Справа № 2а/0270/5860/11
Суддя: Загороднюк Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2012-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 лютого 2012 р. Справа № 2а/0270/5860/11
м. Вінниця
Вінницький окружний адміністративний суд в складі
Головуючого судді Загороднюка Андрія Григоровича,
при секретарі судового засідання: Захаріяш Ользі Олександрівні
за участю представників сторін:
позивача : Стадника С.І.
відповідача : Белза О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи
за позовом: військової частини НОМЕР_1
до: Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції
про: визнання постанови незаконною та її скасування, -

в провадженні Вінницького окружного адміністративного суду знаходиться адміністративна справа за позовом військової частини НОМЕР_1 до Замостянського відділу Державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції про визнання протиправними та скасування постанов.
Адміністративний позов мотивований тим, що державним виконавцем Замостянського відділу Державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 22103404. Дана постанова винесена на підставі дубліката виконавчого листа, виданого Замостянським районним судом м. Вінниці 22.10.2010р., у справі № 2а/2740/06 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошової компенсації за продовольче забезпечення. Причиною неможливості виконання рішення суду стала відсутність вартості продуктів харчування набору. За таких умов, військова частина НОМЕР_1 була змушена звернутися до Державної інспекції з контролю за цінами у Вінницькій області з проханням надати відомості про ціни на продукти харчування. Відповідь, отримана з Державної інспекції з контролю за цінами у Вінницькій області, не дозволяє провести необхідний розрахунок. Саме тому, військова частина НОМЕР_1 звернулась до Замостянського районного суду м. Вінниці про роз`яснення рішення від 22.10.2010р. Ухвалою суду від 10.01.2011 року в роз`ясненні рішення суду відмовлено. 19.01.2011 року військовою частиною НОМЕР_1 на вказану ухвалу подано скаргу. 31.08.2011 року ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду скаргу військової частини НОМЕР_1 відхилено. Однак, не зважаючи на вказані вище причини неможливості виконання рішення суду, 17.11.2011 року старшим державним виконавцем Замостянського відділу Державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції винесено постанову про накладання штрафу на військову частину НОМЕР_1 у розмірі 680 грн.
Окрім цього, 22.11.2011 року старшим державним виконавцем Замостянського відділу Державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції, відповідно до ст. 89 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про накладання штрафу у подвійному розмірі на суму 1360,00 грн.
Вищевказані постанови позивач вважає незаконними та такими, що підлягають скасуванню, саме тому звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав.
Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 19.01.2012 року відкрито провадження у справі.
Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задоволити з підстав, викладених у позовній заяві.
Представник відповідача щодо позову заперечував та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог військової частини НОМЕР_1 .
Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість і достовірність доказів по справі, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних підстав.
Спеціальним актом законодавства, що регулює умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що, відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» (далі -Закон) (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин).
Також, на виконання зазначеного Закону, розроблена Інструкція про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 року № 74/5 ( далі - Інструкція).
Статтею 1 Закону передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що, відповідно до цього Закону, підлягають примусовому виконанню.
Згідно із положенннями ст. 17 Закону та п.1.1 Інструкції, примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.
Відповідно до зазначених актів, виконанню державною виконавчою службою підлягають такі виконавчі документи: 1) виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті; 2) ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних, кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 3) судові накази; 4) виконавчі написи нотаріусів; 5) посвідчення комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 6) постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу; 8) рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу; 9) рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"
Згідно із ст. 25 Закону, державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.
Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.
Судом встановлено, що 22.10.2010р. державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Замостянського відділу Державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Городньою Г.Ю. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с.7) на підставі дубліката виконавчого листа у справі № 2а-2740-2006 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошової компенсації за продовольче забезпечення.
Згідно ст. 5 Закону, вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов`язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України.
Загальні умови виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, передбачені ст. 75 Закону, в якій встановлено, що після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов`язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п`яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.
В ході судового розгляду справи з"ясовано, що 22.10.2010 року на адресу військової частини НОМЕР_1 направлено постанову про відкриття виконавчого провадження державного виконавця, якою військовій частині НОМЕР_1 надано строк для добровільного виконання рішення суду до 29.10.2010 року.
Вимоги даної постанови не виконано.
В силу змісту ст. 89 Закону, яка встановлює відповідальність за невиконання рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі, у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
На виконання зазначених норм законодавства, державним виконавцем винесено постанову від 17.11.2011 року про накладення на військову частину НОМЕР_1 штрафу в розмірі 680 грн. та про виконання дубліката виконавчого листа в строк до 22.11.2011 року.
Однак, до 22.11.2011 року військовою частиною НОМЕР_1 рішення суду не виконано, про що складено відповідний акт державного виконавця (а.с.20).
Правова позиція позивача грунтується на визнанні причин невиконання судового рішення поважними, так як зобов"язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 грошову компенсацію продовольчого пайка (набору продуктів харчування) за нормою № 7 по середнім регіональним цінам на продукти харчування за період з 11 березня 2000 року по 29 березня 2002 року з урахуванням щомісячного індексу інфляції в Україні та грошову компенсацію вартості загальновійськової норми № 1 харчування військовослужбовців Збройних Сил України за період з 30 березня 2002 року по 15 листопада 2006 року, є такими, що неможливо виконати. Причиною цього є відсутність у позивача відомостей про ціни на продукти харчування.
Для отримання такої інформації подавались запити в Державну інспекцію з контролю за цінами у Вінницькій області ( далі - Інспекція) , на які листом від 13.07.2009 року № ІЦ-01-14-6/862 надавалась інформація за 2007-2009 роки.
У судовому засіданні представник позивача повідомив суд, що вказана інформація загубилась, а тому не може бути використана.
У відповідь на запит від 06.01.2011 року № 62, сформовано лист № ІЦ-01-14-6/84 від 17.01.2011 року Інспекції про надання відомостей про ціни на продовольчі товари (а. с. 11). В ньому зазначено, що матеріали моніторингу роздрібних цін на продовольчі товари, згідно законодавства, зберігаються в Інспекції лише 1 рік, у зв"язку з чим, немає можливості подання інформації за 2007-2009 роки.
Крім того, судом встановлено, що позивач не здійснював протягом 2011 року активних дій, спрямованих на виконання рішення суду, зокрема не звертався для отримання необхідної інформації до органів статистики, вищого керівницта тощо; не звертався до суду для встановлення способу та порядку виконання рішення суду; не вживав інших заходів, спрямованих на виконання рішення суду.
За таких обставин, судом не вбачається поважності причин нездійснення належних розрахунків, а ,відтак, і невиконання рішення суду.
Зміст ч. 2 ст. 89 Закону регулює дану ситуацію, а саме, якщо у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин, державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.
Відповідно до ст. 11 Закону, державний виконавець зобов`язаний вживати, передбачених цим Законом, заходів примусового виконання рішень, а також неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Постановою державного виконавця від 22.11.2011 року, у відповідності до вищезазначених норм, накладено штраф у розмірі 1360 грн. (а.с. 21).
Відтак, посилання позивача на необхідність скасування постанови за вказаних ним обставин є безпідставними, оскільки факт бездіяльності щодо рішення суду в ході розгляду справи знайшов своє підтвердження.
Таким чином, суд надав правову оцінку всім обставинам справи, які доводяться як показами сторін, так і матеріалами справи, переконався у законності дій відповідача, а тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано , тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Також суд відмічає, що відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.
З обставин адміністративної справи вбачається, що відповідачем доведено правомірність винесення оскаржуваного рішення, відтак позовні вимоги не знайшли свого підтвердження під час розгляду адміністративної справи.
Понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 94 КАС України, у зв`язку із відмовою в задоволенні позову відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -
в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.
Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Загороднюк Андрій Григорович