Справа № 826/18302/14
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2015-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Троян Н.М.,

суддів - Бужак Н.П., Твердохліб В.А.,

за участю секретаря - Погорілої К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом громадянки Афганістану ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2015 року позовні вимоги громадянки Афганістану ОСОБА_3 задоволено у повному обсязі.

Відповідач, не погоджуючись із зазначеною постановою, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою Афганістану; за національністю - таджичка, за віросповіданням - іслам.

Територію країни громадянської належності залишила 15.02.2014. До України прибула нелегально, автомобільним транспортом, у супроводі неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4

22 квітня 2014 року позивач звернувся до органів міграційної служби із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з висновком від 15.08.2014 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, погодженим начальником Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, рекомендовано Державній міграційній службі України відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.87-94).

Рішенням Державної міграційної служби України від 20.10.2014 №544-14 позивачу відмовлено у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до абз. 4 частини першої ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, щодо якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої ст. 1 Закону, відсутні (а.с.96).

14 листопада 2014 року позивач отримала повідомлення №123 від 03.11.2014 Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.97).

Вважаючи порушенням своїх прав з боку міграційної служби та з метою їх відновлення громадянка Афганістану звернулась за захистом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що органами Державної міграційної служби України порушено законодавство України під час прийняття оскаржуваного рішення, а саме відповідач не звертався із запитами до відповідних органів, зокрема до Міністерства закордонних справ України для встановлення справжніх фактів стосовно особи та ситуації в країні перебування, та не вимагав від Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві додаткову інформацію про позивача, при цьому зазначивши у висновку про відсутність підстав для надання статусу біженця позивачу.

На думку колегії суддів позиція суду першої інстанції є вірною з огляду на наступне.

Згідно до пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як свідчать матеріали справи, у заяві про надання статусу біженця позивачем повідомлено наступні обставини: «Я була змушена залишити Афганістан разом з трьома дітьми по соціальних причинах, оскільки на моїй 18-річній дочці насильно хотів одружитися один старий заможній чоловік, у якого вже було чотири дружини, а також його дружини страждали від домашнього насильства зі сторони свого чоловіка. Мій чоловік був вбитий у 2013 році невідомими людьми, приблизно червень-липень. Поліція не змогла знайти винуватців, і моя родина залишилася без захисту. Я викладач фізики у середній школі в м. Кабул. Я була змушена продовжувати працювати, так як я є єдина, хто міг забезпечувати мою родину. Також мені допомагав мій свекор, так як мої діти зазнали сильного стресу, коли втратили батька і перестали ходити до школи, а моя єдина дочка відмовилася продовжувати навчання в університеті, тому він доглядав за дітьми вдома. Приблизно у грудні 2013 року до нас додому прийшли дружини одного багатія і повідомили, що він хоче одружитися на моїй дочці, але я відмовила їм, пояснивши, що моя дочка ще не готова до шлюбу. Вдруге, коли прийшли молодики, з ними розмовляв мій свекор, і йому повідомили, що мою дочку викрадуть і насильно одружать зі старим багатієм. І той, хто буде заважати на їхньому шляху, буде вбитий. В той самий день ми переїхали жити до мого свекра, в інший район Кабулу, де залишалися на протязі близько 20 днів, поки робилися документи. Ми не могли залишитися жити у мого свекра, тому що це район Кабула, і нас легко могли знайти. Я разом зі своєю родиною не можу повернутися до Афганістану, так як наше життя в небезпеці через те, що я вдова, яка не може захистити свою дочку від насильницького одруження, а також я самотня жінка викладач фізики, тому я боюся, що мене можуть вбити так само, як вбили мого чоловіка».

Таким чином, позивачем надано відомості, які підтверджують факт переслідування її та її родини або її побоювань стати жертвою переслідувань чи розумної можливості того, що позивачу буде заподіяно шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення до країни громадянської належності.

Слід відзначити, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання - є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Термін «побоювання» означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо). Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

У цілому, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування є лише припущенням, яке має об'єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Відповідно до п.1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Однак, відповідачем не повною мірою досліджено питання щодо наявності чи відсутності обставин, передбачених п.1 та п.13 частини першої статті 1 вказаного Закону.

Відповідно до постанови Вищого адміністративного суду України №1 від 25.06.2009 (із змінами та доповненнями) «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Відповідно до частини шостої ст.9 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 2-4 частини першої ст.6 цього Закону.

Згідно з частиною третьою статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту» у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, жодних доказів звернення відповідача до Міністерства закордонних справ України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування в матеріалах особової справи позивача не міститься.

З урахуванням викладеного, після детального з'ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що рішення від 20.10.2014 №544-14, яким позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем, не відповідає міжнародним принципам з питань міграції, оскільки позивач зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву, повідомив всі важливі факти, що були в його розпорядженні, а у свою чергу відповідачем не було всебічно вивчено та оцінено всіх доказів наявності умов для набуття позивачем статусу біженця, відтак рішення від 20.10.2014 №544-14 є неправомірним та підлягає скасуванню.

Згідно із частини першої ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: Н.М. Троян

Судді: Н.П. Бужак,

В.А. Твердохліб

.

Головуючий суддя Троян Н.М.

Судді: Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.