Справа № 2а-12218/12/2670
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2015-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2015 року м. Київ К/800/50086/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Пасічник С.С.,

Малиніна В.В.,

Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 23 жовтня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2013 року у справі за позовом громадянки Конго ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2012 року громадянка Конго ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України №260-12 від 24.07.2012р. й зобов'язання відповідача здійснити розгляд заяви позивачки відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 23.10.2012р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2013р., позов задоволено: визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №260-12 від 24.07.2012р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні; зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що оскаржуване рішення відповідача прийняте без урахування всіх обставин справи, що впливають на можливість надання позивачці статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з рішеннями судів, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і процесуального права, просив рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст.220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI (далі - Закон №3671).

Так, стаття 1 Закону №3671 встановлює, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно із ч.1 та ч.5 ст.5 Закону №3671 особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону №3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

При цьому, за змістом ч.6 ст.5 Закону №3671 орган міграційної служби може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Орган міграційної служби, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (ч.1 ст.8 Закону №3671).

Згідно із ч.8 ст.9 Закону №3671 у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів орган міграційної служби має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається.

Відповідно до ч.3 ст.10 Закону №3671 у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

За змістом ч.11 ст.9 вказаного Закону після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначено в ст.6 Закону №3671, відповідно до якої не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Водночас, за змістом Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави й немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Згідно із доповіддю Amnesty International 2006 рік та 2007 рік, в якій відображаються події 2005 року та 2006 року, які фактично і стали причиною втечі позивача з країни походження, в Доповіді 2006 року (за 2005 рік), зокрема, зазначається, що "в країні протягом року проводились численні арешти осіб, підозрюваних у співучасті в передбачуваній антиурядовій змові". В 2006 році ситуація в країні не покращилась. Як вбачається з аналогічної доповіді 2007 року (відображає події 2006 року) "не менш як 12 осіб, заарештованих на початку 2005 року, досі перебувають під вартою без направлення справи до суду". Крім того, вказується на те, що "ймовірно до політичних в'язнів застосовувались тортури та жорстоке поводження".

Як встановили суди попередніх інстанцій, в березні 2012 року громадянка Конго ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка міста Браззавіль (Конго), за віросповіданням - християнка (католик), звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами розгляду якої Головним управлінням Державної міграційної служби України в м.Києві 29.05.2012р. складено висновок про доцільність відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Конго ОСОБА_1, а рішенням Державної міграційної служби України від 24.07.2012р. №260-12 позивачці відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що їй надіслано повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві від 16.08.2012р. №70.

При цьому, в поданій заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та протоколах співбесід позивачка зазначала, що прибула до України 23.11.2008р. нелегально, а причиною виїзду з країни постійного проживання визначала свої політичні переконання, вказуючи, що у 1999р. вона з братом ОСОБА_2 повернулася з табору біженців в ДР Конго на батьківщину - в м.Браззавіль (Конго). Іншого брата позивачки - ОСОБА_3, який був у групі молодих і здорових конголезців, по прибутті до порту Браззавіль не відпустили, а через тиждень брата разом із 353 особами було потоплено. Родичам загиблих пропонувались гроші, а тих, хто відмовився (у тому числі позивачку та її брата), почали переслідувати, що спонукало позивачку та її брата 20.10.2008р. залишити Конго.

Отже, як правильно вказали суди, позивачка зробила реальну спробу обґрунтувати свою заяву, зазначивши, що не має можливості повернутись до країни походження через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань, на підтвердження чого додала копії оголошення її в розшук від 13.06.2006р. та ордеру на її арешт від 13.06.2006р., а також вказала, що бажала б повернутись до країни постійного проживання за наявності відповідних умов.

Проте, приймаючи оскаржуване рішення, відповідач належним чином не дослідив, який рівень небезпеки для позивачки існував на момент залишення неї країни походження, та не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачкою в заяві про надання статусу біженця, в анкеті особи, яка звернулася про надання статусу біженця, і протоколах співбесід.

Також, відповідачем, крім співбесід з позивачкою та надіслання запиту до Служби безпеки України, не вчинено інших дій, спрямованих на отримання додаткових відомостей для уточнення інформації щодо ситуації у країні громадянської належності позивачки станом на час прийняття оскаржуваного рішення.

При цьому, відповідачем не доведено й факту наявності у позивачки передбачених ст.6 Закону №3671 підстав для відмови у наданні їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Натомість, відповідно до листа Управління Служби безпеки України у м.Києві від 15.05.2012р. №9202 у останнього відсутня інформація, яка згідно ст.6 Закону №3671 може перешкоджати отриманню статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, громадянкою Конго ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що рішення Державної міграційної служби України №260-12 від 24.07.2012р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а позовні вимоги, відповідно, - задоволенню.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Доводи ж касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення спору, а тому підстав для скасування ухвалених судами попередніх інстанцій судових рішень колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.210,220,222,223,224,230,231 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 23 жовтня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2013 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Пасічник С.С.

Малинін В.В.

Мойсюк М.І.