Справа № 481/1449/14-а
Суддя: Уманська О. В.
Дата ухвалення: 2015-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 481/1449/14-а
Провадж.№ 2-а/481/20/2015
П О С Т А Н О В А

іменем УКРАЇНИ

30.06.2015 року Новобузький районний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Уманської О.В., при секретарі Кузьміній Н.П., за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду міста Новий Буг адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 міської ради Миколаївської області про визнання дій неправомірними, скасування рішення міської ради від 29.12.2011 року №278 та зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

24 липня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Новобузького районного суду з адміністративним позовом до ОСОБА_3 міської ради Миколаївської області про визнання дій відповідача при прийнятті рішення від 29 грудня 2011 року за № 278 неправомірними, скасування даного рішення, та зобовязання відповідача розглянути питання про надання дозволу на виготовлення проекту із землеустрою по передачі земельної ділянки площею 439 м.кв. для обслуговування лазні-сауни, розташованої по вул.Червона площа, 17-А в м.Новий Буг, Миколаївської області, шляхом її приватизації.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що до заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки під викупленою ним виробничою будівлею, були додані усі необхідні документи, тому підстави для відмови у наданні дозволу були відсутні. Окрім того, п.10.7 рішення № 8 від 28.01.1994 року йому було передано в постійне користування вищезазначену земельну ділянку. Однак, із невідомих для позивача причин, відповідач своїм рішенням № 278 від 29.12.2011 року даний дозвіл відмінив, а зазначену земельну ділянку перевів у землі запасу ОСОБА_3 міської ради для подальшого перерозподілу.

Ухвалою суду від 29.07.2014 року позивачу ОСОБА_1 поновлено строк для звернення із даним позовом до суду.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 міської ради Миколаївської області в судове засідання не зявився повторно, та не повідомив суд про причину своєї неявки, хоча був належним чином попереджений про час та місце розгляду цієї справи, тому у відповідності до ст..128 КАС України суд розглядає справу без його участі.

Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, вивчивши та дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі загальною площею 101 кв.м., яка розташована за адресою: вул.Червона площа, 17-А в м.Новий Буг, Миколаївської області, що підтверджується свідоцтвом на право власності на нерухоме майно від 25.06.2002 /а.с. 8/.

Вищевказана будівля зареєстрована в Миколаївському міському бюро технічної інвентаризації - ОСОБА_3 філія 01.07.2002 року та в електронному Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно та записана 12.06.2013 за №1333798 /а.с.05/.

Відповідно до рішення ОСОБА_3 міської ради народних депутатів від 28.01.1994 року за № 8 п.п.1.7 ОСОБА_1 передано в постійне користування земельну ділянку для обслуговування лазні-сауни по вул.Червона площа, 17-А в м.Новий Буг, Миколаївської області (а.с.9).

Рішенням ОСОБА_3 міської ради Миколаївської області від 21.06.2002 року за № 46 позивачу по справі було надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки на умовах оренди терміном на 49 років з правом викупу площею 0,0277 га для обслуговування лазні-сауни по вул.Червона площа, 17-А в м.Новий Буг, Миколаївської області ( а.с.51).

Позивачем ОСОБА_1 у 2007 році було виготовлено проект землеустрою щодо відведення вищезазначеної земельної ділянки в оренду терміном на 49 років, обмінний файл прийнято Миколаївською регіональною філією ДП « Центр ДЗК України по земельним ресурсам 30.01.2009 року за № 04450 ( судом оглянуто оригінал такого проекту на 59 аркушах)

ОСОБА_3 міською радою Новобузького району Миколаївської області такий проект погоджено ( а.с.52)

16.06.2014 позивач звернувся до ОСОБА_3 міської ради Миколаївської області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки під даною будівлею шляхом її приватизації /а.с.50/

23.06.2014 ОСОБА_3 міською радою Миколаївської області листом № П-412.03.05 відмовлено позивачу ОСОБА_1 у задоволенні заяви та повідомлено, що п.1.7. рішення ОСОБА_3 міської ради народних депутатів від 28.01.1994 року за № 8 - відмінено, а зазначена земельна ділянка переведена у землі запасу міської ради для подальшого перерозподілу /а.с.13/.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Завданням адміністративного судочинства, згідно частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є захист прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Надаючи юридичну оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки (частина друга статті 123 Земельного кодексу України).

Відповідно до частини третьої статті 123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Аналогічне положення закріплене в ч.1 ст.377 Цивільного кодексу України, згідно з якою до особи, яка набула право власності на будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землекористувача.

Порівняльно-правовий аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що законодавець розмежовує поняття «надання» та «придбання» земельної ділянки в користування або у власність.

Під наданням земельної ділянки в користування або у власність законодавець розуміє як прийняття органом відповідного рішення про надання землі у власність або в користування, так і подальше оформлення документа, який згідно зі статтею 126 ЗК посвідчує право на землю.

Відповідно до частини першої статті 92 ЗК право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно змісту ч.2 ст.19 Конституції України, ч.3 ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи, зокрема, місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, та керуються у своїй у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету ОСОБА_4 України.

Згідно ч.3 ст.140 Конституції України органами місцевого самоврядування є сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Пунктом 34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що виключно на пленарних засіданнях, зокрема, сільської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Пунктом 9 частини першої статті 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» установлено, що питання з приводу організації і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Згідно ч.1 ст.116 Земельного Кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно п. «г» ч.1 ст.121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений в статті 118 ЗК України.

Відповідно до положень ч.6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частини 7 статті 118 ЗК України).

Таким чином, за змістом вказаної норми, орган місцевого самоврядування за результатами розгляду клопотання особи про надання дозволу на розробку проекту землеустрою зобов'язаний прийняти одне з рішень - про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні.

Належних та допустимих доказів прийняття відповідачем у встановленому ст. 118 ЗК України порядку рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або про відмову у його наданні сторонами не подано.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Частиною 1 статті 8 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ст. ст. 3, 8, 19 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин суд приходить до висновку, що рішення ОСОБА_3 міської ради Миколаївської області, викладене у листі від 23.06.2014 №П-412.03.05, не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Рішенням Конституційного Суду України №7-рп/2009 від 16.04.2009 року зазначено, що орган місцевого самоврядування за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт не може.

Конституційний Суд України зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність. Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами. Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни та припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України.

Рішення ОСОБА_3 міської ради Миколаївської області №278 від 29 грудня 2011 року порушує законні права та інтереси позивача, який не був повідомлений про розгляд такого питання, а тому підлягає скасуванню.

Відповідно до норм чинного законодавства повноваження відповідача щодо видання рішення про надання позивачу дозволу на розробку технічної документації із землеустрою є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Згідно Рекомендацій Комітету ОСОБА_4 Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_4 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

За таких обставин адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Отже, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст.11, 158-163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 міської ради Миколаївської області про визнання дій неправомірними, скасування рішення міської ради від 29.12.2011 року №278 та зобовязання вчинити певні дії, - задовольнити .

Дії ОСОБА_3 міської ради Миколаївської області викликані прийняттям рішення від 29 грудня 2011 року за № 278 «Про відміну п. 1.7 рішення виконавчого комітету міської ради від 28.01.1994 р. № 8 «Про передачу в постійне користування земельних ділянок для обслуговування нежилих приміщень»» - визнати неправомірними.

Рішення ОСОБА_3 міської ради Миколаївської області від 29 грудня 2011 року за № 278 «Про відміну п. 1.7 рішення виконавчого комітету міської ради від 28.01.1994 р. № 8 «Про передачу в постійне користування земельних ділянок для обслуговування нежилих приміщень»», - скасувати.

Зобов'язати ОСОБА_3 міську раду Миколаївської області розглянути питання з приводу можливості надання дозволу на виготовлення проекту із землеустрою по передачі земельної ділянки площею 439 м.кв. для обслуговування лазні сауни, розташованої по вул. Червона Площа, 17 «А» в м. Новий Буг Миколаївської області, шляхом її приватизації.

На постанову може бути подана апеляційна скарга до Одеського апеляційного адміністративного суду через Новобузький районний суд протягом десяти днів з дня її проголошення.

Головуюча у справі суддя