Справа № 802/2137/15-а
Суддя: Поліщук Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2015-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

09 вересня 2015 р. Справа № 802/2137/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

головуючого судді Поліщук Ірини Миколаївни,

суддів Заброцької Людмили Олександрівни

ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання: Крисько Ілони Володимирівни

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача 1: ОСОБА_3

представника відповідача 2: не з`явився

представника третьої особи: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_5

до: Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві

за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: управління Пенсійного фонду України в Оратівському районі Вінницької області

про: зобов'язання виконати певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_5 про зобов`язання головного державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень ОСОБА_6 виконати певні дії.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28.04.2015 року відповідачем безпідставно прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження № 41689783 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини № 40934/06 від 12.12.2013р. На думку позивача, приймаючи вказане рішення відповідач не врахував того факту, що рішення Європейського суду з прав людини № 40934/06 від 12.12.2013р. в частині зобов`язання виконати рішення національних судів, ухвалених на його користь, залишилось не виконаним.

Вважаючи рішення Європейського суду з прав людини № 40934/06 від 12.12.2013р. виконаним лише частково, ОСОБА_5 звернувся до суду з адміністративним позовом в якому просив:

відмінити постанову про закінчення виконавчого провадження № 41689783 від 28.04.2015 року та відновити виконавче провадження;

зобов`язати головного державного виконавця Єжова М.В. вчинити виконавчі дії для повного виконання рішення Європейського суду з прав людини № 40934/06 від 12.12.2013р. в частині виконання рішення національних судів.

Ухвалою суду від 15.07.2015р. за даним адміністративним позовом відкрито провадження у справі та призначено попереднє судове засідання.

У попередньому судовому засіданні 21.07.2015 року усною ухвалою суду, із занесенням до журналу судових засідання, замінено первинного відповідача - головного державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень ОСОБА_6, на належного відповідача Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Разом з тим, у попередньому судовому засіданні 27.07.2015 року ОСОБА_5 подав до суду заяву про уточнення та збільшення позовних вимог, в якій просив викласти прохальну частину позовної заяви в наступній редакції:

визнати неправомірною та відмінити постанову головного державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень ОСОБА_6 про закінчення виконавчого провадження № 41689783 від 28.04.2015р.;

зобов`язати Департамент Державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень Міністерства юстиції України вчинити виконавчі дії для повного виконання рішення Європейського суду з прав людини № 40934/06 від 12.12.2013р. «ОСОБА_4 та інші проти України» в частині виконання рішення національних судів;

зобов`язати Департамент Державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень Міністерства юстиції України виплатити ОСОБА_5 п`ятдесят тисяч гривень в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди причиненої в результаті безпідставного, довготривалого, неправомірного не виконання остаточного рішення Європейського суду з прав людини № 40934/06 від 12.12.2013р. «ОСОБА_4 та інші проти України».

Усною ухвалою суду від 27.07.2015 року, із занесенням до журналу судового засідання, судом прийнято заяву ОСОБА_5 про збільшення позовних вимог до розгляду.

Також, в судовому засіданні 27.07.2015 року судом постановлено ухвалу про задоволення заяви ОСОБА_5; визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду ОСОБА_5 з адміністративним позовом до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про зобов`язання виконати певні дії та відмову в задоволенні клопотання представника Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про залишення адміністративного позову без розгляду.

Крім того, усними ухвалами суду від 27.07.2015 року, із занесенням до журналу судового засідання, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - управління Пенсійного фонду України в Оратівському районі Вінницької області, а також залучено як другого відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві.

Ухвалою суду від 20.08.2015р. закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги, з урахуванням заяви про їх збільшення, підтримала у повному обсязі та, посилаючись на обставини, викладені в позові та її усних поясненнях, просила суд адміністративний позов задовольнити повністю.

Згідно з поданими письмовими запереченнями від 17.08.2015 року (Вхід. № 22160) (т. 1 а.с. 80-86), відповідач 1 (Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України) щодо заявленого позову заперечує повністю, вважаючи свої дії такими, що відповідають вимогам чинного законодавства.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні зазначену вище позицію підтримала повністю та просила відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача 2 (Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві) в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча, як слідує з матеріалів справи, про час, дату та місце його проведення повідомлявся належним чином.

Представник третьої особи в судовому засіданні підтримала позицію відповідача 1 та просила відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, оцінивши надані у справу докази, надавши їм юридичну оцінку, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 17 серпня 2007 року в адміністративній справі № 2-а-5582/07 (т. 1 а.с. 157-160) за позовом ОСОБА_5 до управління Пенсійного фонду України в Оратівському районі адміністративний позов ОСОБА_5 задоволено частково та зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Оратівському районі, зокрема:

здійснити перерахунок та виплатити недоотриману ОСОБА_5 пенсію як інваліду І групи, згідно Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" за період з 30.05.2006 року (включно), з урахуванням розміру мінімальної пенсії за віком, який, відповідно до ст. 66 Закону України "Про державний бюджет на 2006 рік" та у 2006 році: з 01.04.2006 року по 30.09.2006 року складав 359 грн., а з 01.10.2006 року по 31.12.2006 року - 366 грн., та згідно з ч. 3 ст. 62 Закону України "Про державний бюджет на 2007 рік" з 01.01.2007 року становив 383,80 грн. та з 01.04.2007 року становить 410,60 грн., а також враховуючи вимоги ч. 4 ст. 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", якою передбачено, що розмір пенсії позивача не може бути нижчим 10 мінімальних пенсій за віком (що станом на 17.08.2007 року становить 4106 грн.);

призначити ОСОБА_5 пенсію як інваліду І групи, на підставі та в порядку Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", з урахуванням положень Закону України "Про державний бюджет на 2007 рік", відповідно до якого з 01.04.2007 року розмір мінімальної пенсії за віком становить 410,60 грн.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30.09.2008 року (т. 1 а.с. 161-163) апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Оратівському районі залишено без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 17 серпня 2007 року в адміністративній справі № 2-а-5582/07 - без змін.

На виконання постанови суду від 17 серпня 2007 року в адміністративній справі № 2-а-5582/07 Вінницьким окружним адміністративним судом 30.10.2008 року видано виконавчий лист № 2-а-5582/07.

20 листопада 2008 року Вінницьким окружним адміністративним судом постановлено ухвалу (т. 1 а.с. 164-166) про роз`яснення постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 17 серпня 2007 року у адміністративній справі № 2-а-5582/07 за позовом ОСОБА_5 про визнання неправомірними дій, стягнення недоплаченої пенсії та зобов`язання продовжувати виплачувати пенсію наступним чином: зобов`язати управління Пенсійного фонду України в Оратівському районі при встановлені розміру та виплати пенсії ОСОБА_5, відповідно до вимог Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", враховувати збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

04 березня 2011 року підрозділом примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Вінницького окружного адміністративного суду від 30.10.2008 року № 2-а-5582/07 в зв`язку з виконанням рішення суду у повному обсязі (т.1 а.с. 179-180).

В той же час, рішенням Європейського суду з прав людини від 12.12.2013 року у справі "ОСОБА_4 та інші проти України" (заява № 40934/06 та 249 інших заяв) суд, серед іншого, визнав прийнятними скарги заявників (у тому числі й скаргу ОСОБА_5Ю.) за пунктом 1 статті 6, статтею 13 Конвенції та за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції щодо тривалого невиконання рішень, ухвалених на їх користь, та щодо відсутності ефективних національних засобів юридичного захисту щодо цих скарг; констатував порушення Україною названих положень Конвенції та Першого протоколу до Конвенції; постановив, що: (a) протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю у заявах, зазначених у Додатку 2; ці суми є відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат, і мають бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу; (b) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, що діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти (т. 1 а.с. 91 - 98).

23 січня 2014 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 41689783 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини № 40934/06 від 12.12.2013 року на користь ОСОБА_5 (т.1 а.с. 147).

Зі змісту вказаної постанови про відкриття виконавчого провадження слідує, що боржником визначено державу, стягувачем - ОСОБА_5, у резолютивній частині постанови викладено резолютивну частину рішення Європейського суду з прав людини від 12 грудня 2013 року.

23.09.2014 року, з метою встановлення стану виконання рішення Європейського суду з прав людини від 12.12.2013 року, ОСОБА_7 уповноважений у справах Європейського суду з прав людини звернувся до Державної виконавчої служби України із заявою № 12.0.1-17/8605 (т. 1 а.с. 183) щодо виконання останньою рішення Європейського суду з прав людини від 12.12.2013 року "ОСОБА_4 та інші проти України" в частині заяви ОСОБА_5

Листом відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 01.10.2014 року № 14-0-26-4041-2./1273-11 (т. 1 а.с. 190) повідомлено ОСОБА_7 уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини про розгляд його листа від 29.03.2014 року № 12.0.1-17/8605 та роз`яснено, що розпорядником коштів передбачених на погашення заборгованості по рішенням Європейського суду з прав людини є Міністерство юстиції України, а не відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України або Державна виконавча служба України.

Також, у даному листі зазначено, що в ході виконання рішення Європейського суду з прав людини від 12.12.2013 року "ОСОБА_4 та інші проти України" в частині заяви ОСОБА_5, на користь стягувача, платіжним дорученням Міністерства юстиції України № 2134 від 28.08.2014 року, перераховані кошти у розмірі 36649, 95 грн. (еквівалент 2000 євро).

03.10.2014 року ОСОБА_7 уповноваженим у справах Європейського суду з прав людини на ім`я Державної виконавчої служби України скеровано лист № 43500-0-61-14/12.0.1 (т. 1 а.с. 192-195) про вжиття заходів для приведення адміністративної практики державних виконавців у відповідність до вимог Конвенції та практики Європейського суду, зокрема застосування в межах виконавчого провадження ухвали у справі "Великода проти України".

В даному листі зазначено, що на розгляді у Європейського суду з прав людини перебувала справа "Великода проти України", у якій заявниця скаржилась на невиконання рішення, яким управління Пенсійного фонду України зобов`язано здійснити перерахунок та виплачувати їй пенсію з 1 грудня 2008 року.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 03.06.2014 року у справі за заявою № 43331/12 "Великода проти України" (т. 1 а.с. 196-203), визнано заяву неприйнятною як повністю необґрунтовану.

Так, Європейський суд дійшов висновку, що подальша дія такого судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни, при цьому наголосив, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватись, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому. Тут же вказано, що суд також не може дійти висновку, що передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, парламент України діяв у порушення якихось положень Конвенції; а зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансовими труднощами, з якими зіткнулась держава.

Також, Європейський суд констатував, що за відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.

25.11.2014 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, листом № 2.-1273/11 (т. 1. а.с. 204), на адресу управління Пенсійного фонду України в Оратівському районі надіслано вимогу № 1273/11-В, в якій зазначалось, що з метою недопущення порушення прав та інтересів стягувача - ОСОБА_5, управлінню Пенсійного фонду України в Оратівському районі необхідно повідомити у триденний строк з моменту отримання вимоги відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України та стягувача про повне чи часткове виконання постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 17.08.2007 року, з наданням підтверджуючих документів та зазначенням суми перерахунку.

Листом управління Пенсійного фонду України в Оратівському районі від 04.12.2014 року № 906/06-36/09 "Щодо виконання Вимоги № 1273/11-В" (т. 1 а.с. 206-208) повідомлено відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, що управлінням, починаючи з 30 травня 2006 року, ОСОБА_5 перераховано та виплачено пенсію на виконання постанови про відкриття виконавчого провадження № 9827903 від 05.11.2008р., винесеної на підставі постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 17.08.2007 року у адміністративній справі № 2-а-5582/07.

Разом з тим, Верховною радою України прийнято Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про державний бюджет України на 2011 рік", на виконання п. 7 якого Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову " Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету".

Даною постановою встановлено, що з 22.07.2011 року особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" виплачується у розмірах до прожиткового мінімуму, встановленого законом до осіб, які втратили працездатність.

А тому, управлінням Пенсійного фонду України в Оратівському районі, починаючи з листопада 2011 року, перерахунок та виплата пенсії ОСОБА_5 були проведені та проводяться у порядку, визначеному Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Головним державним виконавцем відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, з врахуванням роз`яснень, наданих ОСОБА_7 уповноваженим у справах Європейського суду з прав людини у листі № 43500-0-61-14/12.0.1 від 03.10.2014 року та відповіді управління Пенсійного фонду України в Оратівському районі, надану у листі від 04.12.2014 року № 906/06-36/09 на виконання вимоги № 1273/11-В, 28.04.2015 року прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження № 41689783 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини № 40934/06 від 12.12.2003 року в зв`язку з його фактичним виконання у повному обсязі (т. 1 а.с. 226).

При цьому, у описовій і мотивувальній частині постанови про закінчення виконавчого провадження вказано наступне:

«Рішення суду виконано фактично у повному обсязі згідно з виконавчим документом. Грошові кошти перераховані стягувачу платіжним дорученням Міністерства юстиції України № 2134 від 28.08.2014 року у розмірі 36649,95 грн. (еквівалент 2000 євро), платіжним дорученням Міністерства юстиції України № 1037 від 2104.2015 року сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини у розмірі 571,20 грн. Відповідно до листа управління Пенсійного фонду України в Оратівському районі від 04.12.2014 року № 906/06-36/09 рішення Європейського суду з прав людини постійно виконується боржником з 30.05.2006 року.

ОСОБА_7 уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 3 жовтня 2014 року №43500-0-61-14/12.0.1 повідомлено, що Європейський суд у своїй ухвалі у справі «Великода проти України», у якій заявниця скаржилась на невиконання рішення, яким управління Пенсійного фонду України було зобов`язано здійсните перерахунок та виплачувати їй пенсію з 1 грудня 2008 року, визнав заяву неприйнятною як повністю необґрунтовану.

Європейський суд дійшов висновку «що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни. Відповідно, обов`язок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 1 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявниці. Протягом зазначеного періоду заявниця отримувала пенсію згідно з рішенням суду від 19 січня 2010 року, і таким чином для скарги немає підстав».

Також, у постанові про закінчення виконавчого провадження, державним виконавцем зроблено посилання на статтю 9 Конституції України, статтю 13 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, статтю 32 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Великода проти України», а також на те, що Конвенція є живим організмом .

Однак, на думку позивача, приймаючи вказане рішення відповідач не врахував того факту, що рішення Європейського суду з прав людини № 40934/06 від 12.12.2013р. в частині зобов`язання виконати рішення національних судів, ухвалених на його користь, залишилось не виконаним.

При цьому, представник позивача під час судового розгляду справи не заперечував того факту, що до листопада 2011 року постанова Вінницького окружного адміністративного суду від 17 серпня 2007 року в адміністративній справі № 2-а-5582/07 за позовом ОСОБА_5 до управління Пенсійного фонду України в Оратівському районі виконана у повному обсязі

У той же час, у судовому засіданні представник відповідача наголошувала, що з листопада 2011 року в Україні змінилося правове регулювання, на підставі якого здійснювались соціальні виплати, які одержував позивач, а тому управління Пенсійного фонду України в Оратівському районі стало здійснювати виплату пенсії та інших соціальних виплат у розмірах, визначених діючим законодавством.

Cтаттею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно положень статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно норм пункту 9 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Підстави закінчення виконавчого провадження закріплені у статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», серед яких, зокрема, фактичне виконання під час виконання рішення Європейського суду з прав людини відповідного рішення.

За визначенням у статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV під Рішенням у цьому законі мається на увазі: а) остаточне рішення Європейського суду з прав людини у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; б) остаточне рішення Європейського суду з прав людини щодо справедливої сатисфакції у справі проти України; в) рішення Європейського суду з прав людини щодо дружнього врегулювання у справі проти України; г) рішення Європейського суду з прав людини про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України;

За правилами статей 2 та 3 Закону №3477-IV порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом. Виконання Рішення здійснюється за рахунок Державного бюджету України.

Протягом десяти днів від дня отримання повідомлення Суду про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва: надсилає стягувачеві повідомлення з роз'ясненням його права подати до державної виконавчої служби заяву про виплату відшкодування, в якій мають бути зазначені реквізити банківського рахунка для перерахування коштів; надсилає до державної виконавчої служби оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України. Автентичність перекладу засвідчується Органом представництва. Державна виконавча служба упродовж десяти днів з дня надходження документів, зазначених у пункті «б» цієї частини, відкриває виконавче провадження (частина перша статті 7 Закону №3477-IV).

У відповідності до частин першої-четвертої статті 8 Закону №3477-IV виплата стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні. У разі порушення строку, зазначеного в частині першій цієї статті, на суму відшкодування нараховується пеня відповідно до Рішення. Протягом одного місяця від дня відкриття виконавчого провадження за Рішенням Орган представництва надсилає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, постанову про відкриття виконавчого провадження та документи, передбачені у пункті «б» частини першої статті 7 цього Закону. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом 10 днів від дня надходження зазначених у частині третій цієї статті документів здійснює списання на вказаний стягувачем банківський рахунок, а в разі його відсутності - на депозитний рахунок державної виконавчої служби коштів з відповідної бюджетної програми Державного бюджету України. Порядок збереження коштів на депозитному рахунку державної виконавчої служби визначається Законом України «Про виконавче провадження».

За правилами частини п'ятої цієї ж статті підтвердження списання відшкодування, отримане від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та підтвердження виконання всіх вимог, зазначених у резолютивній частині остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, резолютивній частині остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, у рішенні Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, у рішенні Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України, є для державної виконавчої служби підставою для закінчення виконавчого провадження.

Державна виконавча служба протягом трьох днів надсилає Органу представництва постанову про закінчення виконавчого провадження та підтвердження списання коштів (частина шоста статті 8 Закону №3477-IV).

За змістом статті 17 №3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За правилами статті 63 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII (Закон №796-XII) фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, коштів, які враховуються при визначенні міжбюджетних трансфертів, та інших джерел, не заборонених законодавством.

Законом України від 14 червня 2011 року №3491-VI «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» доповнені Прикінцеві положення пункту 4, якими установлено, що у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

На виконання пункту 7 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» від 14 червня 2011 року №3491-VI Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 6 липня 2011 року №745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», яка набрала чинності з 23 липня 2011 року.

У зв'язку з прийняттям зазначеного нормативно-правового акта застосування положень статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» до 23 липня 2011 року здійснюються у порядку та розмірах, встановлених наведеним законом, а з 23 липня 2011 року у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

Рішенням Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року норми пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» визнані такими, що відповідають Конституції України, тобто є конституційними.

Також, рішенням Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №З-рп/2012 у справі за конституційним поданням Правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення деяких статей Конституцій України, Бюджетного кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України суд розтлумачив, що Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

1 січня 2012 року набрав чинності Закон України від 22 грудня 2011 року №4282-VІ «Про Державний бюджет України на 2012 рік», пунктом 3 Розділу «Прикінцеві положення» якого передбачено, що у 2012 році норми і положення статті 39, 50, 51, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та стаття 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2012 рік.

На виконання вимог зазначеного Закону Кабінет Міністрів України прийняв постанови від 23 листопада 2011 року №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та від 28 грудня 2011 року №1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення».

Таким чином, починаючи з 23 листопада 2011 року в Україні змінилося правове регулювання, на підставі якого позивачу здійснювались виплата пенсії та інші соціальні виплати згідно із судовим рішенням, зокрема, по-іншому визначені розміри пенсій для інвалідів щодо яких встановлено причинний зв'язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, а також щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

У силу положень частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

За змістом статті 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод юрисдикція Європейського суду з прав людини поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 3 червня 2014 року у справі №43331/12 «Великода проти України» від 3 червня 2014 року, в якій заявниця скаржилась на невиконання рішення, яким управління Пенсійного фонду України зобов'язано здійснити перерахунок та виплачувати їй пенсію з 1 грудня 2008 року, суд визнав заяву неприйнятною як повністю необґрунтовану. Так, Європейський суд дійшов висновку що подальша дія такого судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни; при цьому наголосив, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватись, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому. Тут же вказано, що суд також не може дійти висновку, що передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, парламент України діяв у порушення якихось положень Конвенції; а зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансовими труднощами, з якими зіткнулась держава. Також Європейський суд констатував, що за відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.

Таким чином, Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що дія судового рішення, яким встановлено розмір пенсії припиняється, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати, було внесено зміни. При цьому, такий суд неодноразово повторював, що Конвенція є живим інструментом, що повинен тлумачитися з огляду на умови сьогодення (рішення від 25 квітня 1978 року у справі «Тайрер проти Сполученого Королівства» (Tyrer V. the United Kingdom), п. 31, Series А №26; рішення від 7 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (Pichkur v. Ukraine), заява №10441/06, п. 53).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» вказав, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

У рішеннях Європейського суду з прав людини в справі «Аррас та інші проти Італії» від 14 лютого 2012 року, «Сухобоков проти Росії» від 13 квітня 2006 року також констатовано, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому.

Таким чином, постанова Вінницького окружного адміністративного суду від 17 серпня 2007 року в адміністративній справі № 2-а-5582/07 за позовом ОСОБА_5 до управління Пенсійного фонду України в Оратівському районі в частині проведення визначеного нею перерахунку пенсії та відповідних виплат підлягає виконанню до моменту внесення у чинне законодавство України змін, що встановлюють новий порядок обчислення та нарахування цих соціальних виплат.

За сукупністю вказаних обставин та враховуючи встановлення фактів перерахування ОСОБА_5 грошових коштів, згідно постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 17 серпня 2007 року в адміністративній справі № 2-а-5582/07 за період з 30 травня 2006 року до 1 листопада 2011 року і визнання цього позивачем, наявності доказів перерахування позивачу матеріальної та моральної шкоди в еквіваленті 2000,00 євро і пені за прострочення строку виконання рішення Європейського суду, зміну правового регулювання стосовно обчислення пенсії позивача, наведену вище практику Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку про виконання рішення Європейського суду з прав людини "ОСОБА_4 та інші проти України" стосовно позивача, і, як наслідок, констатує необґрунтованість позовних вимог.

Таким чином, постанова про закінчення виконавчого провадження прийнята відповідачем з врахуванням норм чинного законодавства, у відповідності до вимог Закону України "Про виконавче провадження".

А тому, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Департаменту Державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень Міністерства юстиції України вчинити виконавчі дії для повного виконання рішення Європейського суду з прав людини № 40934/06 від 12.12.2013р. ОСОБА_4 та інші проти України в частині виконання рішення національних судів, то вони також задоволенню не підлягають, оскільки, як встановлено судом під час судового розгляду справи, рішення національних судів є такими, що фактично виконанні.

Також, на думку суду, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зобов`язання Департаменту Державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень Міністерства юстиції України виплатити ОСОБА_5 п`ятдесят тисяч гривень в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди причиненої в результаті безпідставного, довготривалого, неправомірного не виконання остаточного рішення Європейського суду з прав людини № 40934/06 від 12.12.2013р. ОСОБА_4 та інші проти України з огляду на наступне.

Так, суд зауважує, що вирішення позитивно питання щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди з субєкта вданих повноважень, серед іншого, є наслідком встановлення судом порушень прав, свобод чи інтересів особи неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльності першого, що у цьому випадку не знайшло свого підтвердження.

Стверджуючи про те, що відповідачем завдано матеріальну та моральну шкоду, позивачем не доведено факту завдання майнових та немайнових втрат, спричинення моральних та фізичних страждань, які спричинили негативні зміни у житті особи. Як і не доведені самі негативні зміни у житті. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування шкоди в сумі 50 000 грн. та не підтверджено її документально.

При ухваленні рішення в даній адміністративній справі суд також керувався наступним.

Частина друга статті 19 Конституції України зобов'язує органи державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до положень, закріплених статтею 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто, протягом розумного строку.

В судовому засіданні встановлено, що всі дії відповідача, повязані з предметом даного позову, відповідають критеріям щодо правомірності в контексті статті 2 КАС України.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що відповідачі в даному випадку діяли на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами і підзаконними нормативно-правовими актами України, тобто правомірно, а тому заявлений адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Зважаючи на відсутність в матеріалах справи документів на підтвердження відповідних судових витрат, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя ОСОБА_8

Судді ОСОБА_9

ОСОБА_1