Справа № 541/256/15-а
Суддя: Сидоренко Ю. В.
Дата ухвалення: 2015-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 541/256/15-а
Провадження № 2-а/541/26/2015
Миргородський міськрайонний суд Полтавської області
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2015 року м.Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Сидоренка Ю.В.,

при секретарі Кійченко Т.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миргороді справу за адміністративним позовом Управління Пенсійного фонду України в м.Миргороді та Миргородському районі до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області про скасування постанови від 24.12.2014 року головного державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Полтавській області про накладення штрафу в сумі 1360,00 грн.,

в с т а н о в и в :

Управління Пенсійного фонду України в м. Миргороді та Миргородському районі Полтавської області звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на порушення відповідачем його прав шляхом необґрунтованого накладення штрафу при здійсненні виконавчого провадження з примусового виконання постанови Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21.12.2011 року, якою задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 про перерахунок і виплату йому пенсії, як особі, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.

В обґрунтування заявлених вимог зазначали, що на виконання вказаної постанови суду Миргородським міськрайонним судом Полтавської області було видано виконавчий лист, на виконання якого відповідачем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та зобовязано управління її виконати добровільно. 02.04.2013 року управлінням було проведено перерахунок та нарахування пенсії ОСОБА_1 за весь період, зазначений у постанові, але в частині виплати пенсії виконати вимоги виконавчого листа управління не має змоги в звязку з відсутністю відповідного ресурсу бюджету Пенсійного фонду, що є поважною причиною невиконання рішення суду. Але 22.12.2014 року на адресу управління надійшла постанова головного державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Полтавській області Пецяк Л.В. від 16.12.2014р. про накладення штрафу на управління, як боржника по виконавчому провадженню № 36641559 в сумі 680 грн., яка була оскаржена управлінням до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області та на даний час перебуває на розгляді. 14 січня 2015 року на адресу управління надійшла постанова головного державного виконавця відділу ПВР УДВС ГУЮ в Полтавській області ОСОБА_2 від 24.12.2014 року про накладення штрафу на управління, як боржника по виконавчому провадженню № 36641559 в сумі 1360 грн. Оскільки рішення суду не виконано в повній мірі з поважних причин, так як відсутні бюджетне фінансування та кошти на виплату грошових сум на виконання судового рішення, позивач просив зупинити виконавче провадження по вказаній постанові про накладення штрафу в сумі 1360 гривен, скасувати постанову державного виконавця від 24 грудня 2014 року про накладення штрафу, а справу розглянути за відсутності представника позивача.

Перед судовим засіданням позивач направив до суду заяву, в якій підтримав позицію, викладену у позові, та просив розглянути справу без участі уповноваженого представника управління (а.с.20, 30).

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи (а.с. 21, 29), явку свого представника в судове засідання не забезпечив, направив до суду заперечення щодо заявленого позову, згідно яких вважає що постанова про накладення штрафу від 24.12.2014 року винесена у межах та у спосіб, визначений Законом України «Про виконавче провадження» та скасуванню не підлягає, тому просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, справу розглянути без участі його представника (а.с.24-25).

На підставі положень ч. 4 ст. 128 КАС України суд вважає за можливе провести розгляд справи без участі представників сторін.

Дослідивши письмові докази по справі та проаналізувавши їх в сукупності, суд приходить до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню зважаючи на наступне.

При примусовому виконанні виконавчого листа № 2-а-7449/2011, виданого Миргородським міськрайонним судом Полтавської області 21.11.2012 року на виконання постанови суду, яка набрала законної сили, згідно якої позивач зобовязаний був здійснити перерахунок державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоровю ОСОБА_1 з 24.05.2011 року по 22.07.2011 року в розмірах, встановлених статтями 50, 54, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та провести виплати донарахованих сум, боржником надано до відділу розпорядження про перерахунок пенсії № 146305 від 02.04.2013 року, виплати по рішенню суду проведені не були у звязку з відсутністю відповідного фінансування. Постановою від 16.12.2014 р. у виконавчому провадженні ВП № 36641559 на боржника за невиконання рішення суду було накладено штраф у розмірі 680 грн. та листом від 16.12.2014 року зобовязано боржника виконати рішення суду в пятиденний термін з моменту отримання постанови про накладення штрафу. Станом на 24.12.2014 року рішення суду залишилось не виконаним, виплати на користь стягувача не проведені. Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_2 від 24.12.2014р. було накладено на боржника позивача по справі штраф у сумі 1360,00 гривень за невиконання рішення суду (а. с. 4 ).

Згідно ч. 5 ст.124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України. Принцип обовязковості судових рішень також закріплений ст.14 КАС України, якою передбачено, що постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ст.255 КАС України, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Як встановлено ч. 4 ст.257 КАС України, примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше пяти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання.

Згідно з ст.89 Закону України «Про виконавче провадження», у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобовязує боржника виконати певні дії, державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Судом встановлено, що саме на виконання вищевказаних положень Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено оскаржувану постанову.

Виходячи із системного аналізу вищенаведених норм, судове рішення не може бути виконано лише за наявності поважних причин, які роблять неможливим його виконання у встановлений державним виконавцем строк. Зокрема, до таких причин відносяться обставини, за яких виконавче провадження підлягає обовязковому зупиненню. Перелік зазначених обставин наведено у частині першій ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Позивачем не зазначено жодної з цих обставин, яка би свідчила про поважність причин невиконання судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно до ст. 71 КАС України в адміністративному процесі запроваджено концепцію презумпції вини субєкта владних повноважень, з огляду на що субєкт владних повноважень, в даному випадку позивач чи його представник, зобовязані довести, що на виконання конкретного судового рішення, яке є обовязковим до виконання, виходячи з положень ст. 124 ч. 5 Конституції України, ним вжито всіх необхідних і можливих заходів. Між тим, всупереч положенням ст. 71 КАС України, суду не надано жодних належних і допустимих доказів того, що відповідне судове рішення не виконане позивачем, як боржником на стадії виконавчого провадження, з поважних причин, в тому числі і в наслідок відсутності фінансування що унеможливлює виплату стягувачу по рішенню суду. Не надано суду і доказів того, що позивач звертався до відповідних державних установ з приводу фінансування виконання конкретного судового рішення, а також і того, що ним оскаржено попередню постанову державного виконавця про накладення штрафу.

Також, відповідно до ст.5 КАС України, адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною радою України.

Згідно з ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. У ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначається, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною 17.07.1997 року, є частиною національного законодавства. Пунктом 1 статті 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов'язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін. Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов'язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов'язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому ст. 8 Конституції України принципу верховенства права. Крім того, в рішенні Європейського суду з прав людини «Гордєєви і Гурбик» проти України від 17 січня 2006 року зазначено, що державний орган не може довільно посилатись на брак коштів для оплати заборгованості, присудженої рішенням суду.

Невиконання судових рішень кваліфікується Європейським судом з прав людини не лише як недотримання частини першої статті 6 Конвенції з прав людини, але і як порушення інших конвенційних прав. У справі «Войтенко проти України» Суд знайшов порушення пункту 1 статті 6, статті 13 та статті 1 протоколу №1 Конвенції за невиконання рішення українського суду через відсутність бюджетних коштів.

Системний аналіз наведених рішень Європейського Суду з прав людини, дає підстави зробити висновок про те, що посилання позивача, як на підставу неможливості в добровільному порядку виконати рішення суду, на відсутність відповідного бюджетного фінансування, є необґрунтованими, а отже бездіяльність позивача не була правомірною.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що в спірних відносинах державний виконавець діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому оскаржувана постанова про накладення штрафу на позивача не може бути визнана незаконною і не підлягає скасуванню.

В звязку з відмовою в задоволенні позову вимога про зупинення виконання оскаржуваної постанови є безпідставною і задоволена бути не може.

Керуючись ст. ст. 7, 8, 11, 71, 76, 94, 100, 122, 158, 160, 163, 181 Кодексу адміністративного судочинства України, ст. ст. 1, 7, 11, 37, 75, 89 Закону України «Про виконавче провадження», суд,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову Управління Пенсійного фонду України в м.Миргороді та Миргородському районі до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області про зупинення виконавчого провадження та скасування постанови головного державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Полтавській області Пецяк Л.В. від 24.12.2014 року про накладення штрафу в сумі 1360,00 грн. у виконавчому провадженні № 36641559 за виконавчим листом № 2-а-7449/2011 від 21.11.2012 р. - відмовити.

Судові витрати у справі віднести за рахунок держави.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративному суду через Миргородський міськрайонний суд Полтавської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає чинності після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо її не було подано.

Суддя ОСОБА_3