Справа № 10706/10/2070
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2010-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

09 грудня 2010 р. № 2-а- 10706/10/2070

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Старосєльцевої О.В. за участю секретаря судового засідання Чубукіній М.В.

представників позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2;

представника відповідача - ОСОБА_3;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду справу за адміністративним позовом

Комунального підприємства "Виробничо-технологічне підприємство "Вода"
до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у місті Харків
про скасування податкових повідомлень-рішень ,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 підприємство "Виробничо-технологічне підприємство "Вода" звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому після доповнення позовних вимог просить суд скасувати податкові повідомлення - рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові №/0 від 07.04.2010 року, №/1 від 25.05.2010 року, №/2 від 15.06.2010 року, № /3 від 30.08.2010 про сплату податкового боргу з податку на додану вартість в сумі 340 208, 00 грн. та штрафних санкцій в сумі 102 062,40 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що при виданні вказаного рішення відповідач порушив (невірно застосував) норми ст. 3 п. 3.2 підп. 3.2.7, ст. 7 п. 7.4 підп.7.4.2 Закону України «Про податок на додану вартість».

Представники відповідача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили їх задовольнити посилаючись на обставини, що викладені в адміністративному позові.

Представник відповідача, Спеціалізована державна податкова інспекція по роботі з великими платниками податків у м. Харкові, проти задоволення позову заперечувала, посилалась на незаконність та необґрунтованість позовних вимог. Вважає, що при виданні оскаржуваного рішення жодних порушень вимог чинного законодавства України допущено не було. Тому просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2008р., № 193 позивач в жовтні 2009 р. отримав субвенцію з державного бюджету України у загальній сумі 3 963 608, 75 грн..

Перерахування коштів проведено на підставі договорів від 08.10.2009 р. № 638/193 та від 29.09.2009 р. № 545/193 про організацію взаєморозрахунків відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2008р., № 193 на загальну суму 3 963 608, 75 грн.. (227 349,10 грн. та 3 736 259,65 грн. відповідно).

Отримані кошти згідно документів, наданих позивачем до матеріалів справи, були перераховані ОСОБА_4 підприємством «Виробничо-технологічне підприємство «Вода» на погашення заборгованості за теплову енергію та за очистку стічних вод.

Ці факти встановлені були відповідачем при проведенні невиїзної документальної перевірки позивача, за результатами якої складено акт № 1033/47-0/33206804 від 24.03.2010 року «Про результати невиїзної документальної перевірки Комунального підприємства «Виробничо-технологічне підприємство «Вода» () з питання достовірності визначення податкових зобовязань з податку на додану вартість в уточнюючому розрахунку податкових зобовязань з податку на додану вартість у зв'язку з виправленням самостійно виявлених помилок у податковій декларації з податку на додану вартість за жовтень 2009 року», визнаються і не оспорені сторонами в ході судового розгляду справи.

В акті відповідач дійшов висновку про те, що позивач в уточнюючому розрахунку податкових зобовязань з податку на додану вартість у звязку з виправленням самостійно виявлених помилок у податковій декларації з податку на додану вартість за жовтень 2009 року у рядку 3 (операції, що не є об'єктом оподаткування) не визначив обсяг поставки без ПДВ у розмірі 3 963 609 грн. (суму отриманої субвенції), в порушення п.п.3.2.7 п.3.2 ст.3 Закону, у зв'язку з чим не здійснив розподіл податкового кредиту в порушення п.п. 7.4.2, 7.4.3 п.7.4 ст. 7 Закону. У зв'язку із чим відповідач вважає, що позивач завищив податковий кредит на суму 340 208 грн., у зв'язку з чим зменшив суму ПДВ, яка підлягає сплаті до бюджету за жовтень 2009 року у розмірі 340 208 грн.

На підставі матеріалів акту перевірки від 24.03.2010 р. відповідачем винесено податкове повідомлення - рішення № /0 від 07.04.2010 р. про сплату податкового боргу з податку на додану вартість у сумі 340 208,00 грн. та штрафних санкцій в сумі 102062,40 грн.

Відносно вказаного податкового повідомлення-рішення позивачем була розпочата встановлена ст.5 Закону України Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами процедура оскарження контролюючих органів.

У звязку з відхиленням поданих позивачем адміністративних скарг, відповідачем з метою доведення нового граничного строку оплати податкових зобовязань, визначених первісним податковим повідомленням-рішенням № /0 від 07.04.2010 року, відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення № /1 від 25.05.2010 року, № /2 від 15.06.2010 року, № /3 від 30.08.2010 р., якими повторно визначено суму податкових зобов'язань позивача по ПДВ в розмірі у сумі 340 208,00 грн. та штрафних санкцій в сумі 102062,40 грн, які було складено та направлено на адресу позивача.

Перевіряючи наведений висновок відповідача і винесені на його підставі спірні правові акти індивідуальної дії на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України, суд виходить з такого.

Закон України «Про податок на додану вартість» визначає, що платники податку на додану вартість, об'єкти, база та ставки оподаткування, перелік неоподатковуваних та звільнених від оподаткування операцій, особливості оподаткування експортних та імпортних операцій, поняття податкової накладної, порядок обліку, звітування та внесення податку до бюджету визначаються .

Згідно із змістом ст.7 п.7.4 підп.7.4.1. вказаного Закону, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Якщо у подальшому такі товари (послуги) починають використовуватися в операціях, які не є об'єктом оподаткування згідно зі статтею 3 цього Закону або звільняються від оподаткування згідно зі статтею 5 цього Закону, чи основні фонди переводяться до складу невиробничих фондів, то з метою оподаткування такі товари (послуги), основні фонди вважаються проданими за їх звичайною ціною податковому періоді, на який припадає початок такого використання або переведення, але не нижче ціни їх придбання (виготовлення, будівництва, спорудження).

На відміну від цього загального правила в нормах пп.7.4.2-7.4.4 п.7.4 ст.7 Закону перелічені випадки коли фактично сплачені платником податку у складі вартості товарів (послуг) суми ПДВ не підлягають включенню до складу податкового кредиту, а саме:

- якщо платник податку придбаває (виготовляє) товари (послуги) та основні фонди, як призначаються для їх використання в операціях, які не є об'єктом оподаткування згідно зі статтею 3 цього Закону або звільняються від оподаткування згідно зі статтею 5 та пунктом 11.11 статті 11 цього Закону, то суми податку, сплачені у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включаються до складу податкового кредиту такого платника (підпункт 7.4.2);

- у разі коли товари (роботи, послуги), виготовлені та/або придбані, частково використовуються в оподатковуваних операціях, а частково ні, до суми податкового кредиту включається та частка сплаченого (нарахованого) податку при їх виготовленні або придбанні, яка відповідає частці використання таких товарів (робіт, послуг) в оподатковуваних операціях звітного періоду (підпункт 7.4.3);

- якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту (підпункт 7.4.4).

Отже, для визначення наявності чи відсутності у платника податку на додану вартість права віднести до податкового кредиту певну суму ПДВ сплачену (нараховану) у зв'язку із придбанням товарів (послуг), необхідно встановити, чи мав платник податку на меті їх подальше використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності.

Відповідно до визначення, що міститься в ст. 3 п. 3.1 вказаного Закону, об'єктом оподаткування є операції платників податку поставки товарів та послуг, місце надання яких знаходиться на митній території України, в тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору) для погашення заборгованості заставодавця, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу у користування лізингоотримувачу (орендарю), а також операції із ввезення товарів (супутніх послуг) у митному режимі імпорту або реімпорту (далі - імпорту).

В свою чергу, під поставкою товарів за правилами ст.1 п. 1.4 Закону розуміються будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатної поставки товарів (результатів робіт) та операції з передачі майна орендодавцем (лізингодавцем) на баланс орендаря (лізингоотримувача) згідно з договорами фінансової оренди (лізингу) або поставки майна згідно з будь-якими іншими договорами, умови яких передбачають відстрочення оплати та передачу права власності на таке майно не пізніше дати останнього платежу.

Згідно з листом ДПА України від 07.09.2006 р. № 16715/7/16-1517 зазначено, що операції з перерахування субвенцій з державного бюджету, які призначаються для погашення заборгованості минулих років з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з водопостачання і водовідведення, затверджених для населення органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, які здійснюються у відповідності з постановою Кабінету Міністрів України від 22.05.2006 р. № 705, не є оплатою вартості поставлених послуг, а тому такі субвенції згідно з діючим законодавством не є об'єктом оподаткування податком на додану вартість.

Суд також враховує, що відповідно до норми ст.3 п.3.2 пп.3.2.7 Закону, на яку посилається відповідач, визначено, що не є об'єктом оподаткування ПДВ операції з виплат у грошовій формі зарплати (інших прирівняних до неї виплат), а також пенсій, стипендій, субсидій, дотацій за рахунок бюджетів або ПФУ чи фондів загальнообов'язкового соціального страхування (крім тих, що надаються у майновій формі). Матеріалами справи підтверджується, що позивач не здійснював перелічених виплат, а навпаки отримував кошти. При цьому ці кошти були отримані ні як субсидія, дотація та інші перелічені вище виплати, а як субвенція, що має окремий правовий статус.

За таких умов позивач не мав можливості і не повинен був заповнювати рядок 3 податкової декларації з податку на додану вартість (Операції, що не є об'єктом оподаткування (п. 3.2 ст. 3 Закону)». В цьому рядку підлягає наданню інформація тільки щодо тих операцій, які передбачені у відповідних підпунктах ст. 3 п.3.2 Закону України «Про податок на додану вартість». Матеріали справи не підтверджують наявність таких операцій у позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст.71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд відмічає, що заперечуючи проти позову, відповідач за правилами ч.2 ст.71 КАС України не довів юридичної та фактичної обґрунтованості мотивів винесення спірних податкових повідомлень-рішень.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Оскільки відповідачем, який в силу Закону України Про державну податкову службу в Україні та за ознаками ст.3 КАС України є субєктом владних повноважень, при розгляді і вирішенні судом справи в порядку ч.2 ст.71 КАС України не доведено правомірності спірних податкових повідомлень-рішень, суд доходить висновку, що вони підлягають скасуванню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 8-14, 71, 94, 159, 160-164, 167, 186 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Комунального підприємства "Виробничо-технологічне підприємство "Вода" до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у місті Харків про скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити в повному обсязі.

2. Скасувати податкові повідомлення - рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові №/0 від 07.04.2010 року, №/1 від 25.05.2010 року, № від 15.06.2010 року, № /3 від 3008.2010 року про сплату податкового боргу з податку на додану вартість в сумі 340 208, 00 грн. та штрафних санкцій в сумі 102 062,40 грн.

3. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення протягом десяти днів з дня її проголошення, у разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

4. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного проваджені або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови буде виготовлений 14.12.2010 року.

< Сума задоволення > < Текст >

Суддя Старосєльцева О.В.