Справа № 2-а-1138/10/0270
Суддя: Курко Олег Петрович
Дата ухвалення: 2010-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
м. Вінниця, вул. Островського, 14
____________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2010 р. Справа № 2-а-1138/10/0270

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Курко Олега Петровича,

при секретарі судового засідання: Скалій Лесі Володимирівні

за участю представника позивача : ОСОБА_1

відповідача : ОСОБА_2

у відсутність прокурора

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: прокурора Барського району Вінницької області в інтересах держави в особі територіального управління Головної державної інспекції на автомобільному транспорті у Вінницькій області

до: фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

про: стягнення штрафних санкцій в сумі 1700 грн.

ВСТАНОВИВ :

Прокурором Барського району Вінницької області в інтересах держави в особі Територіального управління Головної державної інспекції на автомобільному транспорті у Вінницькій області подано позов про стягнення з ОСОБА_2 в дохід Державного бюджету України 1700 грн. накладених фінансових санкцій за порушення законодавства про автомобільний транспорт.

В судове засідання прокурор без поважних на те причин не зявився, вимог суду про забезпечення явки в судове засідання свідка не виконав.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені прокурором вимоги підтримав в повному обсязі за обставин, викладених у позові та просив їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечив та вказав, що 05.06.2009р. в м. Бар керуючи автомобілем ОСОБА_3 без будь-яких розпізнавальних знаків таксі, заїхав на автовокзал де чекав прибуття власної дружини. Підійшовшому в цей час співробітнику державної автомобільної інспекції за його вимогою надав посвідчення водія та документи на автомобіль, які згодом були повернуті. Жодного акту про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт в його присутність не складалось та ним особисто не підписувалось. Про існування відповідної перевірки, а також висновків та рішень за її наслідками дізнався лише в ході розгляду даної судової справи.

Вважає, що жодних підстав для застосування фінансових санкцій у позивача не було, оскільки пасажирських перевезень не здійснював, а використовував автомобіль як засіб пересування для власних потреб. За даних обставин позов прокурора не визнає та просить відмовити в його задоволенні.

Суд, заслухавши пояснення сторін та оцінивши наявні у справі докази встановив, що 05.06.2009р. державними інспекторами територіального управління Головної державної інспекції на автомобільному транспорті у Вінницькій області, згідно завдання № 040004 від 01.06.2009р., було здійснено перевірку транспортного засобу: автомобіля ЗАЗ - ОСОБА_3, номерний знак НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_2 та належного ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з питань додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час перевезення пасажирів, за результатами якої складено акт № 136167 від 05.06.2009р.

За результатами розгляду даного акту начальником територіального управління Головавтотрансінспекції у Вінницькій області 05.08.2009р. прийнята постанова № 067849, якою до ОСОБА_2 на підставі абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" застосовано фінансові санкції в сумі 1700 грн.

За змістом частин четвертої та п'ятої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) , суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень.

Судом зясовано, що характер спірних відносин виник у звязку з несплатою відповідачем застосованих згідно вищевказаної постанови територіального управління Головавтотрансінспекції у Вінницькій області фінансових санкцій. При цьому, суд, враховуючи ту обставину, що відповідач заперечує проти позову, керуючись принципами верховенства права та офіційності зясування всіх обставин справи, закріпленими в ч. 1 ст. 8 та ч. 4 ст. 11 КАС України, вважає за необхідним дослідити правомірність прийнятого позивачем рішення, на підставі якого і заявлено позов.

Так, як слідує з акту перевірки від 05.06.2009р. інкриміноване ОСОБА_2 порушення, на думку позивача, полягає в тому, що відповідачем надаються послуги з перевезення пасажирів без оформлення документів, перелік яких визначено ст. 39 Закону України "Про автомобільний транспорт", а саме: без ліцензійної картки, дорожнього листа та копії договору із замовником послуг.

Основні засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначені Законом України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001р. № 2344-ІІІ.

Відповідно до статті 35 цього Закону послуги пасажирського автомобільного транспорту поділяють на послуги з перевезення пасажирів автобусами, на таксі та легковими автомобілями на замовлення.

Як вбачається, стаття 39 Закону України "Про автомобільний транспорт" встановлює для водіїв перелік документів, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення. Аналіз цієї статті приводить до висновку про існуючий розподіл перевізників в залежності від їх правового статусу - ( юридична особа, фізична особа), та підстав і мети пасажирських перевезень (на договірних умовах, для власних потреб). Так, документами для фізичної особи, що здійснює перевезення пасажирів легковими автомобілями на замовлення є : для автомобільного перевізника - ліцензія, договір із замовником послуги, інші документи, передбачені законодавством України; для водія легкового автомобіля - посвідчення водія відповідної категорії, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, ліцензійна картка, копія договору із замовником послуги, інші документи, передбачені законодавством України.

Згідно абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", за порушення законодавства про автомобільний транспорт, зокрема за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, до автомобільних перевізників застосовуються фінансові санкції - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Разом з тим, статтею 1 названого Закону передбачено, зокрема, що перевезення пасажирів легковим автомобілем на замовлення - перевезення пасажирів легковим автомобілем загального призначення, замовленим юридичною або фізичною особою з укладанням письмового договору на кожну послугу чи на обумовлений термін обслуговування, у якому визначають умови обслуговування, вартість послуги, термін її виконання та інші положення за домовленістю сторін.

Як зазначено в частині 1 статті 29 Закону України "Про автомобільний транспорт" автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб'єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах.

Таким чином, умовою застосування відповідальності встановленою абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", є те, що пасажирське перевезення повинно здійснюватись на договірних умовах за плату.

При складанні акту перевірки від 05.06.2009р. вимоги наведених норм враховані не були. Даний акт не містить жодних підтверджених доказами відомостей про те, що керований відповідачем власний автомобіль НОМЕР_2 використовувався ним особисто для надання послуг з перевезення пасажирів. Позивачем не встановлено замовника послуг з перевезення, що нібито здійснювались відповідачем, наявність будь-якого договору з таким замовником (що в обовязковому порядку має бути в письмовій формі), фактичні обставини виконання такого договору чи наміри сторін на реалізацію його умов, не надано доказів оплати за надані послуги з перевезення пасажирів, тощо. Тим більше, в судовому засіданні такі факти теж не знайшли свого доведення.

Обєкт перевірки - автомобіль НОМЕР_2 в момент її проведення не містив жодних розпізнавальних знаків як таксі ( абз. 59 ст. 1 Закону № 2344-ІІІ від 05.04.2001р.) та не виконував його функцій, і відповідно водій ОСОБА_2 не є, в такому разі, автомобільним самозайнятим перевізником.

Відображення в матеріалах перевірки в якості свідка гр. ОСОБА_5, не підтверджує висновки прокурора та позивача про фактичне надання послуг з перевезення пасажирів ОСОБА_2, оскільки жодних письмових свідчень чи окремих пояснень даної особи про укладений договір на перевезення та вчинене, у звязку з цим, відповідачем порушення такий акт не містить, а вимогу суду про забезпечення прокурором явки в судове засідання в якості свідка гр. ОСОБА_5 залишились не виконаними, тим більше що прокурор і сам до суду не зявився.

Додатково суд звертає увагу і на ту обставину, що наявні у відповідача під час перевірки документи, як то посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу підтверджують доводи останнього про перевезення пасажира легковим автомобілем для власних потреб ( ч. 12 ст. 39 № 2344-ІІІ від 05.04.2001р.), що не порушує законодавства про автомобільний транспорт.

Тобто виявлена державними інспектором територіального управління Головавтотрансінспекції у Вінницькій області відсутність у відповідача таких документів як ліцензійна картка, дорожній лист та копія договору із замовником не є тим фактом, за що можуть застосовуватись фінансові санкції згідно статті 60 вказаного Закону, оскільки ОСОБА_2 не здійснював пасажирського перевезення на замовлення, а використовував транспортний засіб для власних потреб.

Оцінюючи пояснення та докази, надані представником позивача та аналізуючи самі матеріали перевірки, суд приходить до висновку про поверховий підхід державних інспекторів до її проведення, що виражається в субєктивній та однобічній оцінці фактичних обставин без об'єктивного та всебічного аналізу доказів в їх сукупності. Такі дії призвели до прийняття суперечливих та необґрунтованих висновків, які повністю були спростовані в і судовому засіданні.

Суд при вирішенні справи керується принципом законності (ст. 9 КАС України), відповідно до якого субєкти владних повноважень зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. А згідно частини 3 даної статті докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться.

Оскільки суд не вбачає в діях відповідача порушення законодавства про автомобільний транспорт, тому вважає що фінансова санкція в сумі 1700 грн., застосована згідно постанови від 05.08.2009р. № 067849, не підлягає стягненню, так як ґрунтується на доказові, законність якого не підтверджена в процесі розгляду справи.

Як зазначено в частині 1 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Будь-яких інших доказів що б підтвердили обґрунтованість заявленої до стягнення суми заборгованості протягом розгляду справи надано не було.

У звязку з тим, що заявлені вимоги в судовому засіданні доведені не були, в задоволенні позову прокурора слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Відповідно до ст. 186 КАС України постанова може бути оскаржена протягом 10 днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження. Якщо постанову було проголошено у відсутності особи, яка бере участь у справі, то строк подання заяви про апеляційне оскарження обчислюється з дня отримання нею копії постанови. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. При цьому апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження , якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до суду апеляційної інстанції через суд , який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 254 КАС України постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова або ухвала суду першої інстанції набирає сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови оформлено: 20.05.10

Суддя Курко Олег Петрович

18.05.2010