Справа № 2а-11651/11/1370
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2015-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2015 р. Справа № 36949/12/9104

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Заверухи О.Б.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Андрушківа І.Я.,

представника відповідача Чубак Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2012 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційний консультативний центр «КИЯС» до Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова про визнання протиправним податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

26.10.2011 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційний консультативний центр «КИЯС» звернулося в суд з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просило визнати нечинним (протиправним) податкове повідомлення-рішення відповідача від 28.04.2011 року № .

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що висновки контролюючого органу, викладені в акті позапланової виїзної перевірки про нікчемність фінансового-господарських операцій щодо неможливості здійснення таких з підстав відсутності офісних, виробничих приміщень, земельних ділянок, транспортних засобів (трудових ресурсів) у ПП «Бізнесгруп» є безпідставні та ґрунтуються на припущеннях, спростовується первинними документами щодо факту отримання товару та документами по факту реалізації придбаного товару у ПП «Бізнесгруп», внаслідок чого отримано прибуток. Окрім того зазначено, що Товариство не несе відповідальності щодо порушення податкового законодавства його контрагентом ПП «Бізнесгруп». За такі дії настає відповідальність та негативні наслідки саме щодо цього господарюючого суб'єкта.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2012 року адміністративний позов задоволено. Скасовано податкове повідомлення-рішення від 28.04.2011 року № прийняте Державною податковою інспекцією у Галицькому районі м. Львова.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх та беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності прийнятого ним рішення. Також, судом не встановлено порушень позивачем податкового законодавства, тому відсутні підстави застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) на підставі п.123.1 ст.123 Податкового кодексу України.

Не погодившись з вищенаведеною постановою, Державна податкова інспекція у Галицькому районі м. Львова подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційний консультативний центр «КИЯС» зареєстровано Виконавчим комітетом Львівської міської ради за №1 016249, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію від 13.09.2000р.(а.с.69-70). Станом на момент проведення перевірки перебувало на обліку в ДПІ у Галицькому районі м.Львова. В період, що перевірявся було платником податку на додану вартість.

ДПІ у Галицькому районі м. Львова проведено позапланову виїзну перевірку Товариства з питань дотримання вимог діючого законодавства у сфері оподаткування під час здійснення фінансово-господарських взаєморозрахунків з ПП «Бізнесгруп» за період 2010 року, за результатами якої ДПІ прийшла до висновку про порушення Товариством п.п.7.2.3 п.7.2, п.п.7.4.1, п.п.7.4.5 п.п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03 квітня 1997 року №168/97-ВР з наступними змінами та доповненнями (далі - Закон №168), ч.1 ст.203, ст.215, п.1 ст.216, ст.228 ЦК України, в результаті чого занижено ПДВ на загальну суму 23 051,67грн., в тому числі за травень 2010 року, що викладено в Акті перевірки від 07.04.2010р. №1138/23-209/31144689.(а.с.34-43)

Проведеним аналізом автоматичної інформаційної системи ДПА у Львівській області (АІС ОР) та на основі акта документальної перевірки від 21.09.2010р. ДПІ у Франківському районі м.Львова №4326/23-4/36828601 встановлено, що у ПП «Бізнесгруп» відсутні виробничі потужності, трудові ресурси, транспортні засоби, що вказує на неможливість фактичного здійснення господарської діяльності щодо придбання Товариством крану мостового на суму 138 310,00 грн., в т.ч. ПДВ 23 051,67 грн. від ПП «Бізнесгруп».

На підставі Акта перевірки ДПІ прийнято податкове повідомлення-рішення від 28.04.2011р. №, яким Товариству визначено податкове зобов'язання з ПДВ за основним платежем на суму 23051,67 грн. та штрафні (фінансові) санкції (штрафи) на суму 5762,92 грн.(а.с.57).

В порядку процедури адміністративного оскарження податкове повідомлення рішення від 28.04.2011р. № залишено без змін, а скарги Товариства - без задоволення.

Статтею 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку. Відповідно до ст. 9 названого Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно із п. 1.7. ст. 1 Закону України «Про податок на додану вартість» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), податковий кредит сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом. Відповідно до пп. 7.2.3. п. 7.2. ст. 7 цього Закону, податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надаються покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом. Податкова накладна виписується на кожну повну або часткову поставку товарів (робіт, послуг). У разі коли частка товару (робіт, послуг) не містить відокремленої вартості, перелік (номенклатура) частково поставлених товарів зазначається в додатку до податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом державної податкової служби України, та враховується у визначенні загальних податкових зобов'язань.

Відповідно до пп. 7.4.1., пп. 7.4.4., пп. 7.4.5. п.7.4 ст.7 цього ж Закону, податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку у звітному періоді, у звязку з придбанням або виготовленням товарів та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, при цьому такі суми повинні бути підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами, визначеними цим Законом).

Згідно із підп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону «Про податок на додану вартість» датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: 1) або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; 2) або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

З матеріалів справи, а саме з Договору поставки товару №26/10 від 26.04.2010р., укладеного між Товариством (Постачальник) та ТзОВ «Радехівський цукор»(Покупець), слідує, що предметом було постачання крана мостового вантажопідіймальністю 10 т прольотом 10,75 м, вартість якого становить 139 266,00 грн. в т.ч. ПДВ 23 211,00 грн. Також, з Договору підряду №28/10 від 26.04.2010р., укладеного Товариством (Підрядник) та ТзОВ «Радехівський цукор» (Замовник), слідує, що предметом було зобов'язання виконати роботу: монтаж металоконструкцій, електрообладнання вантажопідіймального мостового крана згідно вимог комітету Держгірпромнагляду України, вартість робіт складає 28 980,00грн. в т.ч. ПДВ 4830,00грн. На виконання угод з ТзОВ «Радехівський цукор» Товариство та ПП «Бізнесгруп» уклали договір купівлі-продажу товарів №29 від 28.04.2010р., предметом якого були зобов'язання передати на умовах договору товар, визначений у Додатку №1 щодо поставки крана мостового вантажопідіймальністю 10 т та прольотом 10,75 м, який є невід'ємною частиною договору.

Розрахунки між субєктами господарювання за відвантажений товар проводились у безготівковій формі.

У розумінні пункту 1.32 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994р. №334 з наступними змінами та доповненнями, господарська діяльність будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі, коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Відповідно до пп. 7.4.4. та пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» існує два випадки, за яких неможливе включення витрат по сплаті ПДВ до податкового кредиту, а саме: придбання товарів (послуг), які не призначені для їх використання в господарській діяльності платника податку, та відсутність податкової накладної. При цьому, Закон України «Про податок на додану вартість»не передбачає обов'язку або права одного платника податків контролювати господарські операції чи показники податкової звітності іншого платника податків.

Факт реального здійснення господарських операцій позивач довів долученими до матеріалів справи письмовими доказами, а саме: договір № 26/10 від 26.04.2010 року, договір № 28/10 від 26.04.2010 року, договір № 29 від 28.04.2010 року та додаток № 1 до цього договору; видаткові накладні №РН-5-26007 від 26.05.2010 року, №РН-0000001 від 18.06.2010 року, податкова накладна від 26.05.2010р. №; довіреність №330 від 17.06.2010р.; товарно-транспортна накладна серії 01 АЛТ № 1060 від 18.06.2010р.; Акт здачі-приймання виконаних робіт по договору №28/10 від 26.04.2010р.; копії платіжних доручень №102 від 30.08.2010р. на суму 20 000,00грн., №88 від 20.08.2010р. на суму 20 000,00грн., №107 від 02.09.2010р. на суму 118 130,00грн.(а.с.60-61,78-85, 91-94, 114-117).

Наведеними документами, які, як вбачається з їх змісту, відповідають вимогам до первинних документів, встановленим Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підтверджується фактичне отримання позивачем товарів від контрагента ПП «Бізнесгруп».

Також зазначена податкова накладна не мала недоліків, а порядок її заповнення відповідає чинному на момент її виписки законодавству.

Отже, з дня отримання податкових накладних у позивача виникло право формувати податковий кредит по взаєморозрахунках з даними контрагентами.

На момент здійснення господарських операцій з позивачем ПП «Бізнесгруп» було зареєстроване у встановленому порядку, не виключене з ЄДРПОУ, перебувало на обліку в органах державної податкової служби та було зареєстровано платником податків на додану вартість.

Враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів дійшла висновку, що на підставі належних, допустимих та достатніх доказів встановлено факт реального придбання ТзОВ «Виробничо-комерційний консультативний центр «КИЯС» у ПП «Бізнесгруп» крану, який використовувався позивачем в господарській діяльності, що підтверджується первинними документами, які відповідають вимогам законодавства, тому у податкового органу не було законних підстав для висновків про неправомірність формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість по взаєморозрахунку з цим контрагентом за період, що перевірявся.

Щодо тверджень податкового органу про нікчемність договору, укладеного між ТзОВ «Виробничо-комерційний консультативний центр «КИЯС» та ПП «Бізнесгруп», колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлена презумпція правомірності правочину.

Загальні вимоги чинності правочину передбачені статтею 203 Цивільного кодексу України, у разі порушення яких настають правові наслідки, передбачені параграфом 2 глави 16 Кодексу.

Відповідно до приписів статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно зі статтею 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Частиною 4 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не надано доказів про умисність укладення угоди між позивачем та ПП «Бізнесгруп», з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а саме рішення суду у цивільній чи господарській справі, вироку суду у кримінальній справі або іншого належного доказу на підтвердження "безтоварності" здійснених позивачем господарських операцій. Висновок відповідача про "безтоварність" господарських операцій носить характер припущення, яке не підтверджено належними доказами.

Доводи відповідача про відсутність у спірного постачальника задекларованих основних засобів, матеріально-технічної бази, персоналу самі по собі не є доказом безтоварності господарських операцій за участю цього постачальника; ці доводи є оцінкою контрагента, за дії та поведінку якого позивач не може нести відповідальність. Крім того, у комерційній діяльності виконання поставок товарів, робіт, послуг не завжди вимагає наявності власних основних та транспортних засобів, значної кількості персоналу; звичаями ділового обороту встановлені й інші можливості залучення матеріальних ресурсів без реєстрації в уповноважених органах.

При цьому, колегія суддів вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумними сумнівом". Так, наведені відповідачем аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують реальність господарських операцій між позивачем та контрагентом, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.".

В той же час, відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено об'єктивних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності чи недотримання принципу належної обачності при виборі контрагента, як і не доведено правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що реальність господарської операції, вчиненої між позивачем та контрагентом підтверджується належним чином оформленими документами первинного бухгалтерського обліку, які стали підставою для формування показників сум податкового кредиту.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2012 року у справі № 2а-11651/11/1370 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.Б. Заверуха

Судді: О.М. Гінда

В.В. Ніколін