Справа № 2а-1870/2475/11
Суддя: Є.Д. Кравченко
Дата ухвалення: 2011-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2011 р. Справа № 2a-1870/2475/11

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Кравченка Є.Д.,

за участю секретаря судового засідання - Єреп Ю.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника третьої особи - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу № 1870/2475/11 за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Конотопське міжміське бюро технічної інвентаризації", третя особа ОСОБА_4 про визнання недійсною державної реєстрації права власності,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Комунального міжміського бюро технічної інвертаризації (далі відповідач), третя особа ОСОБА_4 (далі третя особа) про визнання недійсною з моменту вчинення державну реєстрацію права власності на 2/25 частину Бази по вул.Деповській, 91 у м.Конотоп за ОСОБА_4 в частині під'їзної залізничної колії №5 від знаку «Межа під'їзної колії»до стику рамних рейок стрілочного переводу №704 та під'їзної залізничної колії №3 від стику рамних рейок стрілочного переводу №704 до межі земельної ділянки, що має поштову адресу вул. Деповська, 97 у м.Конотоп, з боку земельної ділянки по 2-му пров.Тургенєва, 21.

Позовні вимоги мотивовані тим, що дії відповідача щодо реєстрації за третьою особою права власності на підїзну залізничну колію № 5 від знаку «Межа підїзної колії» до стику рамних рейок стрілочного переводу № 704 довжиною 249,0 м. та підїзну залізничну колію № 3 від стику рамних рейок стрілочного переводу № 704 до кінця колії довжиною 369,0 м., а загалом довжиною 618 м. є такими, що вчинені не у відповідності до предмету договору купівлі-продажу від 08.07.2010, а також, такими, що входять до протиріччя до договору від 30.08.2010, укладеному між позивачем та Конотопською міською радою щодо оренди земельної ділянки, розташованої за адресою: 2 пров. Тургенєва, 21, м. Конотоп, Сумської області.

Відповідач надіслав суду письмові заперечення на адміністративний позов відповідно до яких просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити з огляду на те, що державний реєстратор у відповідності до чинного законодавства, а саме, вимог розділу 2 "Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно", затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5 виконав державну реєстрацію права власності 2/25 част. будівель та споруд бази, розташованої за адресою: вул. Деповська, 97, м. Конотоп, Сумська область.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити адміністративний позов у повному обсязі.

Представник третьої особи проти позову заперечував, посилаючись на те, що відповідач при реєстрації права власності діяв у відповідності до чинного законодавства, а тому підстави для задоволення адміністративного позову відсутні. Крім того, представник третьої особи стверджує, що вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 січня 2011 року по справі № 1-41/2011, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 14 квітня 2011 року позивача було визнано винним за ст. 356 КК України за самовільне, всупереч установленому законом порядку розібрання 63 погонних метра залізничної колії на залізничній вітці, яка веде від стрілки приєднання від вул. Деповської повз будівлі паливного складу по 2-му провулку вул. Тургенєва, м. Конотоп, а саме тієї залізничної колії державну реєстрацію на яку оскаржує позивач, чим заподіяв значну шкоду інтересам власника - третьої особи, матеріальну шкоду у сумі 162 237 грн. 60 коп., що підтверджує безпідставність позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, вивчивши матеріали справи та оцінивши їх, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з договору купівлі-продажу нерухомого майна від 8 липня 2010 року (а.с. 81-82) Споживче товариство «Духанівське» (продавець) та третя особа (покупець) уклали договір про те, що продавець передає у власність покупцю 2/25 (дві двадцять пятих) частки будівель та споруд бази, а саме: у конторі «Б1-1» у квартирі 7: 11. побутова пл. 9,3 (девять цілих три десятих) кв. м., залізнична колія, які розташовані за адресою: місто Конотоп Сумської області, вул. Деповська, 97 (девяносто сім) на неприватизованій земельній ділянці Конотопської міської ради, а покупець зобовязується сплатити його вартість за ціною та на умовах, встановлених у цьому договорі, про що в Державний реєстр правочинів 08.07.2010 було внесено запис, номер правочину № 4017340 (а.с. 83 зворотній бік). На вищевказаній земельній ділянці в цілому розташовані: контора «Б1-1» - цегляний, загальною площею 119,0 кв.м., механічно-погрузочний пункт «В-1» - цегляний, загальною площею 26,6 кв. м., автомобільні ваги «Г-1» - цегляні, загальною площею 74,6 кв. м., приймально-заготівельний пункт «И-1» - цегляний, загальною площею 68,0 кв.м., гараж «М-1» - цегляний, залізнична колія «І», що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна від 08.07.2011, укладеним між Споживчим товариством «Духанівське» та третьою особою.

Як вбачається з акту приймання-передачі основних засобів від продавця до покупця від 12 липня 2010 року, згідно з умовами договору купівлі-продажу нерухомого майна від 08.07.2011, продавець передає продані основні засоби, а покупець приймає придбані основні засоби, зокрема, залізничну колію повна довжина 618 м., яка є продовженням підїзної колії № 5 від знака «Межа п/колії». Межа підїзної колії позначена сигнальним знаком «Межа підїзної колії», що встановлений на відстані 262,80 м. від стика рамних рейок стрілочного переводу № 702. Підїзна колія складається: - п/колія № 5 від знака «Межа п/колії» до стика рамних рейок стрілочного переводу № 704 до кінця колії довжиною 249,0 м; - п/колія № 3 від стика рамних рейок стрілочного переводу № 704 до кінця колії довжиною 369,0 м. (а.с.54).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.07.2010 № 26783401 на підставі договору купівлі-продажу ВМХ № 382937, ВМХ № 382938 від 08.07.2010 державним реєстратором внесено запис № 1171 в книзі № 8 щодо реєстрації за третьою особою права власності на будівлі та споруди бази, розташовані за адресою: Сумська область, м. Конотоп, вул. Деповська, будинок 97 (а.с. 83).

30.08.2010 Конотопська міська рада (орендодавець) та позивач (орендар) уклали договір оренди землі відповідно до умов якого, орендодавець на підставі рішення міської ради від 28.07.2010 надає, а орендар приймає в строкове в строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення землі комерційного використання, яка знаходиться у м. Конотоп по 2-му пров. вул. Тургенєва, 21. В оренду передається земельна ділянка загальною площею: 0,3905 га в тому числі: 0,0200 га під конторою, 0,0038 га під навісом, 0,0054 га під ваговою; 0,0224 га під залізничною колією; 0,3389 га під двором (а.с. 12-16).

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до норм ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб ( стаття 316 цього кодексу), власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 цього кодексу), власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (стаття 319 цього кодексу), право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні ( ч. 1 ст. 321 цього кодексу), право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 цього кодексу).

Крім цього, ст. 331 ЦК України передбачено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість або правочинів щодо нерухомості, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Нормами Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" передбачено, що до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру реєстрація об'єктів нерухомості проводиться комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації (п. 5 Прикінцевих положень цього Закону), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (ст. 2 цього Закону); державний реєстратор прав у межах своїх повноважень, серед іншого, здійснює державну реєстрацію прав власності, інших речових прав на нерухомість, їх обмежень, правочинів щодо нерухомого майна або відмовляє в такій реєстрації та встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законів та інших нормативно-правових актів, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на об'єкт нерухомого майна, наявності інших підстав для державної реєстрації прав або відмови в такій реєстрації (стаття 8 цього Закону), державній реєстрації підлягають заявлені речові права на нерухоме майно за наявності документів, що підтверджують вчинення правочинів щодо таких об'єктів, посвідчених відповідно до закону, або свідчать про наявність інших, передбачених законом підстав ( ч. 3 ст. 17 цього ж Закону), для державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно до місцевого органу державної реєстрації прав разом із заявою про державну реєстрацію прав подаються документи про правочини щодо такого об'єкта нерухомого майна та їх копії або інші документи, що свідчать про встановлення, зміну чи припинення речового права (частина 4 ст. 18 цього ж Закону)

Статтею 19 цього закону визначено перелік підстав (документів) для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, також нормами цієї статті передбачено перелік підстав за наявності яких у державній реєстрації права може бути відмовлено і цей перелік, є виключним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Так, відповідно до ст.19 Закону України № 1878 державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Відповідно до п.1.4. Наказу Положення Мінюсту України від 07.02.2002р. № 7/5 "Про затвердження Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно" компетенцією відповідача є виключно державна реєстрація прав власності на нерухоме майно, тобто внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв'язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно на підставі правовстановлюючих документів.

Перелік правовстановлюючих документів на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно передбачений Додатком 1 до вищезазначеного Положення, п. 1 якого, передбачено, що правовстановлюючим документом, зокрема, є договір, за яким відповідно до законодавства передбачається перехід права власності, зокрема купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання, лізингу, предметом якого є нерухоме майно, про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно, договір іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, спадковий договір (за наявності свідоцтва органу реєстрації актів цивільного стану про смерть чи рішення суду про оголошення особи померлою), договір про виділ у натурі частки з нерухомого майна, що є у спільній власності, про поділ нерухомого майна, що є у спільній власності.

Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно від 07.02.2002р. передбачено процедуру реєстрації та порядок прийняття рішення про реєстрацію прав власності або про відмову у такій реєстрації.

Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» у державній реєстрації права може бути відмовлено в разі, якщо: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) об'єкт нерухомого майна або більша його частина розміщені на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 6) заявлене право вже зареєстровано.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 вказаного Закону відмова у державній реєстрації прав з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена.

Як вбачається з вироку міськрайонного суду Сумської області від 24 січня 2011 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 14 квітня 2011 року позивача було визнано винним за ст. 356 КК України за самовільне, всупереч установленому законом порядку розібрання 63 погонних метра залізничної колії на залізничній вітці, яка веде від стрілки приєднання від вул. Деповської повз будівлі паливного складу по 2-му провулку вул. Тургенєва, м. Конотоп, чим заподіяв значну матеріальну шкоду інтересам власника - третьої особи. Вироком встановлено, що залізнична колія 618 п.м., яка частково проходить по території паливного складу, який розташований по 2 пров. вул. Тургенева № 21 у м. Конотоп по обліку бюро технічної інвентаризації за позивачем не зареєстрована. Натомість, відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 08.07.2010 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу і акту приймання-передачі основних засобів від продавця до покупця від 12.07.2010 року третій особі належить 618 м. залізничної колії (початок підїздної колії в районі житлового будинку м. Конотоп, вул. Тургенєва, 49, закінчення колії по вул. Деповській), яка є продовженням підїздної колії № 5 від знака «Межа Колії». Як вбачається з пояснень третьої особи та не заперечуються позивачем, зазначений вирок набрав законної сили.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади й органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

У відповідності до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено право особи на судовий захист, відповідно до якого кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним і неупередженим судом.

Відповідно до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відтак, суд звертає увагу на те, що згідно з вищевказаними нормами права, особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом лише у разі, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

В розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу чи інтерес, про захист яких вона просить, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Враховуючи вимоги Кодексу адміністративного судочинства України, позивач повинен довести факт порушення його прав чи охоронюваних законом інтересів оскаржуваним рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача.

Керуючись вищевикладеним, проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено порушення його прав та охоронюваних законом інтересів у зв'язку з прийняттям відповідачем оскаржуваного рішення. Жодних обґрунтованих доказів на підтвердження факту порушення оскаржуваним рішенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача ним не надано, а судом не встановлено.

Статтею 11 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні, суд вважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення діяв правомірно, а позивачем не доведено факту порушення зазначеним рішенням його прав, свобод або інтересів.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини другої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - субєкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, повязані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Відповідач не надав суду доказів понесення ним судових витрат, тому підстави для присудження на його користь судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Конотопське міжміське бюро технічної інвентаризації", третя особа ОСОБА_4 про визнання недійсною державної реєстрації права власності відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя (підпис) Є.Д. Кравченко

З оригіналом згідно

Суддя Є.Д. Кравченко

Постанову складено у повному обсязі та підписано 18 липня 2011 року.