Справа № 2а-3453/10/0770
Суддя: Шешеня О.М.
Дата ухвалення: 2010-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а-3453/10/0770
рядок статзвітності № 2.15
ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА
19 листопада 2010 року м. Ужгород
Головуючого судді Шешеня О.М.;
Суддів Луцович М.М., Маєцька Н.Д., за участю секретаря судового засідання Сочка О.Я. сторін та осіб, які беруть участь у справі:
позивача: ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3;
відповідача: Державний комітет України у справах національностей та релігій, представник - ОСОБА_4;
перекладача: ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання рішення протиправним та надання статусу біженця, -
Відповідно до статті 160 частини З КАС України 19 листопада 2010 року було проголошено тупну та резолютивну частини постанови. Повний текст постанови виготовлено та підписано проотягом 24 листопада 2010 року.
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 - шукач статусу біженця з ОСОБА_6 звернувся Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання протиправним рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій № 295 -10 від 05.08.2010 року про відмову в наданні статусу біженця в Україні та надання статусу біженця.
Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, наведені в позовній заяві, наголосивши на наступному.
У серпні 2010 року Управлінням міграційної служби у Закарпатській області позивачу було вручено під розписку повідомлення № 43 про відмову в наданні статусу біженця, в якому позивачу повідомлялося, що «відповідно до абзацу 5 ст. 10 Закону України «Про біженців» позивачу відмовлено в наданні статусу біженця у зв'язку із відсутністю умов, передбачених абзацом другим ст. 1 цього Закону». Як слідує з вказаного вище повідомлення, воно видане на підставі рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 05 серпня 2010 року № 295 - 10. При цьому сам текст відповідного рішення Держкомнацміграци позивачу не надавався.
Вказане рішення про відмову в наданні позивачу статусу біженця вважає таким, що порушує його конституційні права та свободи, та видане всупереч приписам Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та всупереч принципам правомірної адміністративної поведінки суб'єкта владних повноважень, закріплених в ст. 2 КАС України. Вимагає скасування цього рішення і покладення на адмінвідповідача обов'язку ухвалити рішення ро надання йому статусу біженця.
Представник відповідача заперечила проти задоволення позову з підстав, які викладені у запереченні.
Зокрема, вказує на те, що основною причиною надання позивачу статусу біженця в V країні виникнення його викладення представниками руху Талібан, з метою отримання викупу.
У відповідності до п. 65 глави Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, переслідування відноситься до дій влади країни заявника.
Представники руху Талібан не є представниками офіційної влади в афганістані. Отже сам факт можливого переслідування з боку незаконних збройних формувань Талібів не є підставою надання статусу біженця.
Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити.
Судом встановлено, що громадянин ОСОБА_6 ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 території України 16 лютого 2010 року подав особисто заяву про надання статусу біженця до територіального органу міграційної служби; яка згідно ст. 9 Закону України "Про біженців" та Конвенції про статус біженців 1951 року, та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, на підставі наказу керівника територіального органу міграційної служби, прийнята до розгляду. 22 лютого 2010 7 прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статус, біженця. У результаті вивчення матеріалів справи, встановлено наступне.
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3, повідомив під час співбесіди, що в країн радянської належності у нього були: посвідчення особи ("Таскіра") № 700863, отримав у 2008 році, замість втраченої у відділку Міністерства внутрішніх справ міста Кабул. Зі слів позивача, закінчив дванадцять класів державної школи міста Кабул. Через те. що змушений був з батьками їхати з ОСОБА_6, документ про середню освіту не отримав. Як стверджує позивач, він не працював через те, що навчався.
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 стверджує, що причиною його виїзд з Авганістану. є проблеми, які пов'язані з уникненням його викрадення представниками руху Талібан з метою отримання викупу. У зв'язку з тим, що батько заявника понад п'ятнадцять років працював на Міжнародний Комітет Червоного Хреста, то представники руху Талібан вважав він має заощадження і тому два рази робили спроби викрадення позивача. Вперше, у 2008 році було вчинено замах на викрадення, коли позивач йшов до школи. Вдруге, було вчинено спробу викрадення заявника біля будинку, через два тижні після першої спроби. Ніяких документальна підтверджепь про факти переслідування або загрози переслідування щодо позивача не було представлено до суду. Зі слів позивача, він не був причетний до інцидентів із застосуванні фізичного насильства з боку представників офіційної влади ОСОБА_6. До нього не застосовувались заходи адміністративного впливу і він не притягався до кримінальної відповідальності.
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 з міста Кабул (ОСОБА_6) 01 квітня 2009 року повітряним транспортом вилетів до міста Мазарі-Шаріф, звідки рушив автомобільним транспортом у напрямку афгансько-таджицького кордону. Кордон перетинав пішки, без документів, У Таджикистані, зі слів позивача, він не зупинявся, а автомобільним транспортом транзитом її проїхав Протягом чотирьох днів позивач проживав в Казахстані у підвальному приміщенні приватного будинку, але назвати населений пункт не може. Далі він автомобільним транспортом поїхав у напрямку Росії, через які населені пункти він проїжджав, він не знає. Кордон з Росією перетинав пішки. Близько дев'яти діб проживав у населеному пункті, назви якого не знає на території Росії, а далі виїхав автомобільним транспортом у напрямку України. 18 квітня 2009 року, позивач дізнався, що знаходиться в Україні, коли був затриманий прикордонним нарядом при спробі перетину ухраїнсько-угорського кордону. Позивач мав намір потрапити до Австрії, так як мав бажання там жити.
Відповідно до п.65 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ 0011. переслідування відноситься до дій влади країни заявника.
Представники руху Талібан не с представниками офіційної влади в ОСОБА_6. Отже, сам такт можливого переслідування з боку незаконних збройних формувань Талібів, не є підставою дія надання статусу біженця.
В заяві про надання статусу біженця заявник повинен доказувати достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Відповідно до Позиції ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і письмові. Це означає, що заявник повинен переконати суд в правдивості своїх фактичних тверджень. Аналіз матеріалів справи заявника свідчить, що він не навів жодних конкретних фактів про побоювання щодо нього в країні громадянської належності. Громадянин ОСОБА_6 ОСОБА_1 ОСОБА_7 ОСОБА_3 не навів також будь-якої аргументації свого побоювання у разі повернення на батьківщину, які б грунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідають вимогам абзацу третього етапі 1 Закону України «Про біженців».
Суд не може погодитись із твердженням позивача, що однією із причин його викрадення є гра матері у волейбольній команді.
Оскільки відомо, що з часів падіння режиму талібів становище жінки в ОСОБА_6 покращується, але це лише у порівнянні до того попереднього дуже низького становища. Випадки дискримінації все ще є численними, а насильство у сім'ї та суспільстві все ще є поширеним явищем. Хоча жінки все більше беруть участь у політиці та суспільному житті, їх права все ще залишаються обмеженими соціальними упередженнями та насильством вдома та з боку озброєних угруповань.
За інформацією, яка міститься в ЗМІ, в останні роки жіночий спорт в ОСОБА_6 подолав значний шлях у своєму розвитку. Після скинення режиму талібів спортом почали займатися тисячі жінок. Почали з'являтися майданчики саме для жінок, - їх охороняють і там можна тренуватися у спокійній атмосфері.
У даному випадку, виходячи з вищенаведеного, заявник не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими. У зв'язку з тим, її жодного конкретного факту особистого переслідування за конвенційними ознаками він не навів, аналіз матеріалів справи громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 свідчить, що його побоювання стати жертвою переслідування за однією з конвенційних ознак, відсутні.
Отже позивачі слід відмовити у задоволені позову.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 19. 94, 104-106, 160, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
1. В задоволенні позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання протиправним рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій № 295 -10 від 05.08.2010 року про відмову в наданні статусу біженця в Україні та надання статусу біженця - відмовити.
2. Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, який ухвалив постанову. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.
Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.
Головуючий суддя Шешеня О.М.
Суддя Луцович М.М.
Суддя Маєцька Н.Д.