Справа № 2-а-2084/10/0270
Суддя: Курко Олег Петрович
Дата ухвалення: 2010-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
м. Вінниця, вул. Островського, 14
____________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2010 р. Справа № 2-а-2084/10/0270

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Курко Олега Петровича,

при секретарі судового засідання: Савченко Олені Олегівні

за участю представника позивача : ОСОБА_1

відповідача : ОСОБА_2

у відсутність прокурора

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: прокурора Вінницького району в інтересах держави в особі Головної державної інспекції на автомобільному транспорті у Вінницькій області

до: ОСОБА_2

про: стягнення фінансових санкцій на суму 1700 грн.

ВСТАНОВИВ :

Прокурором Вінницького району Вінницької області в інтересах держави в особі Територіального управління Головної державної інспекції на автомобільному транспорті у Вінницькій області подано позов про стягнення з ОСОБА_2 в дохід Державного бюджету України 1700 грн. накладених фінансових санкцій за порушення законодавства про автомобільний транспорт.

В судове засідання прокурор без поважних на те причин не зявився.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені прокурором вимоги підтримала в повному обсязі за обставин, викладених у позові та просила їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечив, вказавши на безпідставність висновків позивача про порушення ним вимог Закону України "Про автомобільний транспорт", оскільки автомобіль НОМЕР_1, що був предметом перевірки він віддав в безоплатне користування своєму рідному брату ОСОБА_3 на підставі довіреності від 02.07.2007р., який використовував його для власних потреб при здійсненні підприємницької діяльності.

Вважає, що жодних підстав для застосування фінансових санкцій у позивача не було, у звязку з чим позов прокурора не визнає та просить відмовити в його задоволенні.

Суд, заслухавши пояснення сторін та оцінивши наявні у справі докази встановив, що 29.07.2009р. державними інспекторами територіального управління Головної державної інспекції на автомобільному транспорті у Вінницькій області, згідно завдання № 040130 від 27.07.2009р., було здійснено перевірку транспортного засобу: автомобіля НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_4 та належного ОСОБА_2 з питань додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час перевезення вантажів, висновки якої знайшли своє відображення в акті № 136299 від 29.07.2009р.

За результатами розгляду даного акту начальником територіального управління Головавтотрансінспекції у Вінницькій області 07.09.2009р. прийнята постанова № 088066, якою до ОСОБА_2 на підставі абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" застосовано фінансові санкції в сумі 1700 грн.

Однак суд вважає, що примусове стягнення вказаної суми в судовому порядку не може бути здійсненим у звязку з безпідставним притягненням відповідача до відповідальності та відсутністю в його діях ознак порушення законодавства про автомобільний транспорт, що підтверджується наступним.

Так, як слідує з акту перевірки від 29.07.2009р. інкриміноване ОСОБА_2 порушення, на думку позивача, полягає в тому, що відповідачем надаються послуги з перевезення вантажу згідно товарно-транспортної накладної № 00157403 від 29.07.09 без оформлення документів, перелік яких визначено ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", а саме: без ліцензійної картки.

Як вбачається, ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" встановлює для водіїв перелік документів, наявність яких необхідна при здійсненні вантажних перевезень. Аналіз цієї статті приводить до висновку про існуючий розподіл перевізників в залежності від їх правового статусу - юридична особа, фізична особа та підстав і мети вантажних перевезень - на договірних умовах та для власних потреб.

Згідно абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", за порушення законодавства про автомобільний транспорт, зокрема за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, до автомобільних перевізників застосовуються фінансові санкції - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Разом з тим, статтею 1 названого Закону передбачено, зокрема, що послуга з перевезення пасажирів чи вантажів - перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату.

Таким чином, умовою застосування відповідальності встановленою абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", є те, що вантажне перевезення повинно здійснюватись на договірних умовах за плату.

В судовому засіданні встановлено, що належний позивачу автомобіль НОМЕР_1, в момент проведення перевірки використовувався його рідним братом - ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої 02.07.2007р. приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5

Даний транспортний засіб був залучений ОСОБА_3 для здійснення власної підприємницької діяльності, про що зокрема свідчить зазначена в акті перевірки товарно-транспортна накладна № 00157403 від. 29.07.09 на перевезення ним особисто хлібопекарської продукції від виробника - ВАТ "Концерн Хлібпром".

Таким чином за допомогою автомобіля НОМЕР_1 ОСОБА_3 здійснюється підприємницька діяльність, тобто він використовується для власних потреб, і наявність ліцензійної картки згідно ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" за таких умов не вимагається.

Весь перелік документів, необхідний для здійснення вантажних перевезень для власних потреб був наданий водієм автомобіля перевіряючим інспекторам, про що свідчать висновки акту перевірки, зокрема відсутність у них записів про порушення таких умов.

Тобто, підстав для застосування фінансових санкцій згідно абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" у позивача не було, оскільки, по-перше відповідач взагалі не здійснював вантажні перевезення на замовлення, а по-друге, такі перевезення здійснювались третьою особою на законних підставах та для власних потреб.

Оцінюючи пояснення та докази, надані представником позивача та аналізуючи самі матеріали перевірки, суд приходить до висновку про поверховий підхід державних інспекторів до її проведення, що виражається в субєктивній та однобічній оцінці фактичних обставин без повного аналізу доказів в їх сукупності. Такі дії призвели до прийняття необґрунтованих висновків та безпідставне притягнення відповідача до відповідальності.

Суд при вирішенні справи керується принципом законності (ст. 9 КАС України), відповідно до якого субєкти владних повноважень зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. А згідно частини 3 даної статті докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться.

Оскільки суд не вбачає в діях відповідача порушення законодавства про автомобільний транспорт, тому вважає що фінансова санкція в сумі 1700 грн., застосована згідно постанови від 07.09.2009р. № 088066, не підлягає стягненню, так як ґрунтується на доказові, законність якого не підтверджена в процесі розгляду справи.

Як зазначено в частині 1 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Будь-яких інших доказів що б підтвердили обґрунтованість заявленої до стягнення суми заборгованості протягом розгляду справи ні позивачем ні прокурором надано не було.

У звязку з тим, що заявлені вимоги в судовому засіданні доведені не були, в задоволенні позову прокурора слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Відповідно до ст. 186 КАС України постанова може бути оскаржена протягом 10 днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження. Якщо постанову було проголошено у відсутності особи, яка бере участь у справі, то строк подання заяви про апеляційне оскарження обчислюється з дня отримання нею копії постанови. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. При цьому апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження , якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до суду апеляційної інстанції через суд , який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 254 КАС України постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова або ухвала суду першої інстанції набирає сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови оформлено: 21.06.10

Суддя Курко Олег Петрович

17.06.2010