Справа № 752/8612/15-а
Суддя: Василенко Я.М.
Дата ухвалення: 2015-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 752/8612/15-а Головуючий у 1-й інстанції: Ладиченко С.В.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 вересня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Зубрицькому Д.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2, управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва на постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 12.06.2015 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив: визнати неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва щодо неврахування у визначенні довічного грошового утримання індексації його заробітної плати; визнати неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва щодо врахування у визначенні йому довічного грошового утримання обмеження суддівської винагороди 15 розмірами заробітної плати згідно із Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» від 31.07.2014 року № 1622-У11; зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва визначити новий розмір його довічного грошового утримання, виходячи з усієї суми його заробітної плати, зазначеної у довідці Вищого господарського суду України від 29.12.2014 № 09.01-27/408, тобто з урахуванням її індексації та без обмеження суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної плати.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 12.06.2015 позов задоволено.

Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням сторони звернулись із апеляційними скаргами, в яких позивач просить змінити оскаржувану постанову; відповідач просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги сторін підлягають частковому задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 є суддею у відставці Вищого господарського суду України, стаж роботи позивача становить понад 20 років.

Згідно копії довідки Вищого господарського суду України від 29.12.2014 про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, яка видана ОСОБА_2, його заробітна плата склала 31 153, 16 грн., в тому числі: оклад - 14 616 грн., доплата за вислугу років (80%) - 11 692, 80 грн., доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці - 1 461, 60 грн., доплата до середнього доходу відповідно до абз. 6 ч. 1 Прикінцевих положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - 1 675, 12 грн., індексація заробітної плати (суддівської винагороди) 1 707,64 грн. та обмеження суддівської винагороди - 11 175, 52 грн.

Крім того, у вказаній довідці зазначено, що максимальний розмір суддівської винагороди обмежується 15 розмірами мінімальної заробітної плати, а тому у графі «Разом» вказано суму 19 977, 64 грн.

29.12.2014 ОСОБА_2 звернувся до управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва із заявою про призначення довічного грошового утримання судді у відставці згідно Закону України «Про судоустрій та статус суддів», надавши довідку Вищого господарського суду України від 29.12.2014 № 09.01-27/408 про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва при призначенні позивачу суми щомісячного довічного утримання нарахувало його не з суми заробітної плати позивача, зазначеної в довідці Вищого господарського суду України від 29.12.2014 № 09.01-27/408, а виходячи з обмеження максимального місячного розміру суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати на підставі абзацу 5 п. 6-4 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» ( 1218 грн. х 15= 18270 грн.).

Не погоджуючись з діями управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва щодо визначення розміру його довічного грошового утримання, виходячи з усієї суми його заробітної плати, зазначеної у довідці Вищого господарського суду України від 29.12.2014 № 09.01-27/408, ОСОБА_2 звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва відмовляючи позивачу в заяві про визначення нового розміру щомісячного грошового утримання позивача, порушив норми права, які регулюють спірні правовідносини, а тому позов підлягає задоволенню.

Відповідач у своїй апеляційній скарзі зазначає, що згідно норм ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» максимальний розмір щомісячного довічного утримання суддів у відставці не може перевищувати п'ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, а тому позов задоволенню не підлягає.

Позивач у своїй апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції по суті правильно вирішив справу, але із помилковим застосуванням норм матеріального права, вирішивши не всі позовні вимоги і питання, зокрема, не вірно визначив розмір суддівської винагороди позивача, а саме без урахування суми її обмеження 15-ма мінімальними розмірами заробітної плати, а тому просить: змінити постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 12.06.2015, виклавши абзац четвертий стор. 8 цієї постанови у такій редакції: «Зазначене обмеження суддівської винагороди позивача згідно з відповідною довідкою Вищого господарського суду України складає 11 175, 52 грн. Отже, виходячи із зазначених конституційних гарантій незалежності суддів при призначенні або перерахунку щомісячного довічного грошового утримання позивачу повинен враховуватися досягнутий ним рівень матеріального забезпечення судді, тобто суддівська винагорода, з якої сплачувався єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до обмеження максимального місячного розміру суддівської винагороди, тобто до 03.08.2014. Відповідний розмір суддівської винагороди позивача з урахуванням суми її обмеження 15-ма мінімальними розмірами заробітної плати складає 31 152, 52 грн.»

Колегія суддів частково не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

З 02.11.2008 позивач знаходився на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва, як одержувач пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та працював суддею Вищого господарського суду України, а з лютого 2003 року обіймав посаду заступника голови цього суду.

30.09.2013 ОСОБА_2, маючи необхідний для відставки судді стаж роботи, встановлений законом України «Про судоустрій і статус суддів» звернувся із заявою про відставку.

15.10.2013 заяву про відставку було розглянуто Вищою радою юстиції України і рішенням останньої за № 1025/0/15-13 внесено подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Вищого господарського суду України, у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Постановою Верховної Ради України від 25.12.2014 відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 129 Конституції України ОСОБА_2 було звільнено з посади судді Вищого господарського суду України у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Між датою поданням ОСОБА_2 заяви про відставку, розглядом її Вищою радою юстиції, та винесенням відповідної постанови Верховної Ради України про звільнення позивача пройшло більше одного року двох місяців.

Розпорядженням управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва за № 807849 від 21.01.2015 відповідно до поданих документів ОСОБА_2 призначене довічне грошове утримання судді у відставці з 29.12.2014 в розмірі 16 443 грн. (90 % від заробітної плати в сумі 18 270 грн.) З врахуванням встановленого підвищення за особливі заслуги перед Україною в сумі 237, 25 грн. - загальний розмір 16 680, 25 грн. Отже, розмір довічного грошового утримання позивача, як судді у відставці, розраховано із грошового утримання судді в сумі 18 270 грн., оскільки ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено складові суддівської винагороди, яка відповідно до ч. 2 ст. 129 даного Закону складається з посадового окладу та доплат за вислугу років; перебування на адміністративній посаді в суді; науковий ступінь; роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

У вищевказаному розпорядженні, також, зазначається, що ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено поняття «індексація грошових доходів населення» і така складова як «індексація» не передбачена ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» як складова частина суддівської винагороди судді, тому не врахована при визначенні щомісячного довічного грошового утримання відповідно до ст. 138 даного Закону. Крім того, на підставі абзацу 5 п. 6-4 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» максимальний місячний розмір суддівської винагороди становив не більше 15 розмірів мінімальної заробітної плати. (1 218 грн. х 15 = 18 270 грн.).

Згідно з ч. 5 ст. 126 Конституції України, суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі: 1) закінчення строку, на який його обрано чи призначено; 2) досягнення суддею шістдесяти п'яти років; 3) неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров'я; 4) порушення суддею вимог щодо несумісності; 5) порушення суддею присяги; 6) набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього; 7) припинення його громадянства; 8) визнання його безвісно відсутнім або оголошення померлим; 9) подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Відповідно до ст. 102 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), суддя звільняється з посади за віком з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п'яти років.

Вища кваліфікаційна комісія суддів України не пізніш як за місяць до дня, зазначеного у частині першій цієї статті, зобов'язана повідомити Вищу раду юстиції про наявність підстави для звільнення судді.

Вища рада юстиції вносить подання про звільнення судді у зв'язку з досягненням ним шістдесяти п'яти років до органу, який обрав або призначив суддю, не пізніш як за п'ятнадцять днів до дня, зазначеного у частині першій цієї статті.

Якщо суддю з будь-яких причин не звільнено з посади, він не може здійснювати свої повноваження зі здійснення правосуддя з наступного дня після досягнення шістдесяти п'яти років.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

Як вбачається з матеріалів справи скористатися правом на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивач зміг лише після прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення суддів від 25.12.2014.

Відповідно до ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453 щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Згідно з ч. 3 ст. 138 вказаного Закону (зі змінами, внесеними згідно із Законом України № 3668-VI від 08 липня 2011 року), щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді. Максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність (ч. 5 ст. 138 вказаного Закону).

Конституційний Суд України Рішенням № 3-рп/2013 від 03 червня 2013 року частину третю, перше, друге, третє речення частини п'ятої статті 138 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 3668-VI визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

У зазначеному рішенні Конституційний Суд України вказав на те, що Законом № 3668-VI змінено визначений Законом № 2453-VI порядок нарахування щомісячного довічного грошового утримання, внаслідок чого зменшено розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів. Залишивши незмінним зміст права на щомісячне довічне грошове утримання суддів, Закон № 3668-VI звузив обсяг цього права, встановивши обмежену базу для нарахування суддям щомісячного довічного грошового утримання і його максимальний розмір, та скасував право суддів на одержання щомісячного довічного грошового утримання без обмеження граничного розміру, чим знизив і досягнутий рівень гарантій незалежності суддів, що не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів.

Ухвалюючи зазначене рішення Конституційний Суд України врахував попередні позиції стосовно гарантій незалежності суддів, викладені ним у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004, 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, які полягають у тому, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Таким чином, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

У Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року № (2010)12 зазначено: «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці» (пункт 54).

Таким чином, з моменту ухвалення рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2013 від 03.06.2013 підлягає застосуванню частина третя статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції до змін, внесених Законом № 3668-VI: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання».

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 17.03.2015 у справі № 21-371а14, від 24.03.2015 у справі № 21-584а14.

Згідно до ч. 2 ст. 161 КАС України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку, що позивач має право на призначення та виплату йому щомісячного довічного грошового утримання, як судді у зв'язку з відставкою, відповідно до статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VІ від 07.07.2010 у відновленій редакції рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/2013 від 03.06.2013, із суддівської винагороди, яку він отримував на день виповнення йому 65-річного віку, тобто станом на 01.11.2013, оскільки, як вбачається із системного аналізу наведених законодавчих норм, право позивача на щомісячне довічне грошове утримання, як судді у відставці, виникло з моменту досягнення ним шістдесяти п'яти років та неможливістю здійснювати свої повноваження зі здійснення правосуддя з наступного дня після досягнення шістдесяти п'яти років.

Доводи відповідача про необхідність застосування внесених змін до положень статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» на момент відрахування судді зі штату суду, колегія суддів не бере до уваги, оскільки ним було застосовано нові положення до правовідносин, які виникли до набрання ними чинності, що суперечить вимогам ч. 1 ст. 58 Конституції України, якою передбачено, що закони та нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 26.09.2013 у справі № К/800/12309/13.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії є обґрунтованими, підтверджуються наявними в матеріалах справи документами та наведеними законодавчими нормами, а тому апеляційна скарга відповідача по суті позовних вимог задоволенню не підлягає.

Щодо вимог апеляційної скарги позивача про зміну рішення суду першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 201 КАС України підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є:

1) правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права;

2) вирішення не всіх позовних вимог або питань.

Як вже зазначалось вище згідно копії довідки Вищого господарського суду України від 29.12.2014 про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, яка видана ОСОБА_2, його заробітна плата склала 31 153, 16 грн., в тому числі: оклад - 14 616 грн., доплата за вислугу років (80%) - 11 692, 80 грн., доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці - 1 461, 60 грн., доплата до середнього доходу відповідно до абз. 6 ч. 1 Прикінцевих положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - 1 675, 12 грн., індексація заробітної плати (суддівської винагороди) 1 707,64 грн. та обмеження суддівської винагороди - 11 175, 52 грн.

Крім того, у вказаній довідці зазначено, що максимальний розмір суддівської винагороди обмежується 15 розмірами мінімальної заробітної плати, а тому у графі «Разом» вказано суму 19 977, 64 грн.

В абзаці 5 стор. 8 постанови суду першої інстанції зазначено: «Виходячи з вищевказаних конституційних гарантій незалежності суддів при призначенні або перерахунку щомісячного довічного грошового утримання позивачу повинен враховуватися досягнутий ним рівень матеріального забезпечення судді, тобто суддівська винагорода в розмірі 19 977,64 грн., з якої сплачувалися єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до обмеження максимального місячного розміру суддівської винагороди, тобто до 03 серпня 2014 року».

Наведений абзац мотивувальної частини постанови за своїм змістом не лише не узгоджується, а й суперечить абзацу четвертому резолютивної частини тієї ж постанови з огляду на таке.

Зі змісту абзацу четвертого резолютивної частини рішення суду першої інстанції випливає, що відповідач у визначенні нової бази для нарахування позивачеві довічного грошового утримання повинен врахувати всю суму заробітної плати позивача, зазначеної у довідці Вищого господарського суду України від 29.12.2014 №09.01-27/408.

Тобто, до 18 270 грн. (сума суддівської винагороди, що обмежена 15 розмірами мінімальної заробітної плати) додати суму індексації, яка становить 1707, 64 грн., що разом складає 19 977,64 грн., а до 19 977, 64 грн., у свою чергу, - додати суму, на яку була обмежена суддівська винагорода, тобто 11 175, 52 грн., що в підсумку дорівнює 31 153, 16 грн. Отже, за відповідною частиною резолютивної частини постанови база для нарахування позивачеві довічного грошового утримання повинна бути визначена таким чином; 18 270 грн. + 1707, 64 грн. + 11 175, 52 грн., що складає 31 153, 16 грн.

Посилання суду першої інстанції на Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік», що набрав чинності 03.08.2014, та яким встановлене обмеження максимального місячного розміру суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати є безпідставними, оскільки, як уже зазначалось, у позивача виникло право на призначення та виплату щомісячного довічного грошового утримання, як судді у зв'язку з відставкою, саме з моменту досягнення ним шістдесяти п'яти років, тобто до 03.08.2014.

Оскільки суму - 19 977, 64 грн. позивач отримував лише після 03.08.2014, а з дня досягнення позивачем 65-річного віку і реалізації права на відставку його заробітна плата до зазначеної дати складала 31 153, 16 грн., то й для визначення бази для нарахування позивачеві довічного грошового утримання повинна враховуватися заробітна плата в розмірі 31 153, 16 грн.

До того ж, з моменту ухвалення рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2013 від 03.06.2013 підлягає застосуванню частина третя статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції до змін, внесених Законом № 3668-VI: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, але з помилковим застосуванням норм матеріального права щодо обмеження суддівської винагороди, що є підставою для зміни рішення суду першої інстанції, тобто часткового задоволення апеляційної скарги позивача.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні постанови від 12.06.2015 стягнуто з управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва на користь ОСОБА_2 у відшкодування витрат по сплаті судового збору 73, 08 грн.

Відповідно до ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалено на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійсненні нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України. Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що вказана норма КАС України вказує на те, що судові витрати стягуються саме з Державного бюджету України, а не з управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва, як помилково вважає суд першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача в частині стягнення з управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва на користь ОСОБА_2 у відшкодування витрат по сплаті судового збору в розмірі 73, 08 грн. підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції в цій частині - скасуванню.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Апелянтами надано до суду належні докази, що частково спростовують правомірність рішення суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва підлягають частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції частковому скасуванню та зміні.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 201, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва та апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 12.06.2015 - змінити, виключивши з її мотивувальної частини 5 абзац на 8 сторінці: «Виходячи з вищевказаних конституційних гарантій незалежності суддів при призначенні або перерахунку щомісячного довічного грошового утримання позивачу повинен враховуватися досягнутий ним рівень матеріального забезпечення судді, тобто суддівська винагорода в розмірі 19 977,64 грн., з якої сплачувалися єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до обмеження максимального місячного розміру суддівської винагороди, тобто до 03 серпня 2014 р.», зазначивши, що підставами для задоволення позову слід вважати обставини, викладені у мотивувальній частині даного рішення.

Постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 12.06.2015 скасувати в частині стягнення з управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва на користь ОСОБА_2 у відшкодування витрат по сплаті судового збору в розмірі 73, 08 грн., та прийняти в цій частині нову постанову, якою стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 73, 08 грн.

В іншій частині постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 12.06.2015 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, встановлені статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.,

Шурко О.І.

Головуючий суддя Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.