Справа № 2а-0870/6847/11
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2015-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2015 року м. Київ К/800/14391/14

Вищий адміністративний суд України у складі суддів:

головуючого - Цвіркуна Ю.І. (суддя-доповідач),
Ланченко Л.В.,
Моторного О.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою Бердянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Запорізькій області

на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 14.11.2012 року

та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11.06.2013 року

у справі № 2а-0870/6847/11

за позовом Бердянської міжрайонної прокуратури в інтересах Бердянської об'єднаної державної податкової інспекції Запорізької області

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

про стягнення заборгованості,

встановив:

Бердянський міжрайонний прокурор в інтересах Бердянської об'єднаної державної податкової інспекції Запорізької області звернувся до суду з адміністративним позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 14.11.2012 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11.06.2013 року, адміністративний позов залишено без розгляду.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Бердянська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Запорізькій області звернулась до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати, направити справу на новий розгляд, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 07.09.2015 року замінено Бердянську об'єднану державну податкову інспекцію Запорізької області правонаступником - Бердянською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Запорізькій області.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, колегія суддів встановила таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Бердянською об'єднаною державною податковою інспекцією Запорізької області прийнято рішення від 04.08.2010 року № 000469270 про застосування до відповідача штрафних санкцій у розмірі 1 192, 00 грн. за порушення законодавства про застосування РРО у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, яке надіслано відповідачу поштою та отримано ним 06.08. 2010 року.

З огляду на те, що відповідачем самостійно протягом строку, встановленого чинним законодавством, не сплачено штрафні санкції на підставі наведеного вище податкового повідомлення-рішення, 18.08.2011 року Бердянський міжрайонний прокурор в інтересах Бердянської об'єднаної державної податкової інспекції Запорізької області звернувся до суду з відповідним позовом про стягнення заборгованості.

Суди попередніх інстанцій, залишаючи без розгляду вказаний позов, дійшли висновку про те, що він поданий з пропуском строку, встановленого ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів суду касаційної інстанції, з урахуванням норм податкового законодавства, чинних на час виникнення відповідних правовідносин, погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, зважаючи на таке.

Статтею 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» встановлено розміри фінансових санкцій, які застосовуються за порушення вимог цього Закону до суб'єктів підприємницької діяльності за рішенням відповідних органів державної податкової служби України.

Згідно зі ст. 25 цього Закону суми фінансових санкцій, які визначені статтями 17 - 24 Закону, підлягають перерахуванню суб'єктами підприємницької діяльності до Державного бюджету України в десятиденний термін з дня прийняття органами державної податкової служби України рішення про застосування таких фінансових санкцій.

Часиною 4 ст. 1 Указу Президента України від 12.06.1995 року № 436/95 «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм регулювання обігу готівки» встановлено, що штрафи застосовані відповідно до цього Указу в повному обсязі стягуються до державного бюджету в порядку, встановленому законодавством.

Якщо протягом зазначених термінів суб'єкт господарювання не сплатив суму штрафу до бюджету, орган Державної податкової служби відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» та п. 2 ст. 50, п. 4 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України звертається до суду з позовною заявою про стягнення сум штрафних (фінансових) санкцій.

Таким чином, якщо суб'єкт господарювання не сплатив суму штрафу у порядку визначеному чинним законодавством, у суб'єкта владних повноважень виникає право на звернення до суду у строки, визначені Кодексом адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній на час звернення позивача до суду) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Частиною 2 вказаної статті визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, право на звернення до суду з позовом про стягнення коштів, не сплачених протягом строків, встановлених чинним законодавством, суб'єктом владних повноважень може бути реалізувано протягом шестимісячного строку, який, обчислюється з дня, коли такий суб'єкт дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав чи інтересів, тобто фактично після спливу строку добровільної сплати застосованих фінансових санкцій.

З огляду на те, що відповідачем не здійснена оплата сум штрафних санкцій у серпні 2010 року, а позивач звернувся до суду у серпні 2011 року, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що позивач не дотримався визначених чинним законодавством приписів щодо звернення до суду протягом шести місяців, з дня, коли дізнався або повинен був дізнатися про порушення прав чи інтересів.

Щодо посилань на положення п. 102.1, 102.2, 102.4, ст. 102 Податкового кодексу України, як на підстави, що свідчать про те, що позов про стягнення сум штрафних санкцій може бути поданий протягом 1095 днів наступних за днем виникнення податкового боргу слід зазначити таке.

Податковий кодекс України набрав чинності 1 січня 2011 року, тобто до моменту виникнення у позивача права на звернення до суду.

Відповідно до ч. 1. ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Як випливає з Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99, ч.1 ст. 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно зміст суб'єктивного права особи, у тому числі права особи на звернення до суду, слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права.

Водночас неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.

З огляду на викладене тривалість і правила обчислення строку звернення особи до суду визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку.

Таким чином, тривалість строку звернення до суду не змінюється в разі подальших змін законодавства, яке регулює відповідні відносини. Тому строк звернення до суду розпочинається і закінчується з урахуванням тієї тривалості, яка передбачалася на момент початку перебігу відповідного строку.

При цьому тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов. Відповідно тривалість строку звернення до адміністративного суду не залежить від того, коли було фактично пред'явлено позов.

З огляду на те, що право позивача на звернення до суду виникло саме у серпні 2010 року, тобто до моменту набрання чинності Податковим кодексом України (1 січня 2011 року), суди попередніх інстанцій, зазначаючи про пропуск строку звернення до суду, обґрунтовано керувалися саме положеннями ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи (ч. 2 ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України).

З огляду на те, що вказаний позов поданий після закінчення строків, установлених законом, позивачем не наведено, а судом не встановлено підстав для поновлення строку, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли юридично правильного висновку про залишення позову без розгляду.

За таких обставин підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та встановлених обставин справи.

Стаття 220 Кодексу адміністративного судочинства України визначає межі перегляду судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Бердянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Запорізькій області відхилити.

Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 14.11.2012 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11.06.2013 року у справі № 2а-0870/6847/11 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ю.І.Цвіркун

Судді Л.В.Ланченко

О.А.Моторний