Справа № 2-а-4832/09/0270
Суддя: Курко Олег Петрович
Дата ухвалення: 2010-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
м. Вінниця, вул. Островського, 14
____________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2010 р. Справа № 2-а-4832/09/0270

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Курко Олега Петровича,

при секретарі судового засідання: Ваталінській Марині Анатоліївні

за участю представників сторін:

позивача : ОСОБА_1

відповідача : ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Першого заступника прокурора Вінницької області

до: Ладижинської міської ради Вінницької області

про: визнання незаконними рішень

ВСТАНОВИВ :

Перший заступник прокурора Вінницької області звернувся до суду з позовом про визнання незаконним рішення 30 сесії 23 скликання Ладижинської міської ради від 14.01.2002р. "Про надання повноважень міському голові".

Письмовою заявою від 11.01.2010р. позивач доповнив адміністративний позов, та поряд з первинною вимогою просив також визнати незаконним рішення 26 сесії 5 скликання Ладижинської міської ради від 15.09.2008р. № 973 "Про внесення змін в рішення 30 сесії 23 скликання Ладижинської міської ради від 14.01.02 "Про надання повноважень міському голові".

Заявлені позовні вимоги мотивовані тим що, оскаржуваними рішеннями міська рада незаконно делегувала міському голові свої повноваження у сфері регулювання земельних відносин, які відносяться до її виключної компетенції. А тому позивач вважає, що такі рішення прийняті з порушенням вимог чинного законодавства та підлягають визнанню незаконними.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених письмово та доданих до матеріалів справи. Зазначив, що позов є недостатньо обґрунтований та абсолютно безпідставний. Оскаржувані рішення Ладижинської міської ради були прийняті у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема ст. 1 Закону України "Про землеустрій", ст. 12 Земельного кодексу України, ст. 42 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", в той час як прокурором не враховано, що такі поняття як "землеустрій" та "земельні відносини" є різними. Тобто відповідач стверджує, що рішенням від 14.01.2002р. із змінами від 15.09.2008р. міська рада надала міському голові повноваження щодо організації землеустрою, однак аж ніяк не делегувала свої виключні повноваження щодо вирішення питань регулювання земельних відносин.

Крім того, при розгляді справи відповідач наголосив на порушенні прокурором строків звернення до суду, визначених ст. 99 КАС України, а тому клопотав про застосування наслідків згідно ст. 100 цього ж Кодексу.

В судовому засіданні представники відповідача в задоволенні позову просили відмовити в повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив, що прокуратурою Вінницької області проведена перевірка звернення голови комітету з питань боротьби з організованою злочинністю і корупцією Верховної Ради України ОСОБА_4 про системні зловживання з боку Ладижинського міського голови при вирішенні земельних питань.

В хоті такої перевірки зясовано, що 14.01.20002р. на 30 сесії 23 скликання Ладижинською міською радою прийнято рішення яким доручено міському голові погоджувати клопотання про надання дозволу на складання проекту відведення земельних ділянок у користування та на підготовку матеріалів попереднього місць розташування обєктів і їх затвердження.

В подальшому, рішенням 26 сесії 5 скликання Ладижинської міської ради від 15.09.2008р. № 973 внесено зміни в рішення 30 сесії 23 скликання Ладижинської міської ради від 14.01.02 "Про надання повноважень міському голові", за яким міському голові делеговано повноваження міської ради щодо надання дозволів:

- на підготовку матеріалів погодження місць розташування обєктів;

- на виготовлення технічної документації із землеустрою: проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок; технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

Вважаючи протиправними прийняті відповідачем рішення, прокуратурою області 08.10.2009р. внесено протест на рішення 30 сесії 23 скликання Ладижинської міської ради від 14.01.02 "Про надання повноважень міському голові" з вимогою його скасування, який рішенням відповідача від 20.10.2009р. № 1364 був відхилений.

Крім того, 30.11.2009р. прокуратурою Вінницької області внесено повторний протест на згадане рішення міської ради, однак уже в редакції від 15.09.2008р., який рішенням позачергової сесії Ладижинської міської ради від 16.12.2009р. вдруге задоволений не був.

Вирішуючи в першу чергу питання щодо строків позовної давності та повноважень прокурора на звернення до суду з позовом суд наголошує на наступному.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 21 Закону України "Про прокуратуру" протест на акт, що суперечить закону, приноситься прокурором, його заступником до органу, який його видав, або до вищестоящого органу. У разі відхилення протесту або ухилення від його розгляду прокурор може звернутися із заявою до суду про визнання акта незаконним. Як зазначено у п. 2 Постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України № 2 від 06.03.2008р. у цьому випадку прокурор у адміністративній справі може бути позивачем і не повинен визначати орган чи особу, в інтересах якої він звертається до суду з позовною заявою, оскільки подача самої заяви до суду про визнання акта незаконним є складовою частиною процедури реалізації такого самостійного засобу реагування як протест.

За загальним правилом, визначеним в частині 2 статті 99 КАС України для звернення до адміністративного суду з позовом встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Частиною третьою цієї статті встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до суду.

Такий інший строк встановлено частиною 4 ст. 21 Закону України "Про прокуратуру", відповідно до якого прокурор протягом п'ятнадцяти днів з моменту одержання повідомлення про відхилення протесту або закінчення передбаченого законом строку для його розгляду, має право звернутись до суду з відповідним позовом.

Як свідчать матеріали справи повідомлення про відхилення протесту прокурора від 08.10.2009р. отримано останнім 30.10.2009р., а звернення до суду з адміністративним позовом відбулось 13.11.2009р., тобто в межах строку, визначеного законом. Відхилення повторного протесту від 30.11.2009р. стало наслідком внесення доповнень до позовних вимог в межах провадження даної справи, без зміни її підстав та предмету, а не подання нового позову. Тобто, правових підстав для застосування ст. 100 КАС України в суду не має.

Закон України "Про прокуратуру" не встановлює конкретних строків внесення протесту на рішення органів місцевого самоврядування, а тому оскарження таких рішень не ставиться прокурора в залежність до річного чи будь - якого іншого строку, що обчислюється з моменту їх прийняття, оскільки підставою звернення до суду є саме факт відхилення протесту.

Наведені обставини спростовують доводи відповідачів, викладені в клопотанні про застосування строку позовної давності, яке, відповідно не може бути задоволене, а розгляд справи має вирішуватись у встановленому Кодексом адміністративного судочинства України порядку.

За змістом частин четвертої та п'ятої статті 11 КАС України, суд при розгляду справи, повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень.

Судом зясовано, що характер спірних відносин виник у звязку з прийняттям рішень Ладижинською міською радою про делегування деяких повноважень при вирішення земельних питань міському голові, а отже, зясування цих обставин та правомірності дій відповідача має бути перевірене в судовому засіданні з метою прийняття законного і обґрунтованого судового рішення.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин відноситься до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад. Тобто, такі повноваження не можуть бути передані чи делеговані іншим органам чи посадовим особам, а підлягають вирішенню лише на пленарних засіданнях відповідних рад.

Статтею 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері регулювання земельних відносин належать власні та делеговані повноваження, зокрема підготовка висновків щодо надання або вилучення в установленому законом порядку земельних ділянок, що проводиться органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; організація і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою; здійснення контролю за впровадженням заходів, передбачених документацією із землеустрою тощо.

А у статті 42 цього Закону визначено повноваження міського голови, з яких вбачається, що до його компетенції питання, повязані з регулюванням земельних відносин не входять. При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно п. 19 ч. 4 цієї статті міський голова здійснює інші повноваження місцевого самоврядування, визначені цим та іншими законами, якщо вони не віднесені до виключних повноважень ради або не віднесені радою до відання її виконавчих органів.

Оскільки, повноваження у сфері регулювання земельних відносин належать до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад, тому їх передача міському голові є незаконною.

Суд не може погодитись з позицією відповідача про те, що рішенням від 14.01.2002р. із змінами від 15.09.2008р. не порушувались приписи п. 34 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", позаяк міському голові надавались повноваження щодо організації землеустрою, які не є питаннями регулювання земельних відносин і не мають наслідком отримання земельної ділянки у власність чи в користування.

Таке твердження, на думку суду, ґрунтується на невірному розумінні змісту права, яким врегульовані дані відносини.

Поняття земельних відносин визначено в ч. 1 ст. 2 Земельного кодексу України, якими є суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Статтею 12 цього ж Кодексу передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, ... організація землеустрою, тощо.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про землеустрій", статті 181 Земельного кодексу України землеустрій - сукупність соціально-економічних та екологічних заходів, спрямованих на регулювання земельних відносин та раціональну організацію території адміністративно-територіальних утворень, суб'єктів господарювання, що здійснюються під впливом суспільно-виробничих відносин і розвитку продуктивних сил.

Із аналізу вищенаведених положень нормативних актів стає зрозумілим, що землеустрій є складовою частиною земельних відносин, об'єктами яких є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки.

Повноваження, отримані міським головою згідно оскаржуваних рішень Ладижинської міської ради щодо надання дозволів на підготовку матеріалів погодження місць розташування обєктів та виготовлення технічної документації із землеустрою передбачають вчинення дій зобовязаних субєктів щодо земельних ділянок, тобто вказують на здійснення управління у сфері земельних відносин.

Таким чином в суду є всі підстави стверджувати, що рішеннями Ладижинської міської ради від 14.01.2002р. та від 15.09.2008р. № 973 міському голові надано повноваження саме в сфері регулювання земельних відносин, що не може бути віднесено до його компетенції та є прямим порушенням Конституції України та Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Посилання відповідача на рішення Ладижинського міського суду від 04.07.2008р., що набуло законної сили, не може братись судом до уваги, оскільки предметом судового розгляду у тій справі були дозволи на виготовлення проектів землеустрою, рішення Ладижинської міської ради про їх затвердження, тощо. Однак правомірність прийняття оскаржуваних рішень від 14.01.2002р. та 15.09.2008р. про надання повноважень міському голові суд загальної юрисдикції не досліджував, а послався на даний факт як такий, що відбувся.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії)....

В процесі розгляду справи судом встановлено, що зазначені принципи в контексті положень Кодексу адміністративного судочинства України відповідачем дотримані не були, оскільки рішення Ладижинської міської ради про надання повноважень міському голові в сфері земельних відносин прийняті не на підставі та не у межах повноважень, що передбачені законами та Конституцією України.

Зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб в судовому порядку.

В той же час повноваження суду при вирішення спору обмежені статтею 162 КАС України, якою передбачається можливість визнання протиправним рішення субєкта владних повноважень чи окремих його положень і про скасування або визнання нечинним рішення.

Оскільки, пріоритетом для суду в цій частині є процесуальний закон, тобто КАС України, та беручи до уваги те, що відповідно до пункту 13 Прикінцевих та перехідних його положень Закони України та інші нормативно-правові акти до приведення їх у відповідність із цим Кодексом діють у частині, що не суперечать цьому Кодексу суд вважає за необхідним захистити інтереси позивача шляхом визнання нечинними рішення Ладижинської міської ради про надання повноважень міському голові від 14.01.2002р. та від 15.09.2008р. № 973.

Виходячи із вищевикладеного, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, а отже позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

Позов задовольнити.

Визнати нечинним рішення 30 сесії 23 скликання Ладижинської міської ради від 14.01.2002р. "Про надання повноважень міському голові".

Визнати нечинним рішення 26 сесії 5 скликання Ладижинської міської ради від 15.09.2008р. № 973 "Про внесення змін в рішення 30 сесії 23 скликання Ладижинської міської ради від 14.01.02 "Про надання повноважень міському голові".

Відповідно до ст. 186 КАС України постанова може бути оскаржена протягом 10 днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження. Якщо постанову було проголошено у відсутності особи, яка бере участь у справі, то строк подання заяви про апеляційне оскарження обчислюється з дня отримання нею копії постанови. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. При цьому апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження , якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до суду апеляційної інстанції через суд , який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 254 КАС України постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова або ухвала суду першої інстанції набирає сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови оформлено: 08.02.10

Суддя Курко Олег Петрович

04.02.2010