не здійснюється.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи та доводи сторін, вважає, що заяви про закриття провадження у справі у зв'язку з примиренням шляхом досягнення податкового компромісу належить задовольнити, а апеляційну скаргу задовольнити частково.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Податковий кодекс України надає право покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту не тільки за умови наявності належним чином оформленої податкової накладної, а й при наявності її реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних, що є обов'язком продавця.

Податковий кодекс України чітко визначає, що відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, так само як і порушення порядку заповнення податкової накладної не дає право покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов'язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов'язань за відповідний звітний період. Одночасно, Податковий кодекс України надає право покупцю, у випадку відсутності реєстрації податкової накладної продавцем в Єдиному реєстрі податкових накладних, звернутися зі скаргою на такого постачальника, що є підставою для включення сум податку до складу податкового кредиту.

В контексті вищевикладеного, суд зазначає, що заява із скаргою на постачальника (додаток №8) разом із відповідними підтверджуючими документами, подається лише з податковою декларацією за той звітний період, у якому платник включив суму податку до складу податкового кредиту.

В той же час, як зазначалось вище, позивачем було подано вказаний додаток №8 без підтверджуючих документів, разом із декларацією з ПДВ за листопад 2012 року, в яку не були включені суми ПДВ за вказаними накладними. А в декларації за серпень 2013 року, позивачем було включено суми ПДВ за вказаними накладними, однак не було долучено додатку №8 разом із первинними документами, які підтверджували б факт здійснення відповідних операцій з придбання продукції.

Хоча, зважаючи на обізнаність позивача щодо не внесення виписаних контрагентом накладних до Єдиного реєстру податкових накладних та маючи в наявності вказані накладні, у відповідності до вимог чинного податкового законодавства, позивач зобов'язаний був подати до податкового органу податкову декларацію з ПДВ за листопад 2012 року та відобразити в ній, в тому числі й суми ПДВ за вказаними накладними, разом із додатком №8 та підтверджуючими первинними документами, що ним не було зроблено. Тобто, на думку суду позивач в обох випадках неналежно виконав вимоги закону щодо порядку подання звітності з ПДВ за накладними, які не були включені до Єдиного реєстру податкових накладних.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції, з огляду на таке. У вересні 2013 року позивачем подано відповідачу податкову декларацію з податку на додану вартість за звітний податковий період серпня 2013 року. У вказаній декларації з податку на додану вартість ФОП ОСОБА_1 включено суми ПДВ по податкових накладних за листопад 2012 року, отримані від ТОВ "ВладОЛ" на суму ПДВ 48 273, 33 грн., які не були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних та не включені до складу податкових зобов'язань.

Вищевказані показники податкової звітності з податку на додану вартість за серпень 2013 року сформовані позивачем на підставі податкових накладних за №125 від 02.11.2012 року та №139 від 27.11.2012 року, виписаних постачальником продукції - товариством з обмеженою відповідальністю "ВладОЛ" одержувачу послуг - позивачу (19,23).

Відповідачем з 07.02.2014 року по 12.02.2014 року проведено документальну позапланову невиїзну перевірку щодо правильності відображення в складі податкового кредиту податку на додану вартість за серпень 2013 року позивачем по взаєморозрахунках із ТОВ "ВладОЛ".

За наслідками проведеної перевірки складено акт за №130/171/НОМЕР_1 від 18.02.2014 року .

Висновками вищенаведеного акта перевірки встановлено порушення позивачем абзацу 9 п. 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 46 941 грн.: за липень 2013 року - на 11 699 грн., за серпень 2013 року - на 18 589 грн., за вересень 2013 року - на 3635 грн., за листопад 2013 року - на 4743 грн., за грудень 2013 року - на 8275 грн., та завищення від'ємного значення різниці поточного звітного періоду у зменшення суми податкового боргу за липень 2013 року на 2020 грн.

За наслідками розгляду зазначеного акта перевірки відповідачем 04.03.2014 року винесено оскаржувані податкові повідомлення-рішення за № та №.

Правовою підставою визначення сум податку на додану вартість податковим повідомленням-рішенням наведені норми п. 201.10 статті 201 Податкового кодексу України.

Відповідно до пунктів 198.1-198.2 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пункт 198.6 статті 198 Податкового кодексу України передбачає, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Згідно з пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну після реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних. Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня. Датою та часом надання податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронному вигляді до Державної податкової адміністрації України є дата та час, зафіксовані у квитанції. Якщо надіслані податкові накладні та/або розрахунки коригування сформовано з порушенням вимог, передбачених відповідно пунктом 201.1 статті 201 та/або пунктом 192.1 статті 192 цього Кодексу, протягом операційного дня продавцю надсилається квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі про неприйняття їх в електронному вигляді із зазначенням причин. Якщо протягом операційного дня не надіслано квитанції про прийняття або неприйняття, така податкова накладна вважається зареєстрованою в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Порядок ведення Єдиного реєстру податкових накладних встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Покупець має право звіряти дані отриманої податкової накладної на відповідність із даними Єдиного реєстру податкових накладних.

Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних та порушення порядку заповнення податкової накладної не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов'язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов'язань за відповідний звітний період. Виявлення розбіжностей даних податкової накладної та Єдиного реєстру податкових накладних є підставою для проведення органами державної податкової служби документальної позапланової виїзної перевірки продавця та у відповідних випадках покупця товарів/послуг.

У разі відмови продавця товарів/послуг надати податкову накладну або в разі порушення ним порядку її заповнення та порядку реєстрації в Єдиному реєстрі покупець таких товарів/послуг має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого постачальника, яка є підставою для включення сум податку до складу податкового кредиту. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку у зв'язку з придбанням таких товарів/послуг або копії первинних документів, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг. Надходження такої заяви із скаргою є підставою для проведення документальної позапланової виїзної перевірки зазначеного продавця для з'ясування достовірності та повноти нарахування ним зобов'язань з податку за такою операцією.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, податкові накладні за №125 від 02.11.2012 року та №139 від 27.11.2012 року, виписані позивачу товариством з обмеженою відповідальністю "ВладОЛ", з порушенням порядку реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних, тобто їх невнесення в такий реєстр.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 після отримання вказаних податкових накладних та встановлення факту не внесення їх до Єдиного реєстру податкових накладних, 19.12.2012 року разом із податковою декларацією з ПДВ за листопад 2012 року подав додаток №8 "Заява про відмову постачальника надати податкову накладну (порушення ним порядку заповнення та/або порядку реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних)", що підтверджується квитанцією №1 .

Однак, як встановлено судом, позивач у поданій декларації за листопад 2012 року не відобразив податковий кредит з ПДВ по вказаних податкових накладних, як того вимагають вищенаведені положення Податкового кодексу України. Вказані суми були ним відображені у декларації з ПДВ за серпень 2013 року, до якої ним не було долучено додаток №8 та необхідні підтверджуючі документи.

Слід також зазначити, що подаючи в грудні 2012 року додаток №8 до декларації з ПДВ, позивачем не було долучено копії первинних документів, що засвідчують факт придбання та факт отримання товарів/послуг: товарно-транспортні накладні, квитанції, податкові накладні, видаткові накладні.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2010 року № 1246 затверджений Порядок ведення Єдиного реєстру податкових накладних, який визначає механізм внесення відомостей, що містяться у податковій накладній та/або розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до неї (далі - податкова накладна та/або розрахунок коригування), до Єдиного реєстру податкових накладних (далі - Реєстр) платників податку на додану вартість - продавців товарів (послуг), звіряння даних, що містяться у виданих платникам такого податку - покупцям товарів (послуг) податковій накладній та розрахунку коригування з відомостями, які містяться у Реєстрі.

Відповідно до пункту 11 підрозділу 2 розділу ХХ Податкового кодексу України реєстрація податкових накладних платниками податку на додану вартість - продавцями в Єдиному реєстрі податкових накладних запроваджується для платників цього податку, у яких сума податку на додану вартість в одній податковій накладній становить: понад 1 мільйон гривень - з 1 січня 2011 року; понад 500 тисяч гривень - з 1 квітня 2011 року; понад 100 тисяч гривень - з 1 липня 2011 року; понад 10 тисяч гривень - з 1 січня 2012 року. Податкова накладна, в якій сума податку на додану вартість не перевищує 10 тисяч гривень, не підлягає включенню до Єдиного реєстру податкових накладних. До платників податку, для яких на дату виписки накладної цим підрозділом не запроваджено обов'язковість реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, не застосовуються норми абзаців восьмого і дев'ятого пункту 201.10 статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, слід зазначити, що Податковий кодекс України надає право покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту не тільки за умови наявності належним чином оформленої податкової накладної, а й при наявності її реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних, що є обов'язком продавця.

Податковий кодекс України чітко визначає, що відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, так само як і порушення порядку заповнення податкової накладної не дає право покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов'язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов'язань за відповідний звітний період. Одночасно, Податковий кодекс України надає право покупцю, у випадку відсутності реєстрації податкової накладної продавцем в Єдиному реєстрі податкових накладних, звернутися зі скаргою на такого постачальника, що є підставою для включення сум податку до складу податкового кредиту.

В контексті вищевикладеного, суд зазначає, що заява із скаргою на постачальника (додаток №8) разом із відповідними підтверджуючими документами, подається лише з податковою декларацією за той звітний період, у якому платник включив суму податку до складу податкового кредиту.

В той же час, як зазначалось вище, позивачем було подано вказаний додаток №8 без підтверджуючих документів, разом із декларацією з ПДВ за листопад 2012 року, в яку не були включені суми ПДВ за вказаними накладними. А в декларації за серпень 2013 року, позивачем було включено суми ПДВ за вказаними накладними, однак не було долучено додатку №8 разом із первинними документами, які підтверджували б факт здійснення відповідних операцій з придбання продукції.

Хоча, зважаючи на обізнаність позивача щодо не внесення виписаних контрагентом накладних до Єдиного реєстру податкових накладних та маючи в наявності вказані накладні, у відповідності до вимог чинного податкового законодавства, позивач зобов?язаний був подати до податкового органу податкову декларацію з ПДВ за листопад 2012 року та відобразити в ній, в тому числі й суми ПДВ за вказаними накладними, разом із додатком №8 та підтверджуючими первинними документами, що ним не було зроблено.

Тобто, на думку суду позивач в обох випадках неналежно виконав вимоги закону щодо порядку подання звітності з ПДВ за накладними, які не були включені до Єдиного реєстру податкових накладних.

Згідно ч. 1,2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи все вищевикладене, суд зазначає, що позивачем не доведено належне вчинення ним усіх необхідних умов передбачених діючим законодавством, в той же час, представником відповідача в судовому засіданні доведено правомірність оскаржуваних рішень. Як наслідок, суд приходить до висновку, про те, що заявлений адміністративний позов не підлягає до задоволення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову.

Разом з тим, у процесі апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції отримано письмова заява (клопотання) позивача ОСОБА_1 про визнання постанови суду першої інстанції нечинною і закриття провадження у справі, у зв'язку із досягненням сторонами примирення, згідно пункту 7 підрозділу 9-2 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України та пункту 11-2 розділу УІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» КАС України. Заяви обґрунтовані тим, що 18.02.2015 ОСОБА_1 звернувся до податкового органу з заявою про досягнення податкового компромісу, сплачено 5% податного зобов'язання, а рішенням Коломийської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області погоджено застосування податкового компромісу по розглядуваній адміністративній справі.

Відповідно до підрозділу 9-2 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України, податковий компроміс - це режим звільнення від юридичної відповідальності платників податків та/або їх посадових (службових) осіб за заниження податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість за будь-які податкові періоди до 1 квітня 2014 року з урахуванням строків давності, встановлених статтею 102 цього Кодексу.

Сума заниженого податкового зобов'язання з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість сплачується в розмірі 5 відсотків такої суми. При цьому 95 відсотків суми заниженого податкового зобов'язання з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість вважаються погашеними, штрафні санкції не застосовуються, пеня не нараховується. Сума погашеного податкового зобов'язання з податку на прибуток та/або податку на додану вартість в розмірі 95 відсотків внаслідок застосування податкового компромісу не враховується для визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток підприємств.

Процедура податкового компромісу, встановлена цим підрозділом, поширюється також на неузгоджені суми податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість, визначені у податкових повідомленнях-рішеннях, щодо яких триває процедура судового та/або адміністративного оскарження, а також на випадки, коли платник податків отримав податкове повідомлення-рішення, за яким податкові зобов'язання не узгоджені відповідно до норм цього Кодексу. Досягнення податкового компромісу у такому разі здійснюється за заявою платника податків у письмовій формі до контролюючого органу про намір досягнення податкового компромісу. У таких випадках днем узгодження платником податків податкових зобов'язань, визначених у податковому повідомленні-рішенні, є день подання такої заяви до відповідного контролюючого органу. У разі несплати платником податків такого податкового зобов'язання у сумі, визначеній пунктом 2 цього підрозділу, таке податкове зобов'язання вважається неузгодженим.

Податковий компроміс вважається досягнутим після сплати платником податків узгоджених податкових зобов'язань згідно із цим підрозділом. Після досягнення податкового компромісу згідно із цим підрозділом такі зобов'язання не підлягають оскарженню та їх розмір не може бути змінений в інших податкових періодах.

Податковий компроміс з урахуванням строків давності відповідно до статті 102 цього Кодексу застосовується до правовідносин, що виникли до 1 квітня 2014 року, та поширюється виключно на податкові зобов'язання з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість незалежно від того, проводилися перевірки контролюючих органів чи ні за такі періоди.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що податкові повідомлення-рішення, які є предметом оскарження у цій справі стосуються податку на додану вартість за періоди до 01.04.2014, а тому до таких зобов'язань може бути застосовано податковий компроміс.

Рішенням Коломийської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області, за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 18.02.2015, погоджено застосування податкового компромісу.

Вказані суми податкових зобов'язань сплачені і згідно платіжних доручень, що підтверджується також інформацією наданою Коломийської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області щодо сплати податкових зобов'язань згідно заяв про намір досягнення податкового компромісу.

Відповідно до пункту 11-2 розділу VІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» КАС України, підставою для примирення сторін на будь-якій стадії процесу є досягнення податкового компромісу щодо сплати податкових зобов'язань з податку на додану вартість та податку на прибуток підприємств відповідно до підрозділу 9-2 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України.

Статтею 194 КАС України передбачено, що сторони можуть примиритися у будь-який час до закінчення апеляційного розгляду. У разі примирення сторін суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу відповідно до вимог статті 113 цього Кодексу.

Згідно ст. 113 КАС України, сторони можуть повністю або частково врегулювати спір на основі взаємних поступок. Примирення сторін може стосуватися лише прав та обов'язків сторін і предмета адміністративного позову. У разі примирення сторін суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі, у якій фіксуються умови примирення. Умови примирення не повинні суперечити закону або порушувати чиї-небудь права, свободи або інтереси.

Відповідно до ст. 203 КАС України, якщо судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване судове рішення, а обставини, які стали підставою для закриття провадження у справі, виникли після його ухвалення, суд апеляційної інстанції визнає таке рішення нечинним і закриває провадження у справі.

З огляду на те, що обидві сторони у справі примирилися на стадії апеляційного розгляду шляхом досягнення податкового компромісу, у зв'язку з чим подали заяви (клопотання) про закриття провадження у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що такі заяви належить задовольнити, постанову суду першої інстанції визнати нечинною, а провадження у справі закрити.

Керуючись ст.ст. 41, 113, 157, 195, 196, 198, 203, 205, 206, 212, 254, пункту 11-2 розділу VІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» КАС України, суд -

ухвалив:

заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.09.2014 року у справі № 809/2825/14 - визнати нечинною, а провадження у справі закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів, після набрання нею законної сили, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий В.В. Ніколін

Судді О.М. Гінда

В.Я. Качмар