Справа № 2-а-4144/10/0270
Суддя: Загороднюк Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2010-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2010 р. Справа № 2-а-4144/10/0270

м. Вінниця

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Загороднюка Андрія Григоровича,

при секретарі судового засідання: Афанасьєвій Зінаїді Володимирівні,

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1,

відповідача: ОСОБА_2,

свідків: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: ОСОБА_1

до: територіального управління Головної державної інспекції на автомобільному транспорті у Вінницькій області

про: визнання протиправними дії щодо притягнення до адміністративної відповідальності та скасування постанови про застосування фінансових санкцій, -

ВСТАНОВИВ :

до Вінницького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до територіального управління Головної державної інспекції на автомобільному транспорті у Вінницькій області про визнання протиправними дії щодо притягнення до адміністративної відповідальності та скасування постанови про застосування фінансових санкцій.

Позовні вимоги мотивовано тим, що посадовими особами відповідача 28.05.2010 року проведено перевірку транспортного засобу, який належить позивачу. На час проведення перевірки, за кермом автомобіля знаходився ОСОБА_4 - син позивача. Посадовими особами відповідача за результатами проведеної перевірки складено акт від 28.05.2010 року, в якому зафіксовано порушення позивачем вимог ст. 39 Закону України "Про автомобільний транспорт", а саме: надання послуг по перевезенню пасажирів, в режимі таксі, без дорожнього листа. На підставі акту від 28.05.2010 року начальником територіального управління Головної державної інспекції на автомобільному транспорті у Вінницькій області винесено постанову №088821 від 14.06.2010 року про застосування фінансових санкцій до ОСОБА_1 у сумі 1700,0 грн. за допущення порушення законодавства про автомобільний транспорт, відповідальність за яке передбачена ч. 1 абз. 3 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт".

Позивач вважає, що вказана постанова є незаконною та такою, що підлягає скасуванню з огляду на відсутність обставин, які слугували підставою для її винесення. Так, зазначена в постанові №088821 від 14.06.2010 року норма Закону України "Про автомобільний транспорт" (ч. 1 абз. 3 ст. 60) передбачає відповідальність за експлуатацію легкового автомобіля, облаштованого як таксі, без наявності ліцензійної картки, тоді коли під час проведення перевірки посадовим особам відповідача було пред'явлено ліцензійну картку, що підтверджується записом в акті перевірки. Крім того, позивач зазначив, що в акті від 28.05.2010 року вказано про його відмову від підписання акту, тоді коли фактично в автомобілі його не було, за кермом знаходився його син - ОСОБА_4. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, син має право керувати цим же транспортним засобом в приватних цілях.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві і надані у справу докази, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача позов не визнала, просила суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог та залишити в силі постанову №088821 від 14.06.2010 року. При цьому суду пояснила, що 28.05.2010 року співробітниками територіального управління Головної державної інспекції на автомобільному транспорті України у Вінницькій області, згідно із затвердженим графіком, здійснено рейдову перевірку. Під час перевірки державними інспекторами Петраківським В.А. та Кравчуком О.І. встановлено порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт під час експлуатації легкового автомобіля марки Nissan Primera 1.6, номерний знак НОМЕР_1, облаштованого як таксі. Представник відповідача вказала, що постанову винесено відповідно до законодавства та просила суд у задоволенні позовних вимог позивачу відмовити.

Свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні зазначив, що порушення, вказані в акті №171620 від 28.05.2010 року, мали місце під час проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт. Під час перевірки легкового автомобіля позивача, облаштованого як таксі, встановлено відсутність у водія дорожнього листа, чим порушено вимоги Закону України "Про автомобільний транспорт". Крім того, зазначив, що в акті №171620 від 28.05.2010 року помилково вказав водієм транспортного засобу ОСОБА_1Я, а не ОСОБА_4 Під час перевірки не з'ясовувалось хто і з якою метою перебував в автомобілі і чи оформлені трудові відносини з водієм.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні вказав, що 28.05.2010 року він не використовував автомобіль батька, як таксі, в салоні автомобіля знаходилась його мати. Крім того, ОСОБА_4 вказав, що посадові особи відповідача не встановлювали особу пасажира та не надавали ніяких актів для ознайомлення або підписання.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін по справі та свідків, дослідивши матеріали адміністративної справи, приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень регулюються Законом України "Про автомобільний транспорт".

Частинами 1, 3 ст. 5 цього Закону визначено, що основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.

Державне регулювання та контроль у сфері автомобільного транспорту реалізується шляхом проведення центральними та місцевими органами виконавчої влади, державними органами управління автомобільним транспортом, органами місцевого самоврядування економічної, тарифної, науково-технічної та соціальної політики, ліцензування, стандартизації та сертифікації на автомобільному транспорті, задоволення потреб автомобільного транспорту в паливно-енергетичних і матеріально-технічних ресурсах і транспортних засобах.

Судом встановлено, що 28.05.2010 року державними інспекторами Петраківським В.А. та Кравчуком О.І., відповідно до завдання на перевірку №062697 від 25.05.2010 року, на вулиці Блока міста Вінниці проведено перевірку транспортного засобу Nissan Primera 1.6, номерний знак НОМЕР_1, облаштованого як таксі. В ході проведення перевірки посадовими особами встановлено порушення водієм транспортного засобу ст. 39 Закону України "Про автомобільний транспорт", зокрема: надання послуг по перевезенню пасажирів, в режимі таксі, без дорожнього листа.

З матеріалів адміністративної справи слідує, що посадові особи відповідача визначають порушником ОСОБА_1. Так, в акті перевірки №171620 від 28.05.2010 року вказано, що саме ОСОБА_1, водій транспортного засобу, відмовився від підпису акта. А в постанові №088821 від 14.06.2010 року визначено ОСОБА_1 винним за допущене порушення законодавства про автомобільний транспорт, відповідальність за яке передбачена ч. 1 абз. 3 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт".

Суд не погоджується з позицією відповідача, оскільки, як зафіксовано в акті перевірки №171620 від 28.05.2010 року, за кермом автомобіля знаходився не власник транспортного засобу - перевізник (у якого є в наявності всі необхідні документи), а його син - ОСОБА_4, який згідно з наданого до судового засідання технічного паспорту АВС 057263 (а.с. 7) на легковий автомобіль Nissan Primera 1.6, номерний знак НОМЕР_1, має право керувати зазначеним автомобілем для власних потреб.

Представником відповідача у судовому засіданні не доведено, що ОСОБА_4 здійснював перевезення пасажирів легковим автомобілем Nissan Primera 1.6, номерний знак НОМЕР_1, оскільки, особу, яка знаходилась в салоні авто державними інспекторами не встановлено, мету перебування її в автомобілі не з'ясовано.

Крім того, відповідачем в судовому засіданні не доведено, що ОСОБА_4 мав трудові відносини, як водій, з перевізником - ОСОБА_1, і що він здійснював будь-які перевезення в інтересах підприємницької діяльності перевізника - ОСОБА_1

За правилами встановленими ст. 39 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачено, що автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення, зокрема для водіїв таксі - посвідчення водія відповідної категорії, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, ліцензійна картка, дорожній лист, інші документи, передбачені законодавством України.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що посадовими особами відповідача при проведенні перевірки транспортного засобу Nissan Primera 1.6, номерний знак НОМЕР_1, взагалі не встановлено право на перевезення пасажирів ОСОБА_4, оскільки, ліцензійна картка, зазначена в акті перевірки від 28.05.2010 року №171620 надає право на перевезення пасажирів ОСОБА_1.

Також у судовому засіданні представником відповідача не доведено, що автомобілем, облаштованим, як таксі заборонене здійснювати перевезення для власних потреб, особами, які мають на це право. При цьому, ст. 39 Закону України "Про автомобільний транспорт" не вимагає від фізичної особи, яка використовує легковий автотранспорт для власних потреб дорожнього листа.

Суд вважає, що відповідачем не з'ясовані та не прийняті до уваги всі обставини, що могли вплинути на об'єктивність прийнятого рішення, а отже відповідач діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому, як наслідок, наявні підстави для визнання протиправною та скасування постанови про застосування фінансових санкцій.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання дій протиправними уповноважених осіб територіального управління Головної державної інспекції на автомобільному транспорті у Вінницькій області щодо притягнення його до адміністративної відповідальності, то суд відмовляє у їх задоволені. Так, згідно наданого до судового засідання протоколу про адміністративне правопорушення від 28.05.2010 року серії АВ1 №054540, до адміністративної відповідальності притягнено ОСОБА_4, а не позивача. Також у судовому засіданні позивач вказав на те, що він не обізнаний з юриспруденцією і міг помилково вважати, що винесення постанови про застосування фінансових санкцій є адміністративною відповідальністю.

Відповідно до ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілям, на досягнення яких спрямоване це рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 11, ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У судовому засіданні представником відповідача, суб'єкта владних повноважень, не доведено правомірність своїх дій щодо прийняття постанови про застосування фінансових санкцій від 31.05.2010 року №088772 до ОСОБА_1.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Частиною 3 ст. 94 КАС України передбачено, що якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи викладене та те, що позов задоволено частково, позивачу підлягає поверненню 1,7 грн. державного мита, сплаченого згідно квитанції від 07.07.2010 року №22, що знаходиться в матеріалах адміністративної справи № 2-а-4144/10/0270.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

адміністративний позов ОСОБА_1 до територіального управління Головної державної інспекції на автомобільному транспорті у Вінницькій області про визнання протиправними дії щодо притягнення до адміністративної відповідальності та скасування постанови про застосування фінансових санкцій задовольнити частково.

Скасувати постанову про застосування фінансових санкцій від 31.05.2010 року №088772 в сумі 1700,0 грн. (одна тисяча сімсот гривень 00 копійок).

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1,70 грн. (одна гривня сімдесят копійок) державного мита, сплаченого згідно квитанції №22 від 07.07.2010 року, яка зберігається в матеріалах адміністративної справи № 2-а-4144/10/0270.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Загороднюк Андрій Григорович 09.11.2010