Справа № 815/4426/15
Суддя: Кравченко М.М.
Дата ухвалення: 2015-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4426/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд колегією в складі:

головуючого судді Кравченка М.М.;

суддів Аракелян М.М., Бутенка А.В.,

розглянувши в письмовому провадженні справу за адміністративним позовом Аласаад ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 23.06.2015 року № 401-15, зобовязати вчинити певні дії, -

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України в якому просив суд визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 23 червня 2015 року № 401-15 про відмову Аласаад ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобовязати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання Аласаад ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив наступне.

У 2012 році Аласаад ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

Рішенням Державної міграційної служби України від 23.06.2015 року № 401-15 Аласаад ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

27.07.2015 року Аласаад ОСОБА_1 отримав повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 320 від 09.07.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач не погоджується з рішенням Державної міграційної служби України від 23.06.2015 року № 401-15, вважає його неправомірним, необґрунтованим та таким, що належить до скасування.

Представник позивача в судовому засіданні заявив клопотання про подальший розгляд справи в письмовому провадженні. Позивач підтримав зазначене клопотання. Представник відповідача не заперечував проти продовження розгляду справи в письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами.

Суд, з урахуванням ч.4 ст.122 КАС України, вирішив продовжити розгляд справи в письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить задовольнити частково. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Аласаад ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2. Шадада ОСОБА_2, є громадянином ОСОБА_2, за національністю араб, за віросповіданням мусульманин-суніт.

До України позивач потрапив з ОСОБА_2 09.11.2004 року легально на підставі національного паспорту № 000762725 та студентської візи типу «О» № Y01975091 авіарейсом м. Дамаск (ОСОБА_2) м. Одеса (Україна) (а.с.69-72).

В останнє позивач вибув з ОСОБА_2 28.08.2011 року на підставі національного паспорту № 000762725 та студентської візи авіарейсом м. Алеппо (ОСОБА_2) м. Одеса (Україна), з того часу Україну не залишав.

Позивач прибув на територію України 09.11.2004 року з метою подальшого навчання.

Суд встановив, що у період з 2005 року по 2012 рік позивач навчався в Одеському національному політехнічному університеті (а.с.73-74).

22.10.2012 року після закінчення навчання позивач звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.42).

В обґрунтування поданого клопотання позивач зазначив, що на його Батьківщині в ОСОБА_2 відбуваються військові дії, громадянська війна, немає свободи дій, свободи слова. Також зазначив, що його двоюрідного брата заарештували за участь в мітингах, він у вязниці більше трьох місяців, про його долю невідомо. Позивач також брав участь в мітингах проти діючого президента ОСОБА_2 в м. Одеса напроти консульства ОСОБА_2, невідомі записали імена всіх учасників мітингу, повернення на Батьківщину може призвести до його смерті за участь у мітингах або заберуть до армії щоб вбивати людей, хто не бажає вбивати людей за наказом командира того вбивають. А позивач не хоче вбивати людей, він є мирною людиною.

За результатами розгляду документів щодо надання позивачеві статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, проведених співбесід Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняло висновок від 31.03.2015 року по справі № ODS 12/440, яким Аласаад ОСОБА_1 відмовило у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.84-94).

Відмова мотивована тим, що громадянська війна в країні походження не розглядається в якості основної причини звернення за захистом, оскільки Аласаад ОСОБА_1 виїхав до України в 2004 році, за захистом звернувся лише у жовтні 2012 року наприкінці студентської реєстрації, яка закінчилась 15.09.2012 року.

Таким чином, відповідно до зазначеного висновку аналізом наданих матеріалів із наявною інформацією по країні громадянського походження Аласаад ОСОБА_1 можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження, також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Державна міграційна служба України своїм рішенням від 23.06.2015 року № 401-15 підтримала висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та відмовила Аласаад ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у звязку з відсутністю умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с.39).

27.07.2015 року Аласаад ОСОБА_1 отримав повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 320 від 09.07.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.38).

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши законність дій та рішень відповідача, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 23 червня 2015 року № 401-15, яким Аласаад ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, належить до скасування.

Свій висновок суд вмотивовує наступним чином.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

В свою чергу, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, суд зазначає, що ст.6 вказаного вище Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 ОСОБА_3 Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, суд наголошує, що відповідно до п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З огляду на матеріали особової справи № ODS 12/440 суд встановив, що Аласаад ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у звязку з неможливістю виїзду на Батьківщину через громадянську війну, побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії або позбавленим життя.

У липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у ОСОБА_2 збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у ОСОБА_2. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

На теперішній момент в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (пп. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Отже ситуації в ОСОБА_2 за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

При цьому, ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Аналогічна позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» зі змінами та доповненнями.

Враховуючи викладене, суд не погоджується з доводами відповідача, що викладені у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно того, що внутрішній конфлікт в країні походження позивача не розглядається в якості основної причини звернення за захистом, оскільки його виїзд до України в 2004 році не був пов'язаний з конфліктом у ОСОБА_2, відсутні факти серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження, не встановлено фактів щодо можливості застосування нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях. При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Тобто, суд встановив, що відповідач не взяв до уваги інформацію по країні походження позивача, зокрема того факту, що на теперішній час в ОСОБА_2 триває громадянська війна, систематично порушуються права людини та основні свободи, які здійснюються сирійською владою.

Відповідно до Керівництва УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно Конвенції 1951 року і протоколу 1976 року, що стосуються статусу біженця (п.43) побоювання стати жертвою переслідувань не повинні обовязкового ґрунтуватися на особистому досвіді заявника. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами та іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідченням того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані.

З огляду на матеріали справи суд встановив, що позивач в ході співбесід із співробітниками міграційної служби зазначив, що він є військовозобовязаним, з огляду на що має цілком обґрунтовані побоювання повертатись до ОСОБА_2 та бути мобілізованим до лав армії. При цьому, позивач пояснив, що не бажає приймати участь у бойових діях під час громадянської війни та виступати проти власного народу, оскільки він є мирною людиною. Однак, під час прийняття оскаржуваного рішення відповідачем зазначеним обставинам оцінка не надавалась.

Суд вважає, що формальне ставлення відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, порушило принцип рівності перед законом, що призвело до прийняття противоправного рішення в частині відмови Аласаад ОСОБА_1 у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час розгляду справи представник відповідачів не надав доказів, які спростовують встановлені вище факти.

Адже, відповідно до ч.2 ст.72 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч.2 ст.11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

На підставі викладено, суд вважає, що порушене право позивача підлягає поновленню шляхом скасування рішення Державної міграційної служби України від 23 червня 2015 року № 401-15 та зобовязання визнати Аласаад ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту, що узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України у постанові Пленуму від 25 червня 2009 року № 1.

Так, згідно з п.25 зазначеної постанови Пленуму суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч.1 ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до вимог ст.94 КАС України судові витрати не стягуються.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 27, 69-71, 86, 94, 128, 159-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 23 червня 2015 року № 401-15, яким Аласаад ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3. Зобовязати Державну міграційну службу України визнати Аласаад ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Порядок і строки оскарження постанови визначаються ст.ст.185, 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.254 КАС України.

Головуючий суддя М.М. Кравченко

Судді М.М. Аракелян

ОСОБА_4