Справа № 10725/10/1570
Суддя: Білостоцький О. В.
Дата ухвалення: 2011-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2011 року м.Одеса
Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Білостоцького О.В.
Суддів: Марина П.П., Потоцької Н.В.
При секретарі: Кирилюк Н.Ю.
За участю сторін:
Позивача: ОСОБА_1
Представника відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання рішення нечинним та зобов`язання надати статус біженця,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державного комітету України у справах національностей та релігій, в якому просить визнати рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 02.08.2010 року № 226-10 нечинним та зобов`язати Державний комітет України у справах національностей та релігій надати ОСОБА_1 статус біженця в Україні, зазначивши, що рішення відповідача є необґрунтованим та незаконним, так як прийнято без урахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення.
Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі. Пояснив, що він є громадянином Ліберії, однак у 1995 році виїхав з Ліберії через громадянську війну до Гвінеї до м. Конакрі, де його прийняли до родини генерала армії Гвінеї. Коли позивачу виповнилось 18 років, йому у 2003 році надали статус біженця у Гвінеї. Однак 24.12.2008 року у Гвінеї трапився переворот, владу захопив капітан ОСОБА_2 . В країні почались арешти і переслідування військових, прихильних президенту. Через зміну влади у позивача виникли проблеми, оскільки він проживав у родині генерала. Так, уночі 13.01.2009 року арештовували прийомного батька позивача, а позивачу вдалось втекти через вікно та сховатись у сусідів до ранку. Вранці він подзвонив своїй прийомній матері, її та сестру не заарештували, але заарештували усіх чоловіків, які перебували у будинку. Прийомна матір організувала позивачу подорож до села Дабіс, щоб він був у безпеці, де він перебував до 18.08.2009 року. 18.08.2009 року прийомна матір позивача забрала його до Конакрі, де він перебував до 10.09.2009 року, поки йому не зробили паспорт, після чого виїхав із країни. При цьому позивач зазначив, що він не бажає повертатися до Гвінеї внаслідок побоювань стати жертвою переслідувань нової влади.
Відповідач був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, надав до суду заяву з проханням оглянути у судовому засіданні особову справу позивача, однак при цьому в судове засідання не з`явився, заперечень проти позову по суті заявлених вимог не надав, у зв`язку з чим справа розглядається за наявними матеріалами в порядку, передбаченому ст. 128 КАС України.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази та особову справи ОСОБА_1 , суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідач на підставі ст. 7 Закону України «Про біженців» від 21.06.2001року №2557-III є центральним органом державної виконавчої влади з питань міграції та згідно ст.ст. 11,12 цього ж Закону здійснює повноваження щодо прийняття рішення про прийняття документів для вирішення питання про надання особам статусу біженця, а тому його рішення з цього приводу на підставі ст. 55 Конституції України, п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Ліберії, за національністю маленке, за віросповіданням мусульманин. 10.09.2009 року він виїхав з Гвінеї (м.Конакрі), 13.09.09 року легально за студентською візою прибув на територію України. При собі має свідоцтво про отримання статусу біженця у Гвінеї. Паспорта не має.
Зазначені обставини підтверджуються матеріалами особової справи позивача.
22.09.2009 року ОСОБА_1 подав до Управління міграційної служби в Одеській області заяву про надання статусу біженця (а.с. 49).
25.09.2009 року начальником Управління міграційної служби в Одеській області відповідно до ст. 9 п. 1 Закону України «Про біженців`виданий наказ № 74 про дозвіл у прийнятті заяви про надання статусу біженця (а.с. 52).
Відповідно до абзацу третього ст. 12 Закону України «Про біженців`виданий наказ №80 від 16.10.2009 року начальника Управління міграційної служби в Одеській області про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця (а.с. 71).
Відповідно до п. 1 ст. 13 зазначеного Закону наказом № 97 від 15.12.2009 року начальником Управління міграційної служби в Одеській області наданий дозвіл на продовження розгляду документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця (а.с. 81).
02.02.2010 року за результатами розгляду особової справи позивача Управління міграційної служби в Одеській області дійшло висновку, що громадянин Ліберії ОСОБА_1 не має ознак особи, потребуючої надання статусу біженця, передбачених положенням Закону України №2557-III.
Вказане рішення Управління обґрунтувало тим, що заявник, посилаючись на арешт свого прийомного батька у Гвінеї, не надав інформації щодо переслідування його особисто з боку військових або представників нової влади у країні. За його словами він виїхав, щоб уникнути можливого арешту, тобто чіткого уявлення щодо можливості розшуку саме його особи він не має. Крім того ОСОБА_1 перебував у Гвінеї з січня до серпня 2009 року, але за цей час він не розшукувався та не був заарештований. Він не зміг надати до Управління ніяких підтверджуючих документів на підтвердження обставин, про які зазначав у розповіді. Маючи можливість звернутись до органів міграційної служби під час перебування у м. Касабланка (Марокко) та у м. Стамбулі (Туреччина), не зробив цього, що свідчить про цілеспрямований приїзд до України.
Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій від 02.08.2010 року № 226-10 висновок Управління було підтримано та в наданні статусу біженця позивачу було відмовлено відповідно до абз. 5 ст. 10 Закону України Про біженців, у зв`язку з відсутністю умов, передбачених абз. 2 ст. 1 цього Закону, які б давали підстави для надання позивачу статусу біженця.
Відповідно до ст.ст.1, 25 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, ст. 26 Конституції України, ст.ст. 2, 3 Закону України «Про біженців`біженцям гарантується захист державою України, забезпечення гарантування відповідних прав нарівні з громадянами України, інших держав та соціальний захист.
Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, абз. 2 ст. 1 Закону України № 2557-III біженцем є особа, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
Відповідно до Закону України «Про біженців`особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Частиною 7 ст. 11 того ж Закону встановлено, що крім заяв про надання статусу біженця, заявником додаються документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця.
Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані у 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, визначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання. У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Суд погоджується з підставами відмови позивачу в наданні статусу біженця з наступних підстав.
Виходячи із вимог частини 5 ст. 14 Закону України № 2557-III спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про надання статусу біженця або про відмову у наданні статусу біженця на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця.
Відповідно до абз. 6 ст. 12 Закону України «Про біженців`рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, а також коли заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у наданні статусу біженця у зв`язку з відсутністю умов, передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Відповідно до ст. 10 Закону України № 2557-III, статус біженця не надається особі, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні.
Так, відповідно до заяви ОСОБА_1 від 22.09.2010 року, позивач є громадянином Ліберії, однак у 1995 році виїхав з Ліберії через громадянську війну до Гвінеї, де його прийняли до родин генерала армії Гвінеї. Коли позивачу виповнилось 18 років, йому надали статус біженця у Гвінеї. 24.12.2008 року у Гвінеї трапився переворот, владу захопив капітан ОСОБА_2 . В країні почались арешти і переслідування військових, прихильних президенту. Через зміну влади у позивача виникли проблеми, оскільки він проживав у родині генерала. 13.01.2009 року уночі арештовували прийомного батька позивача, а позивачу вдалось втекти через вікно та сховатись у сусідів до ранку. Вранці він подзвонив своїй прийомній матері, її та сестру не заарештували, але заарештували усіх чоловіків, які перебували у будинку. Прийомна матір організувала позивачу подорож до села Дабіс, щоб він був у безпеці, де він перебував до 18.08.2009 року.18.08.2009 року прийомна матір позивача забрала його до Конакрі, де він перебував до 10.09.2009 року, поки йому не зробили паспорт, після чого виїхав із країни. При цьому позивач зазначив, що він не бажає повертатися до Гвінеї внаслідок побоювань стати жертвою переслідувань нової влади.
Вказані обставини були також зазначені позивачем у реєстраційному листку (а.с.58-61), власній анкеті (а.с.53-57), протоколі співбесіди від 16.1.2009 року (а.с.65-69).
Суд не приймає до уваги обґрунтування позовних вимог позивача, оскільки вони нічим, крім слів заявника, не підтверджуються. Крім того, судом не встановлено фактів переслідування позивача за ознаками належності його до певної раси, національності, громадянства, певного віросповідання або політичних переконань.
Основною причиною його виїзду з Гвінеї, зі слів позивача, став арешт його прийомного батька, який був генералом армії Гвінеї. Однак, жодних доказів, що свідчили б про переслідування позивача в країні перебування, надано не було. Як пояснив позивач, він виїхав з Гвінеї, щоб уникнути можливого арешту, відомостей щодо того, чи розшукували його у цій країні взагалі у позивача немає. Крім того, ОСОБА_1 перебував у Гвінеї з січня 2009 року до 18 серпня 2009 року, однак за цей час він не був заарештований та не розшукувався. Він до рядів політичних партій не входив, погрози, пов`язані з расою, національністю та релігійною належністю на його адресу не висловлювались, чого сам позивач під час розгляду його документів відповідачем не оспорював. Крім того, при анкетуванні позивач вказав, що заходи адміністративного впливу представниками нової влади до нього не застосовувались та до кримінальної відповідальності ними він не притягувався.
Також суд враховує, що позивач покинув країну легально шляхом отримання закордонного паспорту на підставі компетентного дозволу країни перебування та потрапив до України літаком - рейс Конакрі (Гвінея) Касабланка (Марокко) - Стамбул (Туреччина) Одеса (Україна), що ставить під сумнів існування переслідування та розшуку позивача у Гвінеї та ґрунтовно визиває у суду недовіру поясненням позивача про дійсні причині еміграції.
Таким чином, аналіз матеріалів особової справи та пояснень позивача свідчать про відсутність конкретних фактів переслідувань його з підстав належності до родини прийомних батьків у Гвінеї та переслідувань або погроз на його адресу зі сторони нової влади країни. Крім іншого, позивач не зазначив також достатньої аргументації своїх побоювань повернення до Гвінеї, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідають вимогам абзацу другого статті 1 Закону.
Бажання позивача залишитись в Україні суд розцінює як небажання повертатись до Гвінеї та покращення власного рівня життя.
Отже, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач не підпадає під ознаки біженця, передбачені ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року та абз.2 ст.1 Закону України «Про біженців».
Згідно з частиною 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд прийшов до висновку, що при прийнятті рішення Державним комітетом України у справах національностей та релігій від 02.08.2010 року № 226-10 за заявою ОСОБА_1 про надання йому статусу біженця в Україні відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття статусу біженця. При цьому відповідач діяв в межах Закону України "Про біженців", прийняв рішення відповідно до повноважень, визначених статтями 6, 7 цього Закону та інших його норм, які передбачають виконання зазначеними органами своїх повноважень, та з дотриманням процедури прийняття рішень, встановленої Законом, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 2, 7-14, 122, 158 - 163, 186, 254 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання рішення № 226-10 від 02.08.2010 року про відмову в наданні статусу біженця нечинним та зобов`язання надати статус біженця в Україні відмовити у повному обсязі.
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України - з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на постанову, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано.
Повний текст постанови виготовлений та підписаний суддею 23 вересня 2011 року.

Головуючий суддя Білостоцький О.В.

Суддя Марин П.П.

Суддя Потоцька Н.В.

23 вересня 2011 року