Справа № 2-а-2169/10/0270
Суддя: Загороднюк Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2010-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 червня 2010 р. Справа № 2-а-2169/10/0270
м. Вінниця
Вінницький окружний адміністративний суд в складі
Головуючого судді Загороднюка Андрія Григоровича,
при секретарі судового засідання: Афанасьєвій Зінаїді Володимирівні ,
за участю представників сторін:
відповідача: ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи
за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Барлінек Інвест"
до: державної податкової інспекції у м. Вінниці
про: визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
Позивач вважає дане податкове повідомлення-рішення відповідача протиправним, оскільки позивач оплачував вартість проживання своїх працівників та відшкодував їм витрати, повязані з проживанням, в звязку з виконанням ними своїх трудових функцій, які відповідно до покладених обов'язків пов'язані з роботою, що має розїзний (пересувний) характер. В усіх інших випадках, без виключень, видавались накази про відрядження та виписувались посвідчення про відрядження, які були пред'явлені для перевірки.
ОСОБА_5 того, відповідач неправомірно застосував ставку податку в розмірі 30 відсотків від обєкта оподаткування для нерезидентів, які є громадянами ОСОБА_6, оскільки згідно статті 25 Конвенції між Урядом України і Урядом ОСОБА_7 про уникнення подвійного оподаткування доходів і майна та попередження податкових ухилень громадяни ОСОБА_8 Держав не будуть підлягати в другій ОСОБА_8 Державі будь-якому оподаткуванню або пов'язаному з ним зобов'язанню, яке є іншим або більш обтяжливим, ніж оподаткування і пов'язане з ним зобов'язання, яким піддаються або можуть піддатися громадяни цієї другої Держави за тих же обставин.
У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги.
Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами, надав суду письмові заперечення, в яких зазначив, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення ДПІ у м. Вінниці винесено внаслідок порушення ТОВ "Барлінек Інвест" вимог чинного законодавства, які зазначено в акті перевірки №8/2310/34004579 від 15.01.2010 року, зокрема: через не дотримання вимог п.п. "г", "е" п.п. 4.2.9 п. 4.2 ст. 4 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" а саме не оподатковано податком з доходів фізичних осіб вартості послуг за проживання в готелях резидентів та нерезидентів, за яких підприємство оплачувало проживання, або яким відшкодовувало вартість такого проживання.
ОСОБА_5 того, відповідач зазначив, що з нерезидентів позивач повинен був утримувати податок по ставці 30 відсотків, оскільки ними не виконано вимоги Порядку звільнення (зменшення) від оподаткування доходів з джерелом їх походження з України згідно з міжнародними договорами України про уникнення подвійного оподаткування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №470 від 06.05.2001 року.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечення проти позову підтримав та просив в позові відмовити повністю.
Залучена в якості свідка головний державний податковий ревізор-інспектор відділу адміністрування податків з доходів фізичних осіб та податку з власників транспортних засобів управління оподаткування фізичних осіб державної податкової інспекції у м. Вінниці ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснила, що вона приймала участь у проведенні планової виїзної перевірки позивача і перевіряла правильність обчислення та сплати податку з доходів фізичних осіб. Нею встановлені порушення вимог Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», а саме не утримано і не перераховано до бюджету податок з вартості проживання в готелях резидентів та нерезидентів, яким підприємство оплатило таке проживання або відшкодувало вартість такого проживання, при тому, що відсутні накази про відрядження зазначених працівників та посвідчення про відрядження.
Свідок показала, що перевіряла документи вибірковим порядком і, зокрема, до додатку №2 до довідки про результати перевірки з питання повноти обчислення та своєчасності внесення до бюджету сум податку з доходів фізичних осіб включила ті авансові звіти, до яких не надані накази про відрядження та посвідчення про відрядження.
Також свідок пояснила, що при складанні акту перевірки та викладенні в ньому своїх висновків вона виходила з того, що доказами на підтвердження виконання працівниками трудових обов'язків в інших населених пунктах є накази про відрядження та посвідчення про відрядження. Всім працівникам, включаючи тих кому встановлений розїзний характер роботи повинні видаватись посвідчення про відрядження на підставі наказів.
В судовому засіданні як свідок була допитана бухгалтер-касир ТОВ «Барлінек Інвест» ОСОБА_4, яка показала, що вона безпосередньо надавала авансові звіти працівників підприємства та додані до них документи особі, що здійснювала перевірку, а саме: ОСОБА_3 При цьому свідок зазначила, що для перевірки були надані всі документи за період, що перевірявся, всі авансові звіти підшити в окремі папки помісячно, і надавались разом. Свідок показала, що для перевірки були надані як ті авансові звіти, за якими проводилось відшкодування вартості проживання в готелях, які були включені в додаток №2 до довідки про результати перевірки, так і ті авансові звіти, за якими за цей же період цим же працівникам виплачені добові згідно наказів про відрядження та посвідчень про відрядження.
Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про державну податкову службу в Україні" встановлено, що органи державної податкової служби у випадках, в межах компетенції та у порядку, встановлених законами України, мають право здійснювати планові та позапланові виїзні перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування і сплати податків та зборів (обов'язкових платежів), додержання валютного законодавства юридичними особами, їх філіями, відділеннями, іншими відокремленими підрозділами, що не мають статусу юридичної особи, а також фізичними особами, які мають статус суб'єктів підприємницької діяльності чи не мають такого статусу, на яких згідно із законами України покладено обов'язок утримувати та/або сплачувати податки і збори (обов'язкові платежі).
На виконання вказаної норми Закону України "Про державну податкову службу в Україні", відповідно до плану-графіку проведення планових виїзних перевірок суб'єктів господарювання та на підставі направлень, виданих ДПА у Вінницькій області, посадовими особами відповідача проведено планову виїзну перевірку ТОВ "Барлінек Інвест" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2008 року по 30.09.2009 року, про що складено акт №8/2310/34004579 від 15.01.2010 року.
Розділом 3.5.1 акту перевірки та довідкою встановлено наступні порушення податкового законодавства:
- пункту 7.3 статті 7 цього Закону, а саме заниження ставки податку обєкта оподаткування, нарахованого на користь нерезидентам.
До довідки додані додатки №1 та №2, в яких містяться розрахунки оподаткування вартості послуг за проживання в готелях резидентів та нерезидентів, за яких підприємство оплачувало проживання, та яким відшкодовувало вартість такого проживання.
Позивач 08.02.2010 року подав відповідачу скаргу про перегляд зазначеного податкового повідомлення-рішення. Рішенням №83/10/25-09/7 від 01.04.2010 року відповідач залишив без змін зазначене податкове повідомлення-рішення.
Проте, як встановлено судом, по частині авансових звітів, включених в додаток №2 до довідки, наявні накази про відрядження та посвідчення про відрядження.
Так, до додатку №2 до довідки включені авансові звіти ОСОБА_9 №АО-0000689 від 15.08.2008 року (№67 по порядку в додатку №2) з сумою доходу 1548 грн. та №АО-0000727 від 30.08.2008 року (№64 по порядку) з сумою доходу 300 грн.
Проте, суду наданий авансовий звіт ОСОБА_9 №АО-0000731 від 29.08.2008 року про оплату добових, згідно якого ОСОБА_9 виплачені добові за період з 01.08.2008 року по 02.08.2008 року та з 04.08.2008 року по 29.08.2008 року в розмірі 690 грн. До даного звіту додані накази про відрядження №184-в від 01.08.2008 року та №186-в від 01.08.2008 року, посвідчення про відрядження №КУ-000207 від 01.08.2008 року та №КУ-000205 від 01.08.2008 року, які підтверджують перебування даного працівника у службових справах у відрядженні саме в цих населених пунктах, де він проживав в готелях.
Аналогічно наявні відповідні накази про відрядження та посвідчення про відрядження по авансових звітах №АО-0000009 від 12.01.2009 року ОСОБА_5 (№5), №АО-0000203 від 25.03.2008 року ОСОБА_10 (№18), №АО-0000132 від 12.03.2008 року ОСОБА_5 (№20), №АО-0000128 від 12.03.2008 року ОСОБА_5 (№21), №АО-0000192 від 28.03.2008 року ОСОБА_11 (№22), №АО-0000196 від 25.03.2008 року ОСОБА_12 №(№27), №АО-0000292 від 15.04.2008 року ОСОБА_13 (№30), №АО-0000257 від 14.04.2008 року ОСОБА_12 (№31), №АО-0000279 від 09.04.2008 року ОСОБА_14 (№33), №АО-0000278 від 09.04.2008 року ОСОБА_14 (№34), №АО-0000280 від 08.04.2008 року ОСОБА_14 (№35), №АО-0000334 від 16.05.2008 року ОСОБА_14 (№44), №АО-0000500 від 11.06.2008 року ОСОБА_10 (№53), №АО-0000631 від 30.07.2008 року ОСОБА_9 (№57), №АО-0000654 від 23.07.2008 року ОСОБА_13 (№59), №АО-0000650 від 11.07.2008 року ОСОБА_13 (№60), №АО-0000831 від 29.09.2008 року ОСОБА_13 (№70), №АО-0000841 від 26.09.2008 року ОСОБА_5 (№72), №АО-0000829 від 23.09.2008 року ОСОБА_13 (№75), №АО-0000812 від 08.09.2008 року ОСОБА_15 (№81), №АО-0000925 від 08.09.2008 року ОСОБА_12 (№84), №АО-0000921 від 29.10.2008 року ОСОБА_16 (№85), №АО-0000896 від 22.10.2008 року ОСОБА_12 (№87), №АО-0000910 від 03.10.2008 року ОСОБА_12 (№92), №АО-0000878 від 09.10.2008 року ОСОБА_12 (№93), №АО-0000151 від 23.02.2008 року ОСОБА_17 (№112), №АО-0000096 від 28.02.2008 року ОСОБА_14 (№116).
Судом критично оцінені заперечення відповідача та покази свідка ОСОБА_3 щодо того, що зазначені документи не надавались під час перевірки, а можливо і були складені після її завершення, оскільки такі заперечення відповідача та покази свідка ОСОБА_3 жодним чином не підтверджуються і спростовуються самими доказами, а саме посвідченнями про відрядження з відбитками печаток та штампів різних юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, які підтверджують перебування зазначених працівників позивача у відрядженні, а також показами свідка ОСОБА_4, яка показала, що для перевірки були надані всі авансові звіти з доданими документами, в т.ч. й ті, за якими виплачувались добові за час відряджень, і ці документи знаходились в одних папках з тими, що відображені в додатку №2 до довідки.
А тому відповідач безпідставно нарахував податок з доходів фізичних осіб та штрафну (фінансову) санкцію по відшкодуванню витрат на проживання працівників позивача по вищезазначеним авансовим звітам.
Також судом взято до уваги те, що наказами по підприємству №222-п від 30.12.2007 року, №110-п від 01.04.2008 року, №163-п від 18.08.2008 року, №74-п від 18.02.2009 року встановлено, що службові поїздки працівників в межах України, постійна робота яких проходить в дорозі або має роз'їзний (пересувний) характер, не вважаються відрядженнями, якщо інше не передбачене окремим розпорядженням керівника підприємства або керівника структурного підрозділу. Витрати таких працівників, повязані з переїздами, проживанням, інші витрати, повязані з виконанням своїх службових обовязків компенсуються підприємством за наявності відповідних розрахункових документів. Цими наказами визначений перелік таких працівників.
Судом не приймаються заперечення відповідача про те, що такі службові поїздки не передбачені Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб», а тому податок не повинен утримуватись з працівників при оплаті чи відшкодуванні витрат на проживання виключно за наявності наказу про відрядження та посвідчення про відрядження, оскільки зазначене спростовується нормами чинного законодавства.
Так, згідно абзацу 2 Загальних положень Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України №59 від 13.03.1998 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України №218/2658 31.03.1998 року, службові поїздки працівників, постійна робота яких проходить в дорозі або має розїзний пересувний характер, не вважаються відрядженнями.
Згідно підпункту «а» підпункту 4.2.9 пункту 4.2 статті 4 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» до складу загального місячного доходу включається дохід, отриманий платником податку від його працедавця як додаткове благо, а саме у вигляді вартості використання житла, інших обєктів матеріального або нематеріального майна, наданих платнику податку у безоплатне користування, за винятком, коли таке надання зумовлене виконанням платником податку трудової функції чи передбачене нормами трудового договору (контракту) або відповідно до закону, у встановлених ними межах, а також за винятком користування автомобільним транспортом, наданих платнику податку його працедавцем-резидентом, який є платником податку на прибуток підприємств.
Судом встановлено, що позивач оплачував проживання або відшкодовував вартість проживання в готелях своїм працівникам в звязку з виконанням ними своїх трудових функцій, а тому ці суми не повинні бути обєктом оподаткування.
Враховуючи вищевказане, суд прийшов до висновку, що відповідач під час перевірки та прийнятті рішення неповно зясував обставини не прийняв до уваги документів, які вказували на розїзний характер виконання трудових обовязків, а тому безпідставно нарахував податок з доходів фізичних осіб та штрафну (фінансову) санкцію по оплаті вартості проживання або відшкодування вартості проживання в готелях працівників позивача (додатки №1 та №2 до довідки), зазначених в наказах №222-п від 30.12.2007 року, №110-п від 01.04.2008 року, №163-п від 18.08.2008 року, №74-п від 18.02.2009 року, а саме : ОСОБА_5, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_12, А.ОСОБА_10, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_11, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_9, ОСОБА_16, ОСОБА_28
ОСОБА_5 того, судом встановлено, що при визначені обєкту оподаткування відповідач застосовував коефіцієнт, передбачений пунктом 3.4 статті 3 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»як для нарахування доходів у будь-яких не грошових формах, а саме коефіцієнт 1,176471 для резидентів та коефіцієнт 1,428571 для нерезидентів.
Проте, відповідно до Закону України «Про бухгалтерських облік та фінансову звітність в Україні» нарахування є одним із основних принципів бухгалтерського обліку, який передбачає відображення в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності працедавця в момент їх виникнення доходів найманих працівників та витрат підприємств на оплату праці. При цьому підприємства ведуть бухгалтерський облік у грошовій одиниці України.
В даному випадку оплата вартості проживання працівників в готелях та відшкодування витрат на таке проживання здійснювались позивачем у грошовій формі, а тому відсутні підстави для застосування такого коефіцієнта.
Таким чином, відповідач неправомірно застосував зазначений коефіцієнт до обєкту оподаткування, чим штучно збільшив його розмір.
Також суд дійшов висновку, що відповідач безпідставно застосував ставку податку в розмірі 30 відсотків від обєкту оподаткування для нерезидентів, які є громадянами ОСОБА_6.
Згідно статті 21 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_28 України, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Законом, застосовуються норми такого міжнародного договору стосовно суб'єктів, які підпадають під його дію.
Відповідно до статті 25 Конвенції між Урядом України і Урядом ОСОБА_7 про уникнення подвійного оподаткування доходів і майна та попередження податкових ухилень громадяни ОСОБА_8 Держав не будуть підлягати в другій ОСОБА_8 Державі будь-якому оподаткуванню або пов'язаному з ним зобов'язанню, яке є іншим або більш обтяжливим, ніж оподаткування і пов'язане з ним зобов'язання, яким піддаються або можуть піддатися громадяни цієї другої Держави за тих же обставин.
Таким чином, доходи громадян ОСОБА_6, отримані ними в Україні, не можуть підлягати оподаткуванню за ставками, більшими ніж ставка відповідного податку, встановлена для громадян України. А тому їх доходи мають оподатковуватись податком з доходів фізичних осіб так само, як і доходи громадян України, тобто в даному випадку за ставкою 15 відсотків.
Як вбачається з даного податкового повідомлення-рішення, сума податкового зобовязання з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій визначена позивачу за платежем: податок з доходів найманих працівників.
Згідно ч.7 ст.1 Закону України «Про систему оподаткування»податки і збори (обов'язкові платежі), справляння яких не передбачено цим Законом, сплаті не підлягають.
Вичерпний порядок податків і зборів (обовязкових платежів) наведений в ст.ст. 14, 15 цього Закону. Вказані статті Закону не містять такого податку як податок з доходів найманих працівників.
А тому визначення податкового зобовязання з податку з доходів найманих працівників є порушенням з боку відповідача вимог ч.7 ст.1 Закону України «Про систему оподаткування».
Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В силу ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст.86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.
Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що позов обґрунтований, а тому підлягає задоволенню, а понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору при звернені до суду згідно зі ст. 94 КАС України підлягають стягненню з Державного бюджету на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -
адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю "Барлінек Інвест" до державної податкової інспекції у м. Вінниці про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити повністю.
Стягнути з Державного бюджету України на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Барлінек Інвест" державне мито у розмірі 3,4 грн. (три гривні сорок копійок), сплачене згідно платіжного доручення №2525 від 19.05.2010, що знаходиться в матеріалах справи.
Відповідно до ст. 186 КАС України постанова може бути оскаржена протягом 10 днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження. Якщо постанову було проголошено у відсутності особи, яка бере участь у справі, то строк подання заяви про апеляційне оскарження обчислюється з дня отримання нею копії постанови. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. При цьому апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження , якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до суду апеляційної інстанції через суд , який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ст. 254 КАС України постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова або ухвала суду першої інстанції набирає сили після закінчення цього строку.
У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.
Повний текст постанови оформлено: 30.06.10
Суддя Загороднюк Андрій Григорович