Справа № 815/3551/15
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2015-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3551/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Вовченко O.A.,

судді Левчук О.А.,

судді Танцюри К.О.,

секретар судового засідання Соколова М.С.

за участі: позивача Ез ОСОБА_1 Салам Мубарак,

представника позивача ОСОБА_2 (за ордером),

представника відповідача ОСОБА_3 (за довіреністю),

перекладача ОСОБА_4 ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом Ез ОСОБА_1 Салам Мубарак до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірним та скасування рішення про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязання прийняти рішення, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся Ез ОСОБА_1 Салам Мубарак з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 05.03.2015 року № 164-15 про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування адміністративного позову зазначено наступне. Позивач є громадянином ОСОБА_5, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач не підтримує політики влади країни та опозиції, а також побоюється стати жертвою не вибіркового насилля. Позивач навчався в Україні в медичному університеті та є лікарем за фахом, тому розуміє, що в разі повернення до країни громадянської належності буде підлягати обовязковій примусовій військовій повинності, але позивач категорично виступає проти участі у подіях в країні, де відсутні дотримання будь-яких міжнародних стандартів в усіх сферах життєдіяльності. Окрім того, позивач є мешканцем міста ОСОБА_5, яке на сьогоднішній день повністю зруйноване.

Від відповідача надійшли до суду заперечення до адміністративного позову, в яких зазначено, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності заяви вимогам п.1 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали адміністративний позов, просили суд задовольнити його в повному обсязі з підстав, викладених у адміністративному позові.

В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення адміністративного позову з підстав, викладених в запереченнях до адміністративного позову.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, встановив наступне.

Позивач - Ез ОСОБА_1 Салам Мубарак, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_5, країна вибуття ОСОБА_5, область ОСОБА_5, село Дар Алькабіра, за національністю араб, за віросповіданням іслам, мусульманин-суніт (а.с. 94).

До України позивач вперше прибув 31.08.1996 року, авіарейсом м. Алеппо КПП аеропорт «Одеса», за національним паспортом № 2817290 та оформленою візою № 013079А. Під час навчання повертався в ОСОБА_5 кожного року. З 2004 по 2008 року проживав в ОСОБА_5. 04.11.2008 року позивач прибув до України авіарейсом м. Алеппо (ОСОБА_5) КПП аеропорт «Одеса», за національним паспортом та оформленою візою типу «О» № Y02632949. Під час навчання повертався в ОСОБА_5 2 рази (2009 та 2010 роки). Останній раз прибув в Україну легально - 28.09.2010 року, авіарейсом м. Алеппо (ОСОБА_5) - КПП аеропорт «Одеса» за національним паспортом та реєстрацією в ВГІРФО ОМУ ГУМВС України в Одеській області (а.с.97).

Згідно матеріалів особової справи позивача, судом встановлено, що 21.01.2013 року позивач звернувся до органу ДМС із заявою про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту (а.с.92-93).

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні, Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області був прийнятий висновок від 16.01.2015 року № 2013ОD0015 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який обґрунтований тим, що громадянська війна в країні не розглядається саме як причина виїзду заявника в Україну. На думку відповідача, зазначені заявником у матеріалах справи факти не дають підстав вважати, що він переслідувався в ОСОБА_5, як конвенційний біженець. Особа не була причетна до події, через які б мала обґрунтований страх утисків, переслідувань, погроз, нелюдського поводження чи дискримінації (а.с.77-86).

Рішенням Державної міграційної служби України від 05.03.2015 року № 164-15 був підтриманий вище зазначений висновок та відмовлено громадянину ОСОБА_5 Ез ОСОБА_1 Салам Мубарак у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 32).

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Як вбачається з особової справи Ез ОСОБА_1 Салам Мубарак в основу оскаржуваного рішення покладений висновок Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області від 16.01.2015 року № 2013ОD0015 щодо відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зі змісту вказаного висновку вбачається, що громадянська війна в країні не розглядається саме як причина виїзду заявника в Україну, оскільки основною причиною виїзду з ОСОБА_5 стало бажання позивача отримати вищу освіту на території України. Після закінчення строку реєстрації (29.12.2012 року) особа звернулась до міграційної служби. Подальше перебування в Україні було повязано із економічними та особистими прагненнями, а звернення до управління здійснювалось з метою фактичної легалізації на території України, оскільки іноземець після закінчення навчання не виїхав до країни постійного проживання, де не було ніяких проблем. Таким чином, на думку відповідача, міграційна служба була використана іноземцем для легалізації на території України.

У зв'язку із наведеним, на підставі абз.4 ч.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту співробітником міграційної служби зроблений висновок про доцільність відмови Ез ОСОБА_1 Салам Мубарак в наданні статусу біженця та в наданні додаткової форми захисту.

Суд не погоджується з таким висновком та зазначає, що останній здійснений без належної оцінки фактичних обставин, належного обґрунтування та всупереч нормам права, що регулює спірні правовідносини.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (далі Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_6 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Як зазначено в п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року N 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Разом з тим, висновок міграційної служби не містить належного аналізу ситуації, що склалася в ОСОБА_5.

Судом встановлено, що у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у ОСОБА_5 збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у ОСОБА_5. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Так, як вбачається з протоколу співбесіди з громадянином ОСОБА_5 Ез ОСОБА_1 Салам Мубарак останнє місце проживання позивача в країні громадянського походження ОСОБА_5, область ОСОБА_5, село Дар Алькабіра (а.с. 94).

Згідно карти конфлікту в ОСОБА_5, область ОСОБА_5 є однією із територій озброєного конфлікту (а.с.134) та відповідно до роздруківок електронних видань, наданих представником позивача, в провінції ОСОБА_5 залишається приблизно 5 тисяч бійців, які продовжують створювати ситуацію озброєного конфлікту (а.с.182).

Таким чином, на теперішній момент в країні громадянського походження позивача та зокрема у його рідному місті склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

Заперечення відповідача ґрунтуються на тому, що громадянська війна в країні не розглядається саме як причина виїзду заявника в Україну, так як він виїхав на територію України з метою здобуття вищої освіти.

Суд не бере до уваги такі доводи відповідача з огляду на наступне.

Так, відповідно до офіційної позиції УВКБ ООН від лютого 2012 року державам - членам ООН рекомендовано ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до ОСОБА_5 до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення. Згідно іншої інформації УВКБ ООН за червень 2012 року з початку безладів в ОСОБА_5 в березні 2011 року, надійшли повідомлення серйозних, широко розповсюджених та систематичних порушеннях прав людини, свавільних арештах великої кількості людей та поганому поводженні, а загальна кількість загиблих перевищує 9000 осіб. Міжнародний комітет Червоного Хреста кваліфікував бойові дії в районах ОСОБА_5 та Ідліба, як локальні громадські війни.

Отже існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт.

Європейський суд з прав людини у справі Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Отже ситуації в ОСОБА_5 за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

Відтак, суд зазначає, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Аналогічна позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3.

Відтак, хоча й позивач прибув до України для здобуття вищої освіти в Україні в 2008 році, однак під час знаходження в Україні змінилася ситуація в країні походження позивача, з урахуванням приписів норм наведеного законодавства, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача щодо того, що причиною неможливості повернення позивача на батьківщину є не побоюваннями стати жертвою переслідування, а легалізація перебування в більш розвинутій країні, як це вказано у висновку міграційної служби.

Відповідно до пункту 10 вищевказаної Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Відповідно до Керівництва УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно Конвенції 1951 року і протоколу 1976 року, що стосуються статусу біженця (п.43) побоювання стати жертвою переслідувань не повинні обовязкового ґрунтуватися на особистому досвіді заявника. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами та іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідченням того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані.

Як зазначав позивач в ході співбесід із співробітниками міграційної служби та у судовому засіданні, на даний час він має цілком обґрунтовані побоювання повертатись до ОСОБА_5 та у звязку з тим, що має медичну освіту може бути мобілізованим до лав армії. При цьому, позивач пояснив, що не бажає приймати участь у бойових діях під час громадянської війни та виступати проти власного народу. Однак під час прийняття оскаржуваного рішення, відповідачем зазначеним обставинам оцінка не надавалась.

Крім того, відповідачем взагалі не взято до уваги інформацію по країні походження позивача. Зокрема, того факту, що на теперішній час в ОСОБА_5 триває громадянська війна, систематично порушуються права людини та основні свободи.

Беззмістовним є висновок відповідача про те, що позивач не пов'язує свої особисті проблеми з загальними проблемами в аспекті критичного стану в ОСОБА_5, оскільки позивач, мотивував своє звернення до влади України за захистом саме побоюваннями повертатися у країну громадянської належності.

Окрім того, суд зазначає, що Ез ОСОБА_1 Салам Мубарак звертався до суду з позовом до Державної міграційної служби України про скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 20.11.2013 року по справі № 815/6702/13-а, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.01.2014 року, адміністративний позов Ез ОСОБА_1 Салам Мубарак до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №485-13 від 12.08.2013 року про відмову Ез ОСОБА_1 Салам Мубарак у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобовязано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву Ез ОСОБА_1 Салам Мубарак про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення Державної міграційної служби України №485-13 від 12.08.2013 року.

Разом з тим, суд вважає, що висновок міграційної служби при розгляді заяви позивача з урахуванням рішень суду, не містить належного аналізу ситуації, що склалася в ОСОБА_5 та відповідачем не враховано положення ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», яка передбачає, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Тобто, відповідачем не взято до уваги, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися і під час знаходження людини в Україні - через деякий час після від'їзду з країни походження.

В звязку з даними обставинами, суд вважає, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем порушило принцип рівності перед законом, що призвело до прийняття противоправного рішення в частині відмови позивачу у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту з боку Державної міграційної служби України, органу, який приймає остаточне рішення на підставі зібраних доказів та висновку Управління.

Суд зазначає, що прийняття рішення має здійснюватися з використанням повноважень та з метою, з якою це повноваження надано, а саме рішення зазначених органів мають бути спрямовані на захист життя та свобод шукачів додаткового захисту.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб'єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Одним із головних принципів адміністративного судочинства, відповідно до ст. 7 КАС України є принцип верховенства права. Відповідно до ст. 3 Конституції України та ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов'язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є субєктом владних повноважень, при прийнятті оскаржуваного рішення діяв без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та без дотримання принципу верховенства права.

Таким чином, на підставі ст.10 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.11 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними доказів, зясувавши обставини у справі; перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог.

Так, відповідно до п.25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року №3 суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, суд, встановивши протиправність оскаржуваного рішення, з урахуванням ретельного дослідження інформації по країні походження позивача, обставин реальності загрози для життя і основних свобод позивача, в разі повернення до ОСОБА_5, вважає за необхідне зобовязати відповідача повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_5 Ез ОСОБА_1 Салам Мубарак про визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності із процедурою, передбаченою законодавством.

Керуючись ст.ст. 11, 69-71, 160-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Ез ОСОБА_1 Салам Мубарак задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 05.03.2015 року № 164-15.

Зобовязати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_5 Ез ОСОБА_1 Салам Мубарак про визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності із процедурою, передбаченою законодавством.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено та підписано колегією суддів 18.09.2015 року.

Головуючий суддя Вовченко О.А.

Суддя Левчук О.А.

Суддя Танцюра К.О.