Справа № 2а-6130/12/1470
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2014-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2014 р.м.ОдесаСправа № 2а-6130/12/1470

Категорія: 8.3.2 Головуючий в 1 інстанції: Мороз А. О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Бойка А.В.,

суддів: Танасогло Т.М.,

ОСОБА_1,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті ОСОБА_1 апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 травня 2013 року по справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень від 12.11.2012 року №, №, -

В С Т А Н О В И В:

23.11.2012 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Миколаївської області Державної податкової служби (правонаступником якої є Державна податкова інспекція у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області) про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 12.11.2012 року № НОМЕР_1 про збільшення грошового зобовязання з ПДВ в сумі 42 754, 75 грн., з яких 34 641 грн. за основним платежем та 8 113,75 грн. за штрафними санкціями, та податкового повідомлення-рішення від 12.11.2012 року № НОМЕР_2 про збільшення грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 262 345,15 грн., з яких 209 876,12 грн. за основним платежем та 52 469,03 грн. за штрафними санкціями.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 23.05.2013 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 12.11.2012 року № НОМЕР_2.

Визнано протиправним і скасовано податкове повідомлення-рішення від 12.11.2012 року № НОМЕР_1 в частині визначення грошового зобов'язання і податку на додану вартість в сумі 26493,04 грн. і штрафної (фінансової) санкції в розмірі 6535,58 грн.

В решті адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, 07.08.2013 року відповідачем подано апеляційну скаргу на вказану постанову суду.

Апелянт зазначає, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим ставиться питання про скасування постанови Миколаївського окружного адміністративного суду від 23.05.2013 року та постановлення нової, якою в задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть учать у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 27.09.2012 року по 17.10.2012 року державною податковою інспекцією у Центральному районі м. Миколаєва Миколаївської області Державної податкової служби була проведена планова виїзна документальна перевірка дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 за період з 01.01.2009 року по 31.12.2011 року.

За результатами вказаної перевірки складено акт від 24.10.2012 року № 726/17-208/НОМЕР_3, на підставі якого державною податковою інспекцією у Центральному районі м. Миколаєва Миколаївської області Державної податкової служби винесено податкові повідомлення-рішення від 12.11.2012 року № НОМЕР_1 про збільшення позивачу грошового зобовязання з податку на додану вартість в сумі 34 641 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 8113,75 грн. та № НОМЕР_2 про збільшення позивачу грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 209 876,12 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 52 469,03 грн. (т. 1 а.с. 9-77).

В ході проведеної перевірки податковим органом встановлено порушення позивачем п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України в результаті чого позивачем занижено податок на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за 2011 рік на суму 209876,12 грн. та пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», ст. 198 п. 198.4., 198.6 Податкового кодексу України, що призвело до заниження позивачем суми податку на додану вартість, яка підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 89514,0 грн.

Судом першої інстанції було встановлено, що в наступному, надаючи відповідь на заперечення на акт перевірки, відповідач вніс до останнього зміни, виклавши п. 3 висновку акту перевірки в такій редакції: «Встановлено порушення ст. 7 п. 7.4. пп. 7.4.5. Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого занижено ПДВ в сумі 34641,0 грн.». При цьому, відповідач проти цих обставин не заперечив.

В акті перевірки податковим органом встановлено розбіжність між валовим доходом, відображеним позивачем в податковій декларації про доходи за період з 01.01.2011 року по 31.12.2011 року з даними про суми валового доходу, встановленими в ході перевірки на суму 1234562,50 грн. внаслідок віднесення позивачем до складу валових витрат суми витрат, які безпосередньо не повязані з одержанням доходу, а саме: вартість паливо-мастильних матеріалів (бензин А-95), витрати на страхування, придбання компютерної техніки, придбання будівельних матеріалів для ремонту та перебудови власної квартири, інші витрати, які безпосередньо не повязані з отриманням доходу (вартість закупленого, але не реалізованого товару) та суми витрат по правочинах, за якими не встановлено реальності здійснення господарських операцій.

Таким чином, податковий орган дійшов висновку про завищення позивачем валових витрат, що призвело до заниження валового доходу.

Також податковим органом встановлено, що ФОП ОСОБА_2 завищив податковий кредит у період 2009-2011 року у зв'язку з включенням до податкового кредиту сум ПДВ, які не підтверджено податковими накладними по контрагентам: ТОВ «Торгкомплект», ТОВ «Торгове обладнання», ТОВ «Ресторан Комплект Сервіс», ТОВ «ОСОБА_3 Компані», ТОВ «А-Профі», ТОВ «Макрос», ТОВ «ДЕ Груп», ТОВ «Кій-В», ТОВ фірма «Кодаки» ЛТД, ПП «Майстер-1», ТОВ «Комплектспецтрейдмарк», ТОВ «СТ Україна», ТОВ «Володимир», ТОВ «Паритет-78», ТОВ «Торгівельна компанія «Промастер», ТОВ «Тісона», ТОВ «Профпосуд», ТОВ «Торговий дім Побуттехніка», ОСОБА_4, Сертифікаційний центр, а також у зв'язку із включенням до складу податкового кредиту витрат, не повязаних з діяльністю по податковим накладним за пальне (ПП «Лукойл Україна») та по податковій накладній за компютер (ПП «Тісона»).

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно часткового задоволення позовних вимог ФОП ОСОБА_2, зважаючи на наступне:

Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно акту перевірки спільними підставами для нарахування позивачу як податку на доходи фізичних осіб так і податку на додану вартість, став висновок відповідача про безтоварний характер господарських правовідносин позивача із ПП "Тісона", що потягло невірне визначення розміру валових витрат і податкового кредиту; витрати, які, на думку ДПІ, не пов'язані із господарською діяльністю позивача (вартість придбаних паливно-мастильних матеріалів, витрати на страхування, придбання комп'ютеру).

Податковий орган посилався на те, що кошти сплачені позивачем за товар, придбаний у ПП "Тісона" були безпідставно віднесені до валових витрат і податкового кредиту, оскільки контрагент відсутній за зареєстрованим місцезнаходженням, не має ресурсів для ведення господарської діяльності. В акті перевірки зазначено, що відповідно до баз даних ДПС, податкової звітності, матеріалів перевірки ПП «Тісона» та інших джерел інформації, одержаних в ході проведення перевірки ФОП ОСОБА_2 по взаєморозрахункам з контрагентом ПП «Тісона» встановлено укладення цивільно-правових відносин не спрямованих на настання правових наслідків.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно п.198.2 ст. 198 Кодексу датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг чи дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Кодексу податковий кредит звітного періоду складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п. 198.6 Кодексу не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

В свою чергу, слід зазначити,що юридичним фактом, який породжує право платника на податкову вигоду (зокрема, у вигляді права на зменшення об'єкта оподаткування ПДВ на суму податкового кредиту), є реальність господарської операції.

За відсутності факту придбання товарів відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту.

Підтвердженням реального здійснення господарської операції є первинні документи, які свідчать про фактичну поставку товарів продавцем та їх отримання покупцем, документи, підтверджуючі використання вказаних товарів у власній господарській діяльності.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Вимоги до первинних документів містяться у ст. 9 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», зокрема вони повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення та мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

З матеріалів справи та акту перевірки вбачається, що у перевіряємий період ФОП ОСОБА_2 здійснював господарські операції з ПП «Тісона» щодо придбання товару, за результатом яких позивачем було задекларовано податковий кредит.

У підтвердження фактичного виконання ПП «Тісона» господарських операцій по поставці товару позивачем були надані податкові накладні, видаткові накладні, акти здачі-прийняття робіт.

Дослідивши подані підприємством документи, колегія суддів приходить до висновку, що первинні документи оформлені належним чином та містять достатню інформацію відносно змісту та вартості господарських операцій, та дають змогу вважати, що господарські операції реально відбулися і тягнуть настання реальних правових наслідків.

В свою чергу, як вбачається з акту перевірки, податковий орган дійшов висновку щодо завищення позивачем податкового кредиту по взаємовідносинам з ПП «Тісона» у зв'язку з дослідженням актів про неможливість проведення зустрічних звірок цього контрагента позивача.

При цьому, з наданих актів про неможливість проведення зустрічної звірки ПП «Тісона» вбачається, що неможливість здійснення перевірки ПП "Тісона" повязана з відсутністю підприємства за зареєстрованим місцезнаходженням.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що лише факт відсутності підприємства за зареєстрованою адресою або неможливість проведення його перевірки, не може розглядатись в якості доказу беззаперечної неможливості здійснення підприємством господарської діяльності, без наявності інших доказів.

Слід зазначити, що без дослідження та оцінки первинних документів, якими фіксуються факти здійснення господарських операцій, висновки будь-яких актів інших податкових органів не можуть бути покладені в основу висновку про безтоварність операцій між позивачем та його контрагентом, оскільки питання правильності відображення платником в обліку проведених господарських операцій досліджуються податковим органом саме при проведенні податкової перевірки платника з дослідженням фінансово-господарських документів, пов'язаних з нарахуванням і сплатою податку.

Крім того, судом першої інстанції вірно встановлено, що діючим податковим законодавством передбачено складення акту (довідки) за наслідками проведення одного з видів перевірок, передбачених ст. 75 ПК України або акта про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання, тоді як жодним нормативним актом не передбачено можливості складання податковим органом акту про неможливість підтвердження факту реального здійснення господарських операцій суб'єкта господарювання.

В свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Зважаючи на зазначене, допущені постачальниками певні порушення податкового законодавства тягнуть негативні наслідки саме для таких постачальників та не впливають на право позивача (добросовісного платника податку) на віднесення до складу валових витрат та податкового кредиту сум, сплачених постачальникам товару.

Податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від фактичної сплати контрагентами податку до бюджету, від перебування постачальників за юридичною адресою, а також від їх господарських та виробничих можливостей.

В акті перевірки податковий орган також посилався на нікчемність укладених між ФОП ОСОБА_2 та ПП «Тісона» правочинів. З цього приводу колегія суддів зазначає наступне:

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, згідно із якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Необхідними умовами для визнання угоди нікчемною в силу вимог ст. 228 Цивільного кодексу України є її укладання з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних протиправних наслідків.

При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Проте, існування відповідних обставин у даній справі податковим органом не доведено.

Крім того, жодним нормативно-правовим актом не визначено право податкового органу самостійно надавати оцінку укладеним (вчиненим) договорам з визначенням їх нікчемними, недійсними із застосуванням відповідних наслідків в результаті вчинення таких правочинів оскільки правочини, що мають ознаки оспорюваності, визнаються недійсними в судовому порядку та за рішенням суду.

З огляду на зазначене, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно недоведеності відповідачем факту відсутності постачання товару позивачу від ПП "Тісона", та, відповідно відсутності підстав для зменшення позивачі валових витрат та податкового кредиту.

Іншими порушеннями, виявленими в ході проведення перевірки стало повторне віднесення позивачем до складу податкового кредиту сум ПДВ, а також завищення податкового кредиту у період 2009-2011 року у зв'язку з включенням до податкового кредиту сум ПДВ, які не підтверджено податковими накладними.

Так, в ході проведення перевірки податковим органом було виявлено, що позивачем віднесено до складу податкового кредиту суму ПДВ в розмірі 2075грн. в жовтні і листопаді 2011 р. за податковою накладною № 863 від 30 вересня 2011 року, виданою ПП "Тісона".

Зазначене порушення жодним чином не спростовано позивачем.

Крім того, податковим органом встановлено, що позивачем було віднесено до складу податкового кредиту суми ПДВ, які на момент перевірки не були підтверджені податковими накладними.

Відповідно до п.п. 7.2.3 п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобовязань продавця у двох примірниках, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

П.п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

На підтвердження помилковості висновків ДПІ в цій частині, позивач надав суду податкові накладні від контрагентів ТОВ "Торгкомплект", ТОВ "Торгове обладнання", ТОВ "Ресторан Комплект Сервіс", ТОВ "Де Груп", ТОВ "Кодаки" ЛТД, ТОВ "ОСОБА_3 Компані".

В свою чергу, судом першої інстанції було вірно встановлено, що співставлення сум, які зазначені в наданих позивачем податкових накладних із сумами, які зазначені в реєстрах отриманих та виданих податкових накладних, а також із даними акту перевірки, свідчить про те, що позивач подав суду інші податкові накладні, ніж ті, відсутність яких зафіксована актом перевірки.

Таким чином, висновок податкового органу про завищення позивачем податкового кредиту по ТОВ "Торгкомплект" на суму ПДВ 3472,0 грн., ТОВ "Торгове обладнання" на 256,0 грн., ТОВ "Ресторан Комплект Сервіс" на 330,0 грн., ТОВ "Де Груп" на 167,0 грн., ТОВ "Кодаки" ЛТД на 288,79 грн., ТОВ "ОСОБА_3 Компані" на 180,0 грн., ТОВ "Макрос" на 1379,17 грн. є обґрунтованим.

При цьому, в ході розгляду справи встановлено, що посилання податкового органу на відсутність у позивача податкових накладних від ТОВ "СТ Україна" на суму ПДВ 323,84 грн., ПП "Техноцентр Маяк" на 22,50 грн. і ТОВ "Український сертифікаційний центр" на 12,0 грн., ПДВ, по яких суми ПДВ включені до складу податкового кредиту є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи (т. 2 а. с. 6-8).

З огляду на все вищевикладене, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції стосовно правомірності визначення податковим органом позивачеві податкового зобовязання з податку на додану вартість в сумі 6072,96 грн. (3472+256+330+167+288,79+180+1379,17=6072,96), зважаючи на неправомірне формування податкового кредиту на вказану суму по господарським операціям, не підтвердженими податковими накладними.

В свою чергу, нарахування податковим органом позивачу ПДВ в сумі 358,34 грн. (323,84+22,50+12=358,34) і застосування 25% штрафу від цієї суми в розмірі 89,58 грн. є протиправним, а тому податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 в цій частині підлягає скасуванню, як і в частині

Що стосується посилання податкового органу на включення до складу податкового кредиту витрат, не повязаних з діяльністю по податковим накладним за пальне (ПП «Лукойл Україна») та по податковій накладній за компютер (ПП «Тісона»), слід зазначити наступне:

Судом першої інстанції вірно встановлено, що особливість статусу фізичної особи-підприємця як суб'єкта господарських і податкових правовідносин полягає в тому, що він діє виключно від власного імені, без утворення іншого суб'єкта господарювання, яким зазвичай є юридична особа та в своїй господарській діяльності використовує все майно, яке йому належить, тобто в даному випадку неможливо відокремити майно, яке використовується фізичною особою для ведення підприємницької діяльності від іншого майна.

Про це свідчать також положення ст. 52 ч. 1 Цивільного кодексу України, згідно яких фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

В акті перевірки зазначено, що позивачем було неправомірно віднесено до складу валових витрат витрати на придбання паливно-мастильних матеріалів. Однак, в ході розгляду справи було встановлено, що згідно акту перевірки за ФОП ОСОБА_2 зареєстровано 2 автомобілі.

Зважаючи на зазначене суд першої інстанції вірно не знайшов підстав вважати, що витрати на придбання паливно-мастильних матеріалів, не пов'язані із господарською діяльністю позивача.

Особливості визначення складу витрат на виплати фізичним особам згідно з трудовими договорами та договорами цивільно-правового характеру визначаються статтею 142 Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 142.2. абз. 2 цієї статті, якщо відповідно до договору довгострокового страхування життя, договору довірчого управління або будь-якого виду недержавного пенсійного забезпечення платник цього податку зобов'язаний сплачувати за власний рахунок страхові платежі (страхові премії, страхові внески), пенсійні внески до недержавних пенсійних фондів та внески на рахунки учасників фондів банківського управління найманої ним фізичної особи, то такий платник податку має право включити до складу витрат кожного звітного податкового періоду (наростаючим підсумком) суму таких внесків, загальний обсяг якої не перевищує 25 відсотків заробітної плати, нарахованої такій найманій особі протягом податкового року, на який припадають такі податкові періоди.

З огляду на зазначене, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач має право віднести до складу валових витрат страхові платежі, в сумі, яка не перевищує 25% заробітної плати, нарахованої протягом податкового року.

Відповідач не надав доказів того, що сума страхового платежу в розмірі 6000 грн., є більшою вищенаведеного критерію, а тому посилання податкового органу на завищення позивачем валових витрат в цій частині є необґрунтованим.

В даному випадку вірною є думка суду першої інстанції стосовно того, що позивач не позбавлений права включити до складу валових витрат страхові платежі за власне страхування, що має місце в даному спорі. Крім того, можливим є віднесення до складу валових витрат, коштів сплачених страховій компанії.

Крім того, необґрунтованим є висновок Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Миколаївської області Державної податкової служби про необґрунтованим віднесення позивачем до складу валових витрат коштів на придбання комп'ютеру.

Зазначений висновок податковий орган обґрунтовує відсутністю у позивача найманих працівників, які б могли його використовувати.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що податкове законодавство не ставить можливість формування валових витрат в залежність від наявності чи відсутності найманих працівників. Єдиним критерієм є те, що витрати повинні бути пов'язані із оплатою вартості товарів, які в подальшому використовуються в господарській діяльності.

Придбання комп'ютеру цілком обумовлюється його використанням в господарській діяльності позивача.

З огляду на зазначене, висновки податкового органу про завищенні позивачем валових витрат в цій частині є безпідставними.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи відсутність доказів на підтвердження обставин, на які посилається відповідач, суб'єктивний та оціночний характер доводів, якими це підтверджується, наявність первинних документів на підтвердження здійснення господарської діяльності позивачем, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про протиправність податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва від 12 листопада 2012 р. № НОМЕР_2, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на 209876,12 грн. і застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 52469,03 грн..

В свою чергу, податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва № НОМЕР_1 підлягає визнанню протиправним та скасуванню в частині визначення грошового зобов'язання із ПДВ в сумі 26493,04 грн. і штрафу в розмірі 6535,58 грн.

Оскільки судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи, правильно по суті вирішено справу, та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, відповідно до ст. 200 КАС України за наслідками розгляду апеляційних скарг на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а постанову суду без змін.

Керуючись ст. ст. 184, 185, 197, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 травня 2013 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст.254 КАС України, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: Бойко А.В.

Судді: Танасогло Т.М.

ОСОБА_1