Справа № 2а/0370/105/11
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2011-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2011 року Справа № 2а/0370/105/11

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Каленюк Ж.В.,

при секретарі Ковальчуку С.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Луцької обєднаної державної податкової інспекції про скасування податкових повідомлень-рішень від 07 грудня 2010 року №/1 та № 1/1,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі підприємець ОСОБА_1, позивач) звернувся з адміністративним позовом з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог (а.с.55) до Луцької обєднаної державної податкової інспекції (далі Луцька ОДПІ, відповідач) про скасування податкових повідомлень-рішень від 07 грудня 2010 року № /1 в частині визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість (ПДВ) у сумі 16 136 грн. 00 коп. та штрафних санкцій у сумі 8 068 грн. 30 коп., всього у сумі 24 204 грн. 90 коп. та № 1/1 про визначення податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у сумі 22 249 грн. 75 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що оскаржувані повідомлення-рішення винесені Луцькою ОДПІ на підставі висновків акта виїзної планової перевірки від 12 жовтня 2010 року, якою встановлено факт порушення позивачем ст.13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» та п.19.1 «а» ст.19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», а також пп.7.7.1 п.7.7. ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість».

Однак із висновками податкової інспекції та винесеними рішеннями в частині нарахування податкових зобовязань в сумі 24 204 грн. 90 коп. та 22 249 грн. 75 коп. підприємець ОСОБА_1 не погоджується, вказуючи на їх невідповідність нормам податкового та цивільного законодавства стосовно визначення правочину купівлі-продажу рейок ясенових і букових та дошок дубових, вчиненого між ним та підприємцем ОСОБА_5М, нікчемним таким, що порушує публічний порядок. Спростовуючи висновок відповідача, позивач ОСОБА_1 посилається на податкові і видаткові накладні, платіжні доручення, які підтверджують факт поставки товару та його оплату, а отже, фактичне виконання господарських зобовязань сторонами. Вказаним документам не надана належна оцінка ні під час перевірки, ні під час розгляду скарг на повідомлення-рішення.

Висновок відповідача про нікчемність вказаного правочину ґрунтується виключно на припущеннях, оскільки ОСОБА_5 не надала для перевірки первинних документів ведення підприємницької діяльності, а в деклараціях та розшифровках до них відобразила придбання товарів у субєктів підприємницької діяльності, які мають ознаки сумнівності. З цих підстав всі правочини з участю ОСОБА_5 є нікчемними, в тому числі, і правочин між нею та підприємцем ОСОБА_1 Разом з тим, Луцькою ОДПІ не доведено, що цей правочин вчинений з метою, заздалегідь суперечною інтересам держави та суспільства, та не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач вважає, що мав усі підстави для відображення податного кредиту та валових витрат у звязку із поставкою товару ОСОБА_5, що підтверджується належними первинними документами. Просив скасувати повідомлення-рішення Луцької ОДПІ від 07 грудня 2010 року № /1 в частині нарахування йому податкових зобовязань у сумі 24 204 грн. 90 коп., а № 1/1 - повністю.

У письмовому запереченні проти адміністративного позову відповідач його вимог не визнав повністю. Відповідач пояснив, що під час перевірки та у ході розгляду скарг, поданих в порядку адміністративного оскарження податкових повідомлень-рішень, встановлено факт заниження податкових зобовязань з податку з доходів фізичних осіб підприємцем ОСОБА_1 на 22 249 грн. 75 коп. та ПДВ у сумі 16 137 грн. 00 коп. у звязку із завищенням податкового кредиту на 29 666 грн. 00 коп.

Зокрема, підприємець ОСОБА_1 у період з 01 липня 2007 року по 30 червня 2010 року займався виробництвом деревяних будівельних конструкцій та столярних виробів, виробництвом інших меблів, оптовою та роздрібною торгівлею меблями, перебуваючи на загальній системі оподаткування, обліку та звітності.

У цей період підприємець ОСОБА_1 провів в обліку придбання у підприємця ОСОБА_5 товарів (рейок букових, ясенових, дошок дубових) за видатковими та податковими накладними на загальну суму 177 997 грн. 78 коп., в тому числі ПДВ у сумі 29 666 грн. 30 коп. Суму ПДВ віднесено до складу податкового кредиту, а 148 331 грн. 48 коп. (витрати без ПДВ) до складу валових витрат.

Водночас, на підставі податкових декларацій підприємця ОСОБА_5 та розшифровок її податкових зобовязань за період з 01 січня 2007 року по 30 червня 2010 року встановлено, що останньою у розділі «Податковий кредит» відображено придбання товарів у субєктів підприємницької діяльності, які мають ознаки сумнівності (ПП «Астарк», у якого 18 жовтня 2005 року анульовано свідоцтво про реєстрацію платника ПДВ, а 25 серпня 2008 року рішенням суду припинено юридичну особу; ОСОБА_6 «С.К.С.- Техпром», у якого 20 жовтня 2005 року анульоване свідоцтво про реєстрацію платника ПДВ та рішенням суду ліквідовано юридичну особу у звязку із банкрутством; ОСОБА_6 «Катех 3», у якого свідоцтво про реєстрацію платника ПДВ анульовано 15 грудня 2005 року, а рішенням суду від 20 вересня 2005 року визнано недійсними установчі документи з моменту їх реєстрації; ОСОБА_6 «Союз Сервіс» ЛТД, у якого свідоцтво про реєстрацію платника ПДВ анульовано 15 грудня 2005 року та 18 березня 2009 року порушено кримінальну справу щодо посадових осіб підприємства, створеного без наміру здійснення статутної діяльності). Укладені підприємцем ОСОБА_5 правочини на придбання товарів у вищеназваних осіб є нікчемними в силу закону. Стосовно ОСОБА_5 13 січня 2010 року прокуратурою Волинської області порушено кримінальну справу за ознаками злочину ч.3 ст.212 Кримінального кодексу України (КК України) - ухилення від сплати податків, зборів (обов'язкових платежів).

Враховуючи цю інформацію, перевіркою зроблено висновок, що оскільки правочини підприємця ОСОБА_5 із придбання товарів визнані податковим органом нікчемними, то правочини, вчинені нею на подальшу реалізацію цих товарів є також нікчемними відповідно до ст.203, 215, 216, 228 Цивільного кодексу України, ч.1 ст.207 Господарського кодексу України, в тому числі, і вчинені з підприємцем ОСОБА_1

У звязку із нікчемністю правочину ОСОБА_1 безпідставно відніс до валових витрат 148 331 грн. 48 коп. та до складу податкового кредиту 29 666 грн., що призвело до заниження ним податкових зобовязань і є порушенням пп. 7.2.6 п.7.2., пп.7.4.1 п.7.4, п.7.5, пп.7.7.1 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», а тому на суму заниження податковою інспекцією нараховані зобовязання та штрафні санкції.

У задоволенні позову відповідач просив відмовити повністю.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримують з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог повністю та просять його задовольнити. Представник позивача суду додатково пояснив, що акт перевірки містить суперечливі твердження, оскільки з одного боку, податкова інспекція робить висновки про нікчемність правочину та у судовому засіданні стверджує про безтоварність господарських операцій позивача та підприємця ОСОБА_7, а з другого - в акті перевірки зазначено про подальше використання придбаного у ОСОБА_7 товару, зокрема, поставку після переробки ОСОБА_6 «Модерн експо» та на експорт. Відповідач свої висновки формує на припущеннях та не підтверджує належними та допустимими доказами про наявність умислу у ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ухилитися від сплати податків при вчиненні такої угоди, а тому донарахування податкових зобовязань є необґрунтованим.

Представники відповідача, кожен зокрема, у судовому засіданні, позовні вимоги не визнали з підстав, викладених у письмовому запереченні проти позову, податкові-повідомлення просили залишити без змін, а позов - без задоволення.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, представників відповідача, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що адміністративний позов слід задовольнити.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 24 січня 1992 року виконавчим комітетом Луцької міської ради зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується свідоцтвом серії В02 № 386481 (а.с.58). Підприємець ОСОБА_1 взятий на облік як платник податків у Луцькій ОДПІ (а.с.8, зворот).

З 24 вересня по 07 жовтня 2010 року ревізорами-інспекторами Луцької ОДПІ проведено планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового законодавства підприємця ОСОБА_1 за період з 01 липня 2007 року по 30 червня 2010 року, про що складено акт від 12 жовтня 2010 року № 7031/17-02/НОМЕР_1 (а.с.8-27).

Як вбачається з акта перевірки, підприємець ОСОБА_1 перебуває на загальній системі оподаткування, обліку та звітності та у періоді, що перевірявся, займався виробництвом деревяних будівельних конструкцій та столярних виробів, виробництвом інших меблів, оптовою та роздрібною торгівлею (а.с.9).

Актом перевірки зафіксовано факт порушення позивачем розділу IV ст.13 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 13-92 «Про прибутковий податок з громадян» (далі Декрет № 13-92), пп.19.1 «а» ст.19 Закону України від 22 травня 2003 року № 889-IV «Про податок з доходів фізичних осіб», що призвело до несплати податку з доходів фізичних осіб за 2008 рік у сумі 9 999 грн. 75 коп., за 2009 рік у сумі 12 249 грн. 97 коп., всього у сумі 22 249 грн. 72 коп., а також порушення п.2.3.1 п.2.1. ст.2, пп.3.1.1 п.3.1 ст.3, пп.7.3.1. п.7.3, пп.7.7.1 п.7.7.ст.7, ст.9 Закону України від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (у редакцій, чинній на час виникнення правовідносин, далі Закон № 168/97-ВР), що призвело до несплати ПДВ у сумі 46 063 грн. 00 коп., в тому числі, за січень 2008 року 1 440 грн. 00 коп., за лютий 2008 року 6 073 грн. 00 коп., за березень 2008 року 8 884 грн. 00 коп., за липень 2008 року 13 333 грн. 00 коп., за березень 2009 року 16 333 грн. 00 коп.

На підставі акта перевірки Луцькою ОДПІ 26 жовтня 2010 року прийнято податкові повідомлення-рішення (а.с.28) про визначення підприємцю ОСОБА_1 податкових зобовязань - №/0 у сумі 22 249 грн. 75 коп. з податку з доходів фізичних осіб (основного платежу) та № /0 у сумі 69 094 грн. 50 коп. (з них 46 063 грн. 00 коп. основного платежу та 23 031 грн. 50 коп. штрафних санкцій).

Не погоджуючись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями підприємець оскаржив їх в адміністративному порядку до Луцької ОДПІ (а.с.30). За наслідками адміністративного оскарження відповідно до рішення про результати розгляду первинної скарги від 01 грудня 2010 року № 17631/С/25-006 (а.с.31) Луцькою ОДПІ прийнято податкові повідомлення-рішення від 07 грудня 2010 року №/1 з визначенням податкового зобовязання з податку з доходів фізичних осіб у тій же сумі - 22 249 грн. 75 коп. та № /1, яким зменшено податкове зобовязання з податку на додану вартість на 20 293 грн. 50 коп. і остаточне податкове зобовязання становить 48 801 грн. 00 коп., в тому числі 32 534 грн. 00 коп. основного платежу та 16 267 грн. 00 коп. штрафних санкцій (а.с.29).

Вказані податкові повідомлення-рішення позивач отримав 23 грудня 2010 року, що підтверджується його підписом на корінцях повідомлень-рішень (а.с.96). Позивач ОСОБА_1 повідомлення-рішення від 07 грудня 2010 року №/1 оскаржує повністю, а повідомлення-рішення № /1 у сумі 24 204 грн. 90 коп. (з них 16 136 грн. 00 коп. основного платежу та 8 068 грн. 30 коп. штрафних санкцій).

З пояснень осіб, які беруть участь у справі, та матеріалів справи встановлено, що податкові зобовязання нараховано позивачу за господарськими операціями, відображеними у бухгалтерському та податковому обліку підприємця ОСОБА_1, у звязку із виконанням договорів поставки підприємцем ОСОБА_5 рейок букових та ясенових, дошок дубових на загальну суму 177 997 грн. 78 коп., в тому числі ПДВ 29 666 грн. 30 коп. Передача товару оформлена видатковими накладними від 19 травня 2008 року № 32, від 15 липня 2008 року № 57, від 16 лютого 2009 року № 17 із видачею податкових накладних відповідно на суму 30 000 грн. 00 коп., у тому числі ПДВ 5 000 грн. 00 коп. (а.с.38), 49 998 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ 8 333 грн. 00 коп. (а.с.39), 97 999 грн. 78 коп., в тому числі ПДВ 16 333 грн. 30 коп. (а.с.40). Оплату за товар покупцем проведено на розрахунковий рахунок постачальника, про що свідчать платіжні доручення від 16 травня 2008 року № 05/16/01, від 15 липня 2008 року № 07/15/06, від 16 лютого 2009 року № 02/16/0 на загальну суму 178 000 грн. (а.с.29-30).

Вказані правочини визнані Луцькою ОДПІ нікчемними в силу ст.ст.203, 215, 228 Цивільного кодексу України (ЦК України), ч.1 ст.207 Господарського кодексу України (ГК України) із застосуванням наслідків, передбачених ст.216 ЦК України, тобто, правочини є такими, що порушують публічний характер, вчинені з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства у звязку із ухиленням сторонами такого правочину від сплати податків.

Господарські операції відповідач піддав сумніву у звязку із тим, що підприємець ОСОБА_5 у розділі 2 декларації «Податковий кредит» за період з 01 січня 2007 року по 30 червня 2010 року відобразила придбання товарів у субєктів підприємницької діяльності, які мають ознаки сумнівності (ПП «Астарк», ОСОБА_6 «Катех 3», ОСОБА_6К.С.- Техпром». ОСОБА_6 «Союз Сервіс ЛТД», у яких у 2005-2006 роках анульовано свідоцтва про реєстрацію платника ПДВ, припинено або триває ліквідаційна процедура). Крім того, стосовно ОСОБА_5 13 січня 2010 року прокуратурою Волинської області порушено кримінальну справу за ст.212 ч.3 КК України (ухилення від сплати податків в особливо великих розмірах. Звідси ОСОБА_5 в подальшому у своїй господарській діяльності виписувала документи на реалізацію товарів, які раніше придбані за недійсними податковими накладними у субєктів підприємницької діяльності , які на час здійснення господарської операції були ліквідовані або щодо них проходила ліквідаційна процедура. Тобто, діяльність ОСОБА_5 не була спрямована на реальне настання правових наслідків за укладеними договорами, а була направлена на здійснення операцій, повязаних з отриманням податкової вигоди. Угоди, укладені підприємцем на подальшу реалізацію таких товарів ( в тому числі і з підприємцем ОСОБА_1В.) мають протиправний характер і є нікчемними.

Разом з тим, із такими висновками податкового орану суд не може погодитися з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України (ЦК України), зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з ч.2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. На підставі ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений ст.228 Цивільного кодексу України (ЦК України): правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст.14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за ст.228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

Відповідно до ч.1 ст.207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Доводи відповідача щодо нікчемності правочину, повязаного з поставкою товарно-матеріальних цінностей підприємцем ОСОБА_5, ґрунтуються на підставі акта планової виїзної перевірки цього підприємця за період з 01 січня 2007 року по 30 червня 2010 року (а.с.85-95).

Суд звертає увагу, що в даному акті перевірки відсутня інформація стосовно зобовязань ОСОБА_5 за угодою поставки товару підприємцю ОСОБА_1, що дає підстави вважати про неповну оцінку податковою інспекцією господарської діяльності останньої. Крім того, в акті перевірки також відсутні відомості щодо змісту господарських операцій із підприємствами, визначеними як сумнівні (ПП «Астарк», ОСОБА_6 «Катех 3», ОСОБА_6К.С.- Техпром», ОСОБА_6 «Союз Сервіс ЛТД»). Зважаючи на ту обставину, що названі підприємства не були єдиними контрагентами підприємця ОСОБА_5 (а.с.89-90), то наведене свідчить, що товар, поставка якого є предметом угоди між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, могла бути придбана таким продавцем не обовязково у названих субєктів підприємницької діяльності. У судовому засіданні відповідач не надав доказів на встановлення звязку між господарськими операціями у ланцюгу вказаних вище юридичних осіб, ОСОБА_5 та ОСОБА_1

Що стосується посилань відповідача на факт порушення кримінальної справи стосовно ОСОБА_5 контрагента ОСОБА_1В, то дана обставина не може бути підставою для висновків про нікчемність правочину, вчиненого між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, бо не підтверджена належними в розумінні ст.70 КАС України доказами: для встановлення умислу контрагента позивача порушити публічний порядок доказом наявності умислу порушити публічний порядок може бути лише обвинувальний вирок суду чи постанова про закриття провадження за нереабілітуючими обставинами. Такі докази щодо ОСОБА_1 у відповідача також відсутні.

Згідно зі ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Сторони самостійно визначають форму договору. В силу ст.638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідачем не надано доказів, які б свідчили про відсутність волевиявлення за істотними умовами договору однією із сторін чи про відсутність господарської компетенції сторін; спір між сторонами щодо недійсності договору відсутній.

Угода, укладена між позивачем та підприємцем ОСОБА_8 є двосторонньою, а за змістом - договором поставки. Згідно зі ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У судовому засіданні встановлено, що товар вручений покупцеві із підтвердженням видатковими та податковими накладними.

Відповідно до ч.1 ст.664 ЦК України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Відповідно до п.1 ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Матеріалами справи (накладними на товар, платіжними дорученнями, які є первинними документами згідно з ч.2 ст.3 Закону України від 16 липня 1999 року N 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"), стверджується факт здійснення господарських операцій. Податковим органом не встановлено та не доведено, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, чи ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом, а тому дані документи є підставою для бухгалтерського обліку.

Дана продукція (рейки ясенові та букові, дошки дубові), придбана позивачем, не є обмеженою в цивільному обороті, сама по собі операція з поставки також не може бути визначена як порушення встановленого порядку.

Факт проведення розрахунків між сторонами та подальше використання ОСОБА_1 придбаного товару у господарській діяльності відповідач не заперечує в акті перевірки від 12 жовтня 2010 року (а.с.12 п.2.1., а.с.23 п.2.3.2), але у судовому засіданні стверджує про безтоварність даних господарських операцій, що говорить про непослідовність та суперечливість висновків. Позивач підтверджує факт подальшого використання рейок ясенових та букових, дошок дубових, придбаних у ОСОБА_5, продажем деревяних виробів та матеріалів як на експорт, так і в межах України ОСОБА_6 «Модерн-експо», що узгоджується із його основними видами діяльності (а.с.59-84); вказані господарські операції досліджувалися податковою інспекцією під час перевірки ОСОБА_1; зауважень з цього приводу в ревізорів-інспекторів не виникло.

На час розгляду даної справи не було встановлено в порядку кримінального судочинства наявність умислу у сторін на укладення угод, спрямованих на ухиленні від сплати податків.

Отже, висновки Луцької ОДПІ про нікчемність правочину, вчиненого між підприємцями ОСОБА_1 та ОСОБА_8 ґрунтуються на припущеннях та не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами, не дивлячись на те, що судом оголошувалася перерва в судовому засіданні для надання можливості надати додаткові докази.

Судом на підставі пояснень осіб, які беруть участь у справі, та згідно з даними акта перевірки від 12 жовтня 2010 року також встановлено, що позивач на підставі отриманих від ОСОБА_5 видаткових та податкових накладних від 19 травня 2008 року № 32, від 15 липня 2008 року № 57, від 16 лютого 2009 року № 17 (а.с.38-40) відніс витрати, понесені при придбанні товару, до складу валових у сумі 148 331 грн. 48 коп. (у 2008 році 66 665 грн. 00 коп., у 2009 році 81 666 48 коп.), а ПДВ у сумі 29 666 грн. - до податкового кредиту (у лині 2008 року - 13 333 грн. 00 коп., у березні 2009 року 16 333 грн. 00 коп.).

Відповідно до ст.13 розділу IV Декрету № 13-92 оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. До складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України "Про оподаткування прибутку підприємств".

Згідно з п.5.1. ст.5 Закону України від 28 грудня 1994 року N 334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» (далі - Закон N 334/94-ВР) валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Факт використання придбаного товару у господарській діяльності було встановлено у судовому засіданні. Дана діяльність позивача є господарською у розумінні п.1.32 Закону № 334/94-ВР.

У діях позивача відсутні порушення пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону № 334/94-ВР: не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку. У позивача наявні видаткові та податкові накладні від 19 травня 2008 року № 32, від 15 липня 2008 року № 57, від 16 лютого 2009 року № 17, на підставі яких визначено суму валових витрат, датою збільшення яких позивачем визначено дату списання коштів з банківських рахунків платника податку на оплату товарів відповідно до пп.11.2.1 п.11.2 ст. 11 Закону № 334/94-ВР.

У судовому засіданні не знайшов підтвердження факт порушення позивачем пп.19.1 «а» ст.19 Закону України 22 травня 2003 року N 889-IV «Про податок з доходів фізичних осіб», відповідно до якого платники податку зобовязані вести облік доходів і витрат у обсягах, достатніх для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі коли такий платник податку зобов'язаний цим Законом подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податковий кредит. Водночас, у податковому повідомленні-рішенні від 07 грудня 2010 року № 1/1 наявне посилання на порушення цієї норми закону позивачем.

Визначаючи позивачу податкові зобовязання з ПДВ, відповідач вказував на порушення з боку останнього пп.7.2.6 п.7.2, пп.7.4.1 п.7.4, п.7.5 та пп.7.7.1. п.7.1. ст.7 Закону N 168/97-ВР.

Відповідно до пп.7.4.1 п.7.4 ст.4 вказаного Закону податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.6.1 ст.6 та ст.8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Як уже зазначалося, факт сплати позивачем ПДВ у ціні товару підтверджується платіжними дорученнями від 16 травня та 15 липня 2008 року (а.с.40, зворот), від 16 лютого 2009 року (а.с.57)

Згідно з пп.7.2.6 п.7.2. ст.7 Закону №168/97-ВР податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту. Актом планової виїзної перевірки підприємця ОСОБА_5 від 24 вересня 2010 року (а.с.85, зворот - п.1.4) підтверджується, що вона є платником ПДВ на підставі свідоцтва від 03 травня 2007 року № 100038605.

Відповідно до пп.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону №168/97-ВР право на податковий кредит у позивача виникло з дати здійснення першої з подій: або дати списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів або дати отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (відповідно до податкових накладних та платіжних доручень це 16 травня 2008 року, 15 липня 2008 року та 16 лютого 2009 року).

Суд зауважує, що ст.10 вказаного Закону передбачено індивідуальну відповідальність платників податків за визначення сум податку, а також за повноту та своєчасність його внесення до бюджету відповідно до закону. Вказане означає, що якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на податковий кредит у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови стосовно його формування та має необхідні документальні підтвердження його розміру і не може свідчити про наявність умислу уникнути від сплати податків.

Крім того, в акті планової виїзної перевірки ОСОБА_5 від 24 вересня 2009 року (а.с.88-90) вказано, що у періоді, коли виникли взаємовідносини із позивачем, ОСОБА_5 декларувала податкові зобовязання з ПДВ; відповідачем не доведено, що сума ПДВ, сплачена позивачем у ціні товару згідно з податковими накладними від 19 травня та 15 липня 2008 року та 16 лютого 2009 року не відображена у складі податкових зобовязань контрагента.

Підпунктом 7.7.1 п.7.7 ст.7 Закону №168/97-ВР визначено порядок обчислення і сплати податку: сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені законом для відповідного податкового періоду.

Зважаючи на дотримання позивачем умов щодо формування податкового кредиту та обчислення податкових зобовязань, посилання на порушення позивачем пп.7.7.1 п.7.7.ст.7 є необґрунтованим.

Згідно зі ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Повідомлення-рішення, прийняті відповідачем, про визнання протиправними та скасування яких просить позивач, перевірялися судом на відповідність критеріям, визначених у ч.3 ст.2 КАС України. Так прийняття рішення обґрунтовано зобовязує субєкта владних повноважень врахувати як обставини, на обов'язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації, уникаючи висновків, що базуються на припущеннях. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Всупереч наведеним вимогам відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх і безумовних доказів про наявність в діях позивача порушень при формуванні податкового кредиту з ПДВ та валових витрат за господарськими операціями із підприємцем ОСОБА_5, і не довів правомірності своїх рішень. І навпаки, на думку суду, позивачем підтверджено відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами виконання договору поставки товару з підприємцем ОСОБА_5, повне відображення господарської операції в бухгалтерському та податковому обліку та використання придбаного в господарській діяльності позивача. Таким чином, нарахування йому податкових зобовязань з ПДВ у сумі 16 136 грн. 00 коп. та штрафних санкцій у сумі 8 068 грн. 30 коп., всього у сумі 24 204 грн. 90 коп., а також податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у сумі 22 249 грн. 75 є безпідставним.

Виходячи з наведеного, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню повністю.

Приймаючи рішення у даній справі, суд виходить із повноважень, визначених ч.2 ст.162 КАС України, де передбачено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про скасування рішення, попередньо визнавши його протиправним. Тому адміністративний позов слід задовольнити шляхом прийняття постанови про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Луцької ОДПІ від 07 грудня 2010 року № /1 в частині визначення податкових зобовязань у сумі 24 402 грн. 90 коп. та № № 1/1 - у сумі 22 249 грн. 75 коп.

Згідно з ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Враховуючи наведене, з Державного бюджету України підлягає до стягнення на користь позивача 3 грн. 40 коп. судового збору, сплаченого при поданні адміністративного позову.

Керуючись ст.ст.2, 71, 94, 160 ч.3, 162, 163 КАС України, на підставі Закону України "Про податок на додану вартість", ст.13 Декрету Кабінету ,Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян", Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб", суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Луцької об'єднаної державної податкової інспекції від 07 грудня 2010 року № /1 в частині визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 16 136 грн. 00 коп. та штрафних санкцій у сумі 8 068 грн. 30 коп., всього у сумі 24 204 грн. 90 коп. (двадцять чотири тисячі двісті чотири грн. дев'яносто коп.).

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Луцької об'єднаної державної податкової інспекції від 07 грудня 2010 року № 1/1 про визначення податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у сумі 22 249 грн. 75 коп. (двадцять дві тисячі двісті сорок дев'ять грн. сімдесят п'ять коп.).

Присудити з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 3 грн. 40 коп. (три грн. сорок коп.).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ст.186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, яка буде складена у повному обсязі 14 лютого 2011 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ж.В. Каленюк