Справа № 520/1530/15-а
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2015-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2015 р. Справа № 520/1530/15-а

Категорія: 6.1 Головуючий в 1 інстанції: Огренич І.В.
Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Лук'янчук О.В.

суддів - Градовського Ю.М.,

- Кравченка К.В.

при секретарі - Аврамовій О.П.,

за участю: позивача - ОСОБА_2;

представника позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5;

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_6;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 на постанову Київського районного суду м. Одеси від 04 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 до виконавчого комітету Одеської міської ради, Одеської міської ради, Київської районної адміністрації Одеської міської ради, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_6 про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до виконавчого комітету Одеської міської ради, Одеської міської ради, Київської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_6 про:

- визнання протиправним та скасування п.6 рішення виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів № 83 від 21 лютого 1992 року "Про визначення правового положення збудованих будівель та про дозвіл будівництва в індивідуальному житловому фонді", яким затверджено проектне рішення РППО "Укржилремпроект" Одеського проектного підприємства, та узаконено самовільно збудовані прибудови підсобних приміщень до частини домоволодіння ОСОБА_6, а саме: до житлової кімнати площею 9,6 кв.м., прибудовано: веранда площею 14,96 кв.м., коридор площею 3,3 кв.м., прихожа площею 3,5 кв.м., топочна площею 3,5 кв.м., санвузол площею 2,6 кв.м., кухня площею 5,75 кв.м., кладова площею 9,2 кв.м. в частині узаконення прибудов ОСОБА_6 з моменту його винесення.

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 04 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 ставиться питання про скасування судового рішення в зв'язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом першої інстанції не було досліджено обставини справи, що мають значення для справи, наслідком чого стало постановлення необґрунтованого та неправомірного рішення суду.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість судового рішення в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи справу суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1.

П.6 рішення виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів №83 від 21 лютого 1992 року "Про визначення правового положення збудованих будівель та про дозвіл будівництва в індивідуальному житловому фонді" проектну пропозицію затверджено. Самовільно збудовані ОСОБА_6 до належної йому частини будинку АДРЕСА_1: прибудову «а1», яка складається із: веранди - 14,96 кв.м., коридору - 3,3 кв.м., прихожої - 3,5 кв.м., топічної - 3,5 кв.м., санвузлу - 2,6 кв.м., кухні - 5,75 кв.м., кладової - 9,2 кв.м. узаконені.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер.

Після його смерті відкрилась спадщина, у вигляді частини будинку АДРЕСА_1.

Позивачі не погоджуючись із п.6 спірного рішення виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів №83 від 21 лютого 1992року "Про визначення правового положення збудованих будівель та про дозвіл будівництва в індивідуальному житловому фонді" звернулися до суду з вимогами про його скасування з підстав зазначених у позові.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що між позивачами та відповідачами по справі немає жодних взаємних прав та обов'язків, які були б пов'язані з реалізацією публічної влади, оскільки на час прийняття спірного рішення співвласником будинку АДРЕСА_1 був ОСОБА_8, який не оспорював вказане рішення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 144 Конституції України визначено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до ст. 50 Закону України "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування" від 07.12.1990 № 533-XII (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) районна в місті Рада та її виконавчий комітет здійснюють повноваження, делеговані їм міською Радою та її виконавчим комітетом, а також обласною державною адміністрацією в обсязі, необхідному для забезпечення колективних потреб громадян району.

Указом Президії Верховної Ради Української РСР затверджено "Положення про громадські селищні, сільські, вуличні, квартальні, дільничні, домові комітети в Українській РСР" із змінами і доповненнями, внесеними Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 7 січня 1981 року N 1425-X (який діяв на час виникнення спірних правовідносин), яким передбачено, що селищні, сільські, вуличні, квартальні, дільничні, домові комітети є органами громадської самодіяльності населення, основне завдання яких полягає в широкому залученні громадян до вирішення питань державного, господарського і соціально-культурного будівництва, віднесених до відання Рад народних депутатів.

Пунктами 11, 12 зазначеного положення передбачено, що громадські комітети в межах своїх повноважень розглядають пропозиції, заяви і скарги громадян. Громадські селищні, сільські, вуличні, квартальні, дільничні, домові комітети мають право:а) проводити загальні збори (сходи) громадян або збори їх представників для обговорення питань, які належать до відання громадського комітету; б) здійснювати на території своєї діяльності громадський контроль за додержанням правил забудови, охороною та раціональним використанням землі, правильним утриманням і своєчасним проведенням ремонту житла та з інших питань, які належать до їх відання, вносити до відповідних органів пропозиції про усунення виявлених недоліків; в) вносити пропозиції і звертатися з клопотаннями в питаннях, які належать до відання громадського комітету, до Ради народних депутатів, її виконавчого комітету, постійних комісій, депутатів, відділів і управлінь виконавчого комітету, підприємств, установ, колгоспів, радгоспів та інших організацій.

Колегія суддів не приймає до уваги твердження апелянтів про те, що рішення дільничного, домового комітету мають характер рекомендацій, а тому оскаржуване рішення в частині узаконення самовільних допоміжних приміщень за ОСОБА_6 прийнято з порушенням, оскільки воно ґрунтується на неправильному тлумаченні скаржниками вказаних вище норм права та спростовується наявними в матеріалах справи доказах.

Апеляційним судом у ході розгляду справи ретельно досліджено наявні в матеріалах справи докази, з яких вбачається, що ОСОБА_8 на праві особистої власності належить одне ціле домоволодіння, яке складається і розташоване в АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння від 04.04.1969 року,

21.10.1969 року ОСОБА_8 подарував, а ОСОБА_6 прийняв у дар 1/5 частину житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 та складається з одноповерхової кам'яної житлової будівлі та надвірних споруд. Житлова площа становить 39,70 м2.

У зв'язку із проведенням будівництва допоміжних споруд до належної ОСОБА_6 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 в м. Одесі, 28.01.1992 року ОСОБА_6 звернувся з заявою про їх узаконення.

Згідно акту складеного в лютому місяці 1992 року комісією у складі : представників дільничного комітету №3 проведено обстеження по АДРЕСА_1, та виявленні будівлі, на будівництво яких не пред'явлені документи: веранда - 14,96 кв.м.коридор -3,3 кв.м., санвузол 2,6 кв.м,кухня 5,75 кв.м., кладова -9,2 кв.м., топочна 3,5 кв.м..

Із змісту зазначеного акту вбачається, що дільничний комітет №3 клопоче перед Київським РІК про узаконення самовільних підсобних приміщень. В будинку проживають два співвласника ОСОБА_8 та ОСОБА_6, зі слів матері будинок збудований в 1960 році батьком для двох синів. ОСОБА_6 власник 1/5 домоволодіння, житлова площа складає 9,6 м2, сім'я складається із 5 осіб. Брат ОСОБА_8 погоджується на узаконення братові ОСОБА_6. Просять узаконити допоміжні прибудови, оскільки вони необхідні для проживання сім'ї.

До того ж, матеріали справи містять копію проектного рішення від 19.02.1992 року, яким з урахуванням вихідних даних, схеми генплану, експлікації, плану домоволодіння вихідні данні технічного висновку , встановлено, що порушень норм СНіП 2.08.01-89 "Житлові будівлі" - немає. Пропонується техвисновок затвердити на МВК Київської Р.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що наведені вище документи й стали передумовою для прийняття оскаржуваного рішення, а тому є безпідставними, надуманими та такими, що не заслуговують уваги доводи апеляційної скарги щодо порушення відповідачем норм законодавства при прийняття оскаржуваного рішення.

Крім того, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 1 ст. 6 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права в зв'язку із прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що завданням адміністративного судочинства є захист порушених прав, свобод та інтересів осіб.

Однак, порушення вимог Закону діями суб'єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов'язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Тобто, обов'язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

У позовній заяві позивачі вказують на порушення відповідачем норм Закону при прийнятті оскаржуваного рішення.

При цьому, ані у ході розгляду справи в суді першої інстанції, ані у ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції апелянтами не наведено обґрунтованих мотивів в чому саме полягає порушення прав позивачів оскаржуваним рішенням та не навели порушених відповідачем норм права, які б встановлювали загальнообов'язкові правила поведінки по відношенню до позивачів.

Суд першої інстанції вірно зауважив, що на момент прийняття спірного рішення позивачі не були співвласниками вищезазначеного будинку, тому вмотивованого дійшов висновку, що ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не є належними позивачами у справі.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції цілком вмотивованого та правильного дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 залишити без задоволення, постанову Київського районного суду м. Одеси від 04 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуюча суддя: О.В. Лук'янчук

Суддя: Ю.М. Градовський

Суддя К.В.Кравченко