Справа № 2-а-2463/10/0270
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2010-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2010 р. справа № 2-а-2463/10/0270 м. Вінниця

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Жданкіної Наталії Володимирівни,

при секретарі судового засідання: Балан Марині Анатоліївні

за участю представників сторін:

позивача : ОСОБА_1

відповідача : ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Закритого акціонерного товариства "Скомарошківський цукровий завод"

до: Іллінецької міжрайонної державної податкової інспекції Оратівського відділення

про: скасування рішення

ВСТАНОВИВ :

Закрите акціонерне товариство Скомарошківський цукровий завод звернулось в суд з позовом до Іллінецької міжрайонної податкової інспекції (Оратівського відділення) про визнання протиправним та скасування рішення № /0 від 27.01.2010р. про застосування штрафних фінансових санкцій на суму 167712,56 та штрафу у сумі 83856,28 грн.

Свої позовні вимоги позивач мотивує наступним.

За результатами невиїзної документальної перевірки Іллінецькою МДПІ Оратівським відділенням, щодо своєчасності сплати податку за землю, проведеної 19.01.2010 року, було складено акт № 00014/1530/30086925, на підставі якого було прийнято податкове повідомлення-рішення № /0 від 27.01.2010р. На підставі вищезгаданого рішення до ЗАТ Скомарошківський цукровий завод застосовані штрафні (фінансові) санкції.

Позивач не погоджується з вище зазначеними рішенням та вважає його протиправним, оскільки на думку позивача відповідачем порушено Порядок оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства», затвердженого Наказом ДПА України 10.08.2005 року № 327.

Представник позивача уточнив свої позовні вимоги, так як ним помилково до штрафних санкцій була віднесена сума узгодженого податкового зобовязання, на яке саме і була нарахована штрафна санкція і просив визнати протиправним та скасувати рішення № /0 від 27.01.2010р. про застосування штрафних фінансових санкцій на суму 83856,28 грн.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача позов не визнала, з підстав, що викладені в письмових запереченнях на позов, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

19 січня 2010 року в приміщені податкового органу Іллінецької МДПІ Оратівського відділення проведено невиїзну документальну (камеральну) перевірку забезпечення своєчасності сплати плати за землю закритим акціонерним товариством Скомарошківський цукровий завод.

Про результати вказаної перевірки складено ОСОБА_1 №00014/1530/30086925 від 19.01.2010 року, яким зафіксовано, що ЗАТ «Скомарошківський цукровий завод в порушення вимог ст. 17 Закону України «Про плату за землю» від 03.07.1992р. із змінами та доповненнями, встановлено затримку сплати узгодженого податкового зобовязання по платі за землю

На підставі вищевказаного ОСОБА_1 прийнято податкове повідомлення-рішення №000141530/0 від 27.01.2010 року, яким товариству визначено суму узгодженого податкового зобовязання в розмірі 167712,56 грн. та за штрафними санкціями в розмірі 83856,28 грн.

Як вбачається із матеріалів справи позивач оскаржив податкове повідомлення рішення від 27.01.2010р. в апеляційному порядку до Іллінецької МДПІ. Рішенням податкової від 22.04.2010р. №3045/5-23 про результати розгляду первинної скарги рішення №/0 від 27.01.2010р. на суму 83856,28 грн. залишено в силі та збільшено суму штрафної санкції на 5746,26 грн. За результатами розгляду справи платнику надіслані податкове повідомлення рішення форми «Ш» №/1 від 17.05.2010р. на суму 5746,26 грн.

Визначаючись щодо позовних вимог суд виходив з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, Іллінецькою МДПІ Оратівським відділенням 19 січня 2010 року було проведено невиїзну документальну (камеральну) перевірку своєчасності сплати плати за землю ЗАТ «Скомарошківський цукровий завод на підставі п.1 ст. 11 Закону України від 04.12.1990 року №509-ХІІ Про державну службу в Україні(зі змінами та доповненнями), відповідно до підпункту "в" підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" (далі Закон №2181).

Згідно п. 1 ст. 11 Закону України Про державну податкову службу в Україні від 04.12.90 р. №509-XII (надалі Закон № 509), органи державної податкової служби у випадках, в межах компетенції та у порядку, встановлених законами України, мають право: здійснювати документальні невиїзні перевірки (на підставі поданих податкових декларацій, звітів та інших документів, пов'язаних з нарахуванням і сплатою податків та зборів (обов'язкових платежів) незалежно від способу їх подачі), а також планові та позапланові виїзні перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування і сплати податків та зборів (обов'язкових платежів), додержання валютного законодавства юридичними особами, їх філіями, відділеннями, іншими відокремленими підрозділами, що не мають статусу юридичної особи, а також фізичними особами, які мають статус суб'єктів підприємницької діяльності чи не мають такого статусу, на яких згідно із законами України покладено обов'язок утримувати та/або сплачувати податки і збори (обов'язкові платежі), крім Нацбанку України та його установ.

Відповідно до пп. 4.2.2 п. 4.2 ст. 4 Закону №2181, контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму податкового зобов'язання платника податків у разі якщо: а) платник податків не подає в установлені строки податкову декларацію; б) дані документальних перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, заявлених у податкових деклараціях; в) контролюючий орган внаслідок проведення камеральної перевірки виявляє арифметичні або методологічні помилки у поданій платником податків податковій декларації, які призвели до заниження або завищення суми податкового зобов'язання.

Отже, підставами для проведення камеральної перевірки є виключно дані, які містяться у податкових розрахунках земельного податку.

Судом встановлено, що перевірка проводилась з питань виявлення затримки сплати узгодженого податкового зобовязання позивачем по платі за землю. Натомість податковим органом при здійсненні камеральної перевірки в акті податковими інспекторами не здійснюється посилання на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, які підтверджували б наявність зазначених порушень.

Оскільки згідно п. 1.7 Наказу №327 від 10.08.2005р. «Про затвердження Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства» передбачено, що факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства викладаються в акті невиїзної документальної, виїзної планової чи позапланової перевірок чітко, обєктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Згідно даного Порядку передбачено, що у разі неявки посадових осіб субєкта господарювання для проведення невиїзної документальної перевірки протягом 10 днів після отримання письмового запрошення органу податкової служби складається акт про неявку посадових осіб субєкта господарювання на запрошення органу податкової служби.

В судовому засіданні встановлено, що запрошення посадових осіб ЗАТ «Скомарошківський цукровий завод для проведення невиїзної документальної перевірки податкова не здійснювала.

Поняття камеральна перевірка та невиїзна документальна перевірка визначають Закон України Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами та Закон України Про державну податкову службу в Україні.

Закон №2181 (абзац другий підпункту впідпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4) камеральну перевірку визначає як перевірку, яка проводиться контролюючим органом виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях, без проведення будь-яких інших видів перевірок платника податків.

Невиїзною документальною перевіркою в розумінні пункту 1 частини 1 статті 11 Закону №509 є перевірка, яка здійснюється податковим органом на підставі поданих податкових декларацій, звітів та інших документів, пов'язаних з нарахуванням і сплатою податків та зборів (обов'язкових платежів) незалежно від способу їх подачі.

Згідно п.2.3. наказу ДПА від 27.05.08 №355 "Про затвердження Методичних рекомендацій щодо порядку взаємодії органів державної податкової служби України при організації та проведенні перевірок платників податків", невиїзні документальні перевірки можуть проводитися посадовими особами органу ДПС з письмового дозволу керівника (заступника керівника) органу ДПС про проведення перевірки за наявності таких обставин:

у разі надходження від платника податків на запит органу ДПС пояснень та документів, достатніх для проведення невиїзної документальної перевірки (в тому числі і з питань перевірки відомостей, отриманих від особи, яка мала правові відносини з платником податків);

у разі надходження до органу ДПС після проведення планової та позапланової виїзної перевірки платника податків щодо дотримання ним вимог податкового законодавства матеріалів перевірок інших суб'єктів господарювання з питань правових відносин з платником податків, що свідчать про порушення платником податків податкового законодавства, та надання платником податків пояснень та їх документального підтвердження, достатніх для проведення невиїзної документальної перевірки, на обов'язковий письмовий запит органу ДПС;

у разі надходження до органу ДПС у встановленому порядку інформації та даних, що свідчать про окремі порушення платником податків податкового законодавства, та надання платником податків пояснень та їх документального підтвердження, достатніх для проведення перевірки, на обов'язковий письмовий запит органу ДПС;

в інших випадках, передбачених законодавством.

Однак, як встановлено в судовому засіданні, в даному випадку письмового дозволу керівника або його заступника не було, що свідчить про протиправність винесеного рішення.

Ще однією обставиною, яка на думку позивача може слугувати підставою для скасування податкового повідомлення-рішення є те , що ЗАТ «Скомарошківський цукровий завод» перебував у процесі реорганізації та зміни власників, яка супроводжувалась блокуванням роботи заводу та встановленням права власності у судовому порядку. Дані обставини не давали підприємству можливості займатися господарською діяльністю, про що були повідомлені Управління ПФУ в Оратівському районі та ДПІ. Позивач вважає , що заборгованість накопичена підприємством за попередні періоди не підлягає сплаті у зв»язку із зміною власників.

Суд не приймає дані обставини до уваги, оскільки підприємство не перебувало у процесі банкрутства, наслідком якого було б погашення боргу. Зміна власників підприємства не є самою реорганізацією підприємства, а тому дані посилання позивача є безпідставними.

Разом з тим, відповідно до ст. 2 Закону України «Про плату за землю» використання землі є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Розміри податку за земельні ділянки, грошову оцінку яких не встановлено, визначаються до її встановлення в порядку, визначеному цим Законом. За приписами ст. 5 наведеного Закону об'єктом плати за землю є земельна ділянка, а також земельна частка (пай), яка перебуває у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди. Суб'єктом плати за землю (платником) є власник земельної ділянки, земельної частки (паю) і землекористувач, у тому числі орендар.

Статтею 13 Закону України «Про плату за землю» встановлено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру, а орендної плати за земельну ділянку, яка перебуває у державній або комунальній власності, - договір оренди такої земельної ділянки.

Так, при дослідженні доказів судом було встановлено , що у ЗАТ «Скомарошківський цукровий завод» відсутні документи на право власності на землю, а також договори оренди.

Позивач у 2009 році почав звертатися до органів місцевого самоврядування для відведення йому для виробничих потреб земельних ділянок та для укладення на них договорів оренди. Так, відповідно до довідки виконкому Скомарошківської сільської ради № 100 від 10.02.2010 року, позивач на протязі 2007-2009 років використовував тільки 15 га землі під господарчими будівлями та виробничими спорудами. Також ця довідка зазначає те, що у даний час згідно рішення сесії сільської ради, зроблено інвентаризацію земель ЗАТ«Скомарошківський цукровий завод», виготовлено технічну документацію та проводиться робота по укладенню договору оренди цієї земельної ділянки.

У судовому засіданні представники позивача стверджували, що на даний час не існує ані свідоцтв на право власності, ані договорів оренди земельних ділянок, які могли б визначити точну площу земельних ділянок, які використовував завод у 2005-2006 роках.

Представник відповідача надала суду довідку Оратівського районного відділу земельних ресурсів про те , що згідно з державним річним звітом станом на 01.01.2006 р. у користуванні (оренді) Скомарошківського цукрового заводу знаходиться 179,4 га земель, проте договорів надано не було.

Статтею 15 Закону України «Про плату за землю» встановлено, що власники землі та землекористувачі сплачують земельний податок, а також орендну плату за земельні ділянки державної та комунальної власності з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Відповідно до ст. 17 вказаного Закону України, податкове зобов'язання по земельному податку, а також по орендній платі за землі державної та комунальної власності, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за базовий податковий (звітний) період, який дорівнює календарному місяцю, щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Податкове зобов'язання по земельному податку, а також по орендній платі за землі державної та комунальної власності, визначене у новій звітній податковій декларації, у тому числі і за нововідведені земельні ділянки, сплачується власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за базовий податковий (звітний) період, який дорівнює календарному місяцю, щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Як свідчать матеріали справи, позивач на протязі 2007-2010 років сплачував самостійно розрахований земельний податок. Так ,згідно довідки Іллінецької МДПІ №75 від 29.01.2010 року підприємство позивача протягом 2007 року було погашено податкового богу по земельному податку у сумі 41289,01 грн.(а.с.72) Також у матеріалах справи містяться копії актів про спрямування готівки у рахунок податкового боргу платника податку у період з 04 лютого 2008 року 17 червня 2008 року (а.с. 73-81). У вищезазначених актах міститься запис, що кошти спрямовано на погашення податкового боргу , але не зазначено за який період часу. Крім того, у матеріалах справи містяться платіжні доручення (а.с. 82-95), у яких у рядку призначення платежу чітко зазначений період, за який здійснюється платіж.

При дослідженні копії облікової картки позивача за період 2005-2010 роки по земельному податку з юридичних осіб, наданої у засідання представником відповідача та заслухавши її пояснення суд встановив, що відповідачем самостійно робився розподіл сплачених позивачем коштів в рахунок погашення заборгованості попередніх періодів та сплаті пені.

Абзацом першим підпункту 16.3.3 пункту 16.3 статті 16 Закону України від 21.12.2000 № 2181-ІІІ Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами (надалі Закон) визначено, що при частковому погашенні податкового боргу сума такої частки визначається з урахуванням пені, нарахованої на таку частку. Податковий борг, що погашається частково, сплачується разом зі сплатою пені, нарахованої відповідно до такої частки, єдиним платіжним документом, в якому суми такого податкового боргу та такої пені визначаються окремо. Платіжні документи, які не містять окремо виділену суму податкового боргу та суму пені, не приймаються до виконання.

Відповідно до абзацу другого підпункту 16.3.3 пункту 16.3 статті 16 Закону, якщо платник податків не сплачує пеню разом зі сплатою податкового боргу (його частини) або не визначає її окремо у платіжному документі (чи визначає з порушенням зазначеної пропорції), то податковий орган самостійно здійснює розподіл такої сплаченої суми на суму, що спрямовується на погашення такого податкового боргу (його частини), та суму, що спрямовується на погашення пені, нарахованої на суму такого погашеного податкового боргу (його частини), та надсилає такому платнику податків повідомлення, в якому міститься зазначена інформація.

Форма зазначеного повідомлення наведена в додатку 1 до Інструкції про порядок нарахування та погашення пені за платежами, що контролюються органами державної податкової служби, затвердженої наказом Державної податкової адміністрації України від 11.06.2003 Порядок направлення платнику податків повідомлення з інформацією про розподіл сплаченої платником податків суми на суму, що спрямовується на погашення такого податкового боргу (його частини), та суму, що спрямовується на погашення пені, нарахованої на суму такого погашеного податкового боргу (його частини), регулюється пунктом 3.7 Інструкції.

Як зазначено у вказаній нормі, якщо платник податків не сплачує пеню разом зі сплатою податкового боргу (його частини) або не визначає її окремо у платіжному документі (чи визначає з порушенням зазначеної пропорції), то податковий орган у день надходження від органу державного казначейства інформації про зарахування коштів до бюджету, яка надається відповідно до вимог Порядку взаємодії між органами Державного казначейства України та органами державної податкової служби України в процесі виконання державного та місцевих бюджетів за доходами та іншими надходженнями, затвердженого наказом Державного казначейства України та Державної податкової адміністрації України від 25.04.2002 № 74/194, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 20.05.2002 за № 436/6724, самостійно здійснює розподіл такої сплаченої суми на суму, що спрямовується на погашення такого податкового боргу (його частини), та суму, що спрямовується на погашення пені, нарахованої на суму такого погашеного податкового боргу (його частини). При цьому протягом трьох робочих днів податковий орган складає та надсилає такому платнику податків у порядку, аналогічному Порядку направлення органами державної податкової служби України податкових повідомлень платникам податків, затвердженому наказом ДПА України від 21.06.2001 № 253, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 06.07.2001 за № 567/5758, із змінами та доповненнями, повідомлення, в якому міститься інформація про суми розподілу сплачених коштів, за формою згідно з додатком 1.

Пунктом 7.7 статті 7 Закону визначений принцип рівності бюджетних інтересів. Установлено, що податковий борг погашається попередньо погашенню податкових зобовязань, які не є податковим боргом, у порядку календарної черговості його виникнення, а в разі одночасного його виникнення за різними податками, зборами (обовязковими платежами) у рівних пропорціях.

Як визначено підпунктом 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону, джерелами самостійної сплати податкових зобовязань або податкового боргу платника податку є будь-які власні кошти такого платника податку. Отже, грошовий платіж є єдиною формою сплати податкових зобовязань і погашення податкового боргу.

Згідно з пунктом 6 статті 7 Закону України від 20.05.99 № 679-ХІV Про Національний банк України Національний банк України визначає систему, порядок і форми платежів.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за № 377/89/76, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі платіжних вимог стягувачів у разі примусового списання коштів згідно з главою 5 цієї Інструкції. При цьому згідно з пунктом 3.8 зазначеної Інструкції реквізит Призначення платежу платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення Призначення платежу. Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність установленим вимогам лише за зовнішніми ознаками.

Із наведеного випливає, що право визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику. Тому суми податкових зобовязань або податкового боргу з урахуванням підпункту 16.5.2 пункту 16.5 статті 16 Закону слід вважати сплаченими у день реєстрації банківською установою платіжного документа із зазначеним у ньому призначенням платежу на сплату відповідних податкових зобовязань або податкового боргу, визначених платником податків.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами, який є спеціальним законом з питань оподаткування і установлює порядок погашення зобовязань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обовязкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, визначено вичерпний перелік заходів, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу. Серед таких заходів немає зміни призначення платежу, самостійно визначеного платником податків.

Таким чином, у разі недотримання платником податків порядку погашення податкового боргу та виконання податкових зобовязань, передбаченого пунктом 7.7 статті 7 Закону, податковий орган не наділений правом чи обовязком змінювати призначення платежу, визначене платником податків.

За таких обставин самостійне зарахування податковим органом сплачених платником податку сум у рахунок податкового боргу або тих податкових зобовязань, які не вказані в призначенні платежу під час перерахування платником податків коштів до бюджету, є неправомірним.

З аналізу норм Закону, які встановлюють відповідальність за порушення податкового законодавства, вбачається, що перелік таких порушень є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Серед зазначених порушень немає недотримання порядку погашення податкового боргу та податкових зобовязань, встановленого пунктом 7.7 статті 7 Закону.

Отже, чинним законодавством України не передбачено застосування спеціальних заходів відповідальності за порушення платником податків вимог щодо першочергового погашення податкового боргу та виконання податкових зобовязань у порядку календарної черговості їх виникнення. У вказаних випадках до платника податків уживаються передбачені Законом заходи примусового стягнення податкового боргу, а також застосовуються штрафні санкції за порушення граничних строків сплати податкових зобовязань.

Свою позицію щодо Застосування норми пункту 7.7 статті 7 Закону України Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами (рівність бюджетних інтересів) в частині оцінки правомірності самостійного зарахування податковими органами сплачуваних поточних податкових зобовязань у рахунок податкового боргу попередніх податкових періодів висловив Верховний Суд України.

Своєю Постановою від 01.12.2009 року Верховний Суд України залишив без змін ухвалу Вищого адміністративного суду України від 12 травня 2009 року у справі за позовом Комунального підприємства Тепломережа до Державної податкової інспекції у Куйбишевському районі м. Донецька про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень. У зазначеній ухвалі було визнано неправомірною позицію податкового органу, який самовільно змінив призначення платежу і застосував пункт 7.7 статті 7 Закону України Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами (черговість погашення податкового боргу) під час сплати податкових зобовязань платником податку. Таким чином, підтверджено позицію Вищого адміністративного суду України про неможливість застосування зазначеної норми Закону шляхом самостійної зміни податковим органом призначення платежу, визначеного платником податків.

У постанові Верховного Суду України йдеться, зокрема, про таке.

Судами попередніх інстанцій установлено, що Державна податкова інспекція на підставі актів невиїзних документальних перевірок застосувала до позивача штрафні санкції за порушення ним граничного строку сплати узгодженого податкового зобовязання з посиланням на підпункт 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 Закону України Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами. При цьому, всупереч вказівки про призначення платежу, перераховані підприємством суми, податкова інспекція зараховувала на погашення податкового боргу за минулі періоди.

Для розрахунку суми штрафу податковий орган брав не дату сплати платником суми податкового боргу (як передбачено зазначеним вище підпунктом 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 Закону України Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами), а дату самостійного погашення цим органом зазначеного боргу за рахунок коштів, перерахованих платником за інший податковий період, та сум бюджетного відшкодування.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суди правильно виходили з того, що у податкового органу відсутнє право самостійно змінювати призначення платежу, визначеного платником податків при їх сплаті, зокрема, з метою погашення податкового боргу.

Позивач, самостійно визначив та перерахував суми у період з 2007 по період 2010 роки. Відповідач не надав будь-яких інших доказів погашення позивачем суми основного боргу у розмірі 167712,56 грн. за період 2005-2006 років. Таким чином це виключає застосування до нього штрафних (фінансових) санкцій, передбачених підпунктом 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 зазначеного вище Закону.

Крім того, слід зазначити, що ст.. 18 Закону України «Про плату за землю» визначає, що платники, яких своєчасно не було залучено до сплати земельного податку, сплачують податок не більш як за два попередні роки. Перегляд неправильно нарахованого податку, стягнення або повернення його платнику допускаються не більш як за два попередні роки.

У відповідності до вимог ст. 19 Конституції України органи державної та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За вказаних обставин, суд вважає, що дії Іллінецької міжрайонної податкової інспекції (Оратівського відділення) по проведенню невиїзної документальної (камеральної) перевірки своєчасності сплати плати за землю ЗАТ Скомарошківський цукровий завод є такими, що суперечать чинному законодавству, а отже - протиправними.

Відповідно до ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішення субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого субєкти владних повноважень зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Надавши правову оцінку всім обставинам справи, які знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, доводяться як показами сторін так і матеріалами справи, суд з метою захисту прав та інтересів позивача, в узгодження з вимогами ст. 162 КАС України, вважає, що позов слід задоволити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення №/0 від 27.01.2010р. про застосування штрафних фінансових санкцій Іллінецькою міжрайонною державною податковою інспекцією Оратівського відділення до закритого акціонерного товариства "Скомарошківський цукровий завод".

Відповідно до ст. 186 КАС України постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом 10 днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

За положеннями ч. 3 ст. 254 КАС України у разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови оформлено: 16.08.10

Суддя Жданкіна Наталія Володимирівна

10.08.2010