Справа № 461/4468/14-а
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2015-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2015 року Справа № 876/10164/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Шинкар Т.І., Ільчишин Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Галицького районного суду м. Львова від 06 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Галицької районної адміністрації м. Львова про часткове скасування розпорядження,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з позовом до Галицької районної адміністрації м.Львова в якому просив, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог(а.с.61а) частково скасувати розпорядження відповідача № 762 від 27.06.1997 р. «Про передачу квартир у власність громадян» в частині додатку в графі під № 47 стосовно передачі квартири АДРЕСА_1 громадянам ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, зобов'язати Галицьку районну адміністрацію Львівської міської ради привести розпорядження № 762 від 27.06.1997 р. в частині графи № 47 додатку до цього розпорядження у відповідності до порядку встановленого чинним в Україні законодавством.

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 06 жовтня 2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що постанова винесена з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд не надав можливості представнику позивача знайомитись з матеріалами поданими відповідачем в судовому засіданні.

Поза увагою суду залишено ту обставину, що стороною позивача надано пояснення з приводу заяви про приватизацію квартири, про те, що представнику невідомо чи підписував таку заяву його довіритель. Для встановлення вказаних обставин суд зобов'язаний був встановити, при яких обставинах і ким таку заяву було подано, викликати довірителя в судове засідання і заслухати його пояснення з даного приводу та дослідити заяву як письмовий доказ. Цього судом зроблено не було.

Суд першої інстанції всупереч вимогам закону не перевірив чи враховували посадові особи Галицької РА ЛМР ті обставини, що позивач на момент винесення оскаржуваного розпорядження був одружений з іншою жінкою (з 1995 р.) і проживав у квартирі разом з нею та її неповнолітньою донькою. Окрім цього, не враховано, чи перевірялась відповідачем інформація, щодо ОСОБА_3 та її дітей (на яких також було видано розпорядження щодо приватизації квартири), що вони жодного дня не проживали у цій квартирі і станом на 1997р. вже не були членами сім'ї позивача. Відтак, приватизація житла вище зазначеними громадянами не могла мати місце, оскільки це суперечить Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Враховуючи вищенаведене вважає, що обставини при яких виносилось оскаржуване розрядження досліджувались не добросовісно і рішення приймалось не розсудливо, внаслідок чого було допущено помилку. Така халатність суб'єкта владних повноважень і потягла за собою несприятливі наслідки для прав та інтересів позивача.

Галицький районний суд посилається на норми Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» де констатує той факт що приватизація житла здійснюється на наймача та членів його сім'ї. Суд отримавши як доказ копію свідоцтва про шлюб позивача з гр. ОСОБА_5 був повідомлений про те, що вона та її неповнолітня донька, а не ОСОБА_3 з дітьми, були його членами сім'ї на момент приватизації, отже приватизація житла мала б відбуватись по відношенню до них. Відтак висновки суду у постанові не відповідають фактичним обставинам справи.

Крім того суд посилається на ст. 5 вище наведеного закону і зазначає, що до членів сім'ї наймача включаються лише ті громадяни, які постійно проживають в квартирі разом з ним або за якими зберігається право на житло. Суду першої інстанції на підтвердження своїх доводів було надано рішення Львівського апеляційного суду, що набрало законної сили від 10.11.2003 року де зазначено, що з матеріалів справи та пояснень самої ОСОБА_3 встановлено, що в 1992 році вона переїхала на постійне місце проживання до фактичного батька доньки, гр. ОСОБА_6, який проживав в АДРЕСА_6. Разом із собою вона забрала ще й старшого сина від першого шлюбу ОСОБА_4 До 1998 року діти проживали у сім'ї ОСОБА_6, а після його смерті у житловому будинку матері відповідачки в с. Коти, Яворівського району, Львівської області. У цьому селі діти навчалися у школі, тут проходило їхнє дитинство. Іншого житла у них не було. На спірну квартиру дітей не привозила, самі вони не приїжджали. Із вимогою про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення у неї ОСОБА_3 не зверталася на протязі трьох років після свого переселення у Яворівський район ні в своїх інтересах, ні в інтересах дітей. Також в суді було встановлено, що ОСОБА_4 не є рідним сином позивача.

Також суд першої інстанції посилається на п. 18 Положення про порядок передачі квартир у власність громадян і зазначає про заяву, яка подається громадянином до органу приватизації, проте, жодним чином суд не акцентує увагу на тому, що в цьому ж пункті зазначено те, що за неповнолітніх членів сім'ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або піклувальники. Згоду на участь у приватизації дітей вони засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини. При цьому апелянт зазначає, що у поданій заяві відповідачем, як доказ, підписи біля прізвищ відсутні.

Суд також взяв до уваги довідку про склад сім'ї, копію якої надав відповідач як доказ, однак не взяв до уваги рішення колегії Апеляційного суду, яким встановлено, що в суді першої інстанції (Галицький суд) та в апеляційному суді ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пояснювали, що їм відомо, що ОСОБА_7, ОСОБА_8 проживають у спірній квартирі з 1993р. Окрім цього, колегія посилається на рішення Залізничного суду м. Львова від 25.03.1997р. яким ОСОБА_7, ОСОБА_8 визнані такими, що втратили право на житло у квартирі АДРЕСА_2 по місцю попереднього проживання у зв'язку з тим, що набули права на житло у квартирі АДРЕСА_1, де постійно проживають. Отже, судом першої інстанції не досліджено факт, що така довідка суперечить обставинам, встановленим судовими рішеннями.

Твердження суду про те, що рішення колегії було винесено в 2003 р., тобто після проведення приватизації не звільняє його від обов'язку дотримуватись принципу законності, передбаченого ст. 9 КАС України.

Враховуючи вище наведене просить постанову Галицького районного суду м. Львова від 06.10.2014 р. скасувати та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що розпорядженням Галицької районної адміністрації Львівської міської ряди №762 від 27.06.1997р. «Про передачу квартир у власність громадян» передано у власність громадянам ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 ( графа в додати під №47).

Крім того судом з'ясовано, що 22.04.1997 року ОСОБА_1 звернувся до керівника орган приватизації із заявою про передачу у власність квартири АДРЕСА_1, де вказав як членів своєї сім'ї ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, та додатково додав довідку про склад сім'ї наймача, у якій зазначено, що у квартирі за адресою: вул.Трильовського, мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2, що підтверджено матеріалами справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог судом першої інстанції не враховано, що згідно ч.1 та ч. 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У відповідності до вимог ч. 2 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивачем оскаржується розпорядження відповідача №762 від 27.06.1997 р. «Про передачу квартир у власність громадян» в частині додатку в графі під № 47 в частині передачі квартири АДРЕСА_1 громадянам ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4.

При цьому поза увагою суду залишено ту обставину, що на підставі спірного розпорядження оформлено право власності на зазначену вище квартиру, про що видано Свідоцтво про право власності на квартиру(а.с.8).

Оскільки спірне розпорядження є актом індивідуальної дії, воно реалізоване, бо видано Свідоцтво про право власності на квартиру, то відповідно після оформлення права власності на квартиру виник спір про право цивільне, а відтак, і захищати свої права і інтереси позивач повинен у спосіб визначений ст. 16 ЦК України.

Аналогічна позиція викладена в рішеннях Верховного суду України, які у відповідності до ст.. 244-2 КАС України є обов'язковими.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що постанову суду першої інстанції слід скасувати, бо така прийнята з порушенням норм процесуального права, а провадження у справі - зарити.

Керуючись ст. 157, ч.3 ст. 160, ч. 4 ст. 196, п. 4 ч. 1 ст. 198, п. 4 ст. 202, ст. 203, ст.206, ст. 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково, постанову Галицького районного суду м. Львова від 06 жовтня 2014 року по справі № 461/4468/14-а скасувати, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Галицької районної адміністрації м. Львова про часткове скасування розпорядження - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Т.І. Шинкар

Н.В. Ільчишин

повний текст ухвали виготовлений 11.09.2015 року