Справа № 2а-1905/12/2670
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2015-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 вересня 2015 року письмове провадження № 2а-1905/12/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., суддів Іщука І.О., Огурцова О.П. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної казначейської служби України,

третя особа: Перший заступник Голови Державної казначейської служби України Даневич Олександр Степанович

про скасування наказу, поновлення на роботі

У лютому 2012 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1,) звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної казначейської служби України (далі по тексту - відповідач), в якому просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ Державного казначейства України від 28.12.2011 р. № 1245-к "Про звільнення";

- зобов'язати Державну казначейську службу України прийняти позивача на рівнозначну посаду займаній в Державному казначействі України.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з 2002 року вона працювала в Державному казначействі України. В 2007 році її призначено на посаду головного спеціаліста відділу фінансової звітності про виконання державного бюджету департаменту консолідованої фінансової звітності, з якої 28 грудня 2011 року була незаконно звільнена.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 квітня 2012 року залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2012 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 березня 2015 р. постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 4 квітня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2012 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вищий адміністративний суд України надав обов'язкові для виконання вказівки. Вказав, що у справі, що розглядається, суди, не досліджуючи питання щодо наявності інших вакантних посад, які відповідно до своєї кваліфікації могла обіймати ОСОБА_1, встановили, що їй була запропонована лише посада головного державного казначея Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі м. Києва, від якої позивач відмовилася.

Такий висновок судами зроблено передчасно, оскільки дане питання можливо вирішити лише за умови дослідження і співставлення штатних розписів ліквідованого Державного казначейства України та новоутвореної як його правонаступника Державної казначейської служби України.

Крім того, специфікою розірвання трудового договору з ініціативи власника є чітке законодавче визначення не лише підстав, а й порядку його розірвання, до якого належать обов'язкове погодження з профспілковим органом (у разі, коли працівник, котрий підлягає звільненню, є членом профспілки), що судами встановлено не було.

Ухвалою суду від 22 квітня 2015 року прийнято справу до провадження та призначено судове засідання.

У судовому засіданні 08 липня 2015 року позивача заявлені позовні вимоги підтримала, надала заяву про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог, в якій просила зобов'язати Державну казначейську службу України виплатити суму заборгованості по заробітній платі на її користь за час перебування у вимушеному прогулі.

Представник відповідача під час розгляду справи заперечував проти позову, посилаючись на правомірність оскаржуваного наказу просив суд у позові відмовити.

Третя особа у судове засідання не з?явилася, причини неявки суду не повідомила, про розгляд справи повідомлялася належним чином.

08.07.2015 у судове засідання прибули не всі сторони, суд відповідно до ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалив перейти до розгляду справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив:

Згідно ст. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011, № 460/2011, державна казначейська служба України (Казначейство України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до вказаного положення територіальні органи Казначейства України є структурними підрозділами апарату цього органу.

ОСОБА_1 з 4 березня 2002 року працювала в Державному казначействі України на посадах: старшого інспектора загального відділу, спеціаліста І категорії відділу контролю виконавської дисципліни Управління організації діловодства та контролю виконавської дисципліни; провідного спеціаліста відділу звітності про виконання державного бюджету Управління консолідованої звітності з виконання бюджетів; провідного спеціаліста, головного спеціаліста відділу фінансової звітності про виконання державного бюджету Департаменту консолідованої фінансової звітності.

Наказом Державного казначейства України від 13 вересня 2010 року № 614-к позивачу з 13 вересня 2010 року по 17 липня 2013 року надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею віку 3-х років (а.с.8).

Указом Президента України від 9 грудня 2010 року № 1085/2010 «Про оптимізацію системи органів центральної виконавчої влади», з метою оптимізації системи центральних органів виконавчої влади, усунення дублювання їх повноважень, забезпечення скорочення чисельності управлінського апарату та витрат на його утримання, підвищення ефективності державного управління та відповідно до пункту 15 частини 1 статті 106 Конституції України, утворено Державну казначейську службу України та зобов'язано Кабінет Міністрів України вжити заходів щодо ліквідації урядових органів в системі центральних органів виконавчої влади.

На виконання пункту 4 статті 7 зазначеного Указу, Кабінетом Міністрів України 28 березня 2011 року прийнято постанову №346 «Про ліквідацію урядових органів», якою ліквідовано Державне казначейство.

На виконання плану заходів по проведенню ліквідації Державного казначейства України, затвердженого наказом Державного казначейства України від 5 травня 2011 року № 116, у зв'язку з ліквідацією Державного казначейства України та скороченням посади головного спеціаліста відділу фінансової звітності про виконання державного бюджету Департаменту консолідованої фінансової звітності, яку обіймала позивач, її було попереджено про наступне вивільнення, про що свідчить її особистий підпис на відповідному попередженні, датований 11 травням 2011 року.

16 грудня 2011 року Головою ліквідаційної комісії - Першим заступником Голови Державного казначейства України Даневичем О.С. підписано та направлено лист-запрошення № 4-04/573-11509, в якому позивачу пропонувалося прибути до Державного казначейства України для вирішення питання щодо працевлаштування. Зазначений лист був отриманий позивачем 21 грудня 2011 року.

З урахуванням професії та спеціальності ОСОБА_1, 23 грудня 2011 року їй запропоновано посаду головного державного казначея відділу видатків та обслуговування кошторисів розпорядників коштів та інших клієнтів управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва. Від запропонованої посади ОСОБА_1 відмовилась, про що членами ліквідаційної комісії Державного казначейства України складено акт від 23 грудня 2011 року.

Наказом Державного казначейства України «Про звільнення» від 28 грудня 2011 року № 1245-к ОСОБА_1 була звільнена із займаної посади головного спеціаліста відділу фінансової звітності про виконання державного бюджету Департаменту консолідованої фінансової звітності відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та отримала вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку.

Позивач вважаючи вказаний наказ про звільнення протиправним звернулася до суду за захистом своїх прав.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч.1 ст. 86 КАС України).

Відповідно до ст. 36 Кодексу законів про працю України, зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору.

У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи (пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.92 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів").

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

В частині 2 ст. 40 КЗпП України зазначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частиною 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Згідно ч. 3 ст. 492 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.92 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Під час розгляду справи судом на виконання вимог Вищого адміністративного суду України зобов'язано відповідача надати суду докази та письмові пояснення на зауваження суду касаційної інстанції.

Відповідачем надано суду копії штатних розписів ліквідованого Державного казначейства України та новоутвореної як його правонаступника Державної казначейської служби України. З яких вбачається, що головою Державного казначейства України на 2010 рік затверджено граничну чисельність працівників Державного казначейства України у кількості 340 штатних одиниць. Із них у Департаменті консолідованої фінансової звітності 33 штатні одниниці.

Водночас, згідно штатного розпису Державної казначейської служби України на 2011 рік, було затверджено штат у кількості 301 штатна одиниця. Із них у Департаменті консолідованої звітності 23 штатні одниці.

Отже, фактично відбулось скорочення штату Державного казначейства на 39 одиниць, із них у Департаменті консолідованої звітності 10 штатних одниць.

З матеріалів справи вбачається, що посада, яку обіймала позивач, була скорочена, також було скорочено посаду провідного спеціаліста, замість вказаних посад введено посади головного казначея.

У зв'язку із чим, як зазначалося, 23 грудня 2011 року ОСОБА_1, запропоновано посаду головного державного казначея відділу видатків та обслуговування кошторисів розпорядників коштів та інших клієнтів управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва.

Під час розгляду справи судом встановлено, що від запропонованої посади ОСОБА_1 відмовилась, з тих підстав, що вона бажає працювати у центральному апараті Державної казначейської служби України, а вказана посада, яку їй запропоновано є дикретною, у зв'язку із чим позивач прийняла таке рішення.

Позивач також повідомила, що інших посад за її спеціальністю або іншої наявної роботи у центральному апараті Державної казначейської служби України їй не пропонувалося.

Так, згідно витягу із штатного розпису Департаменту консолідованої звітності Державної казначейської служби України станом на 28.03.2012 року у Департаменті вакантна лише одна посада - начальника відділу звітності головних розпорядників коштів (з 03.03.2012 року).

Однак, на виконання вимог ухвали суду від 22.04.2015 року та судового запиту від 25.08.2015 року відповідачем не надано відомості щодо наявності/відсутності інших вакантних посад які відповідно до своєї кваліфікації могла обіймати ОСОБА_1 в апараті Державної казначейської служби України станом саме на час її звільнення - 28 грудня 2011 року.

На думку суду, пропозиція зайняти посаду в структурі іншої юридичної особи не може бути розцінена як дійсне виконання відповідачем вимог, покладених на нього ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Разом з цим, частиною третьою статті 184 КЗпП встановлено заборону звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Таке звільнення допускається лише у випадку повної ліквідації підприємства, установи, організації, але з обов'язковим працевлаштуванням.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що за вказаних обставин позивач була звільнена з посади без дотримання вимог ст. ст. 40 та 492 КЗпП України, а тому наявні правові підстави для задоволення даного позову.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі незаконного звільнення працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач до звільнення займала посаду головного спеціаліста відділу фінансової звітності про виконання державного бюджету Департаменту консолідованої фінансової звітності, а отже і має бути поновлена на цій посаді.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що, в разі відсутності посади головного спеціаліста відділу фінансової звітності про виконання державного бюджету Департаменту консолідованої фінансової звітності (з об'ємом повноважень, які існували на дату звільнення) роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику іншу посаду, а в разі незгоди працівника на іншу роботу, роботодавець зобов'язаний виконати судове рішення, здійснивши відповідні зміни в організації праці».

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд керується наступним.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю в Україні при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

На вимогу суду відповідачем не надано довідку про заробітну плату ОСОБА_1 для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Не зважаючи на значний час наданих для надання витребуваного судом доказу, відповідач ухилився вид виконання цього судового рішення.

У зв'язку із цим, колегія суддів з метою повного захисту прав позивача вважає за необхідне зобов'язати Державну казначейську службу України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 29.12.2011 року (з наступного дня після звільнення).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірності звільнення позивача з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, однак, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Беручи до уваги наведену процесуальну норму суд вважає, що постанова у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення суми середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Державного казначейства України від 28.12.2011 р. № 1245-к "Про звільнення".

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу фінансової звітності про виконання державного бюджету Департаменту консолідованої фінансової звітності Державного казначейства України.

4. Зобов'язати Державну казначейську службу України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 29.12.2011 року по 17.09.2015 року.

5. Допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді посаді головного спеціаліста відділу фінансової звітності про виконання державного бюджету Департаменту консолідованої фінансової звітності Державного казначейства України та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Суддя Р.О. Арсірій

Судді І.О. Іщук

О.П. Огурцов