Справа № 826/17437/14
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2015-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 вересня 2015 року письмове провадження № 826/17437/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Арсірія Р.О., суддів: Огурцова О.П., Федорчука А.Б., вирішив у письмовому провадженні адміністративну справу

За позовомОСОБА_1
до Міністерства внутрішніх справ України Головне управління МВС у Луганській області
проскасування наказу

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач або ОСОБА_1.) з позовом (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) до Міністерства внутрішніх справ України (надалі - відповідач 1 або МВС України), в якому просив суд:

1. Визнати протиправним та скасувати наказ відповідача 1 від 21.08.2014 року № 926 в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ за пунктом 66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу);

2. Поновити позивача на посаді старшого оперуповноваженого управління карного розшуку Головного управління МВС України у Луганській області або на іншій рівнозначній посаді за обсягом функціональних обов'язків та повноважень по посаді з 21.08.2014 року.

3. Стягнути з відповідача 1 та відповідача 2 на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням з 21.08.2014 року по день ухвалення постанови за результатами розгляду даної справи.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначив, що всупереч норм діючого трудового законодавства та законодавства, що регулює проходження служби в органах внутрішніх справи, відповідачем 1 було протиправно, без наявності на те законних підстав, звільнено позивача з займаної посади, чим порушені його права та законні інтереси, у той час, як позивач вимог законів не порушував, вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу не вчиняв.

Представник відповідача 1 проти позову заперечував, вважаючи позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки звільнення позивача є законним і правомірним, виходячи зі встановлення в результаті службової перевірки відносно позивача факту зради ним інтересам служби, що виразилося у сприянні та співпраці з представниками незаконно створених воєнізованих формувань і злочинних угруповань, які посягають на цілісність України, тобто скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу.

У судовому засіданні 22.01.2015 року за клопотанням представника МВС України, до участі у справі в якості другого відповідача судом залучено Головне управління МВС у Луганській області (надалі - відповідача 2 або ГУ МВС у Луганській області).

Представник відповідача 2 підтримав заперечення відповідача 1 у повному обсязі та просив суд у задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі.

Керуючись частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи неприбуття у судове засідання 29.07.2015 року представника відповідача 2, належним чином повідомленого про дату, час та місце судового розгляду, суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані представниками сторін документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються їхні позиції, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача проходив службу в органах внутрішніх справ з 05.09.1995 року по 21.08.2014 року.

За дорученням ГУ МВС України у Луганській області від 18.03.2014 року № 365 «Про доручення тимчасового виконання обов'язків», у зв'язку зі службовою необхідністю, з 19.03.2014 року позивачу було доручено тимчасове виконання службових обов'язків Лисичанського міського відділу ГУ МВС України у Луганській області.

Дорученням ГУ МВС України у Луганській області від 21.05.2014 року № 578 «Про доручення тимчасового виконання обов'язків», у зв'язку зі службовою необхідністю, тимчасове виконання службових обов'язків Лисичанського міського відділу ГУ МВС України у Луганській області було покладено на першого заступника начальника міського відділу - начальника слідчого відділу Лисичанського МВ ГУ МВС України у Луганській області - Петренка В.Л.

Згідно довідок про тимчасову непрацездатність особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, військовослужбовця внутрішніх військ МВС № 54 від 08.05.2014 року, № 581 від 09.05.2014 року, № 140 від 24.06.2014 року та № 614 від 04.07.2014 року, позивач перебував на лікарняному: з 28.04.2014 року по 08.05.2014 року (стаціонар); з 09.05.2014 року по 04.06.2014 року; з 24.06.2014 року по 03.07.2014 року; 3 04.07.2014 року по 19.07.2014 року.

Як вбачається з пояснень позивача від 16.08.2014 року, незважаючи на його перебування на лікарняному, він приїжджав за місцем несення служби для виконання покладених на нього службових обов'язків, зокрема, збереження зброї та недопущення заволодіння нею представниками злочинних угруповань ЛНР.

У період з 26.07.2014 року по серпень 2014 року позивач був відряджений до Сватівського РВ, що підтверджується посвідчення про відрядження № 0001885.

Згідно доводів представника відповідача 1, викладених в запереченнях на адміністративний позов, у результаті роботи робочих груп МВС було установлено факти співпраці позивача з представниками так званої «Луганської народної республіки». Крім того, під час проведення службової перевірки було встановлено, що позивач активно співпрацював з ополченцями так званої «Луганської народної республіки» та надавав їм допомогу, що дало підстави вважати, що позивачем допущено вчинки, які дискредитують звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

В той же час, жодних належних та допустимих доказів (акт службової перевірки, акт службового розслідування, тощо), які б підтверджували наведені доводи представника відповідача 1 до суду не подані, що дає суду підстави вважати їх формування на основі суб'єктивних тверджень.

При цьому, з аналізу змісту наявних в матеріалах справи пояснень працівників Лисичанського МВ ГУ МВС України у Луганській області, зокрема, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 ОСОБА_1 не допускав поведінки, яка б могла вказувати на зраду інтересам служби, а також не сприяв та не співпрацював з представниками незаконно створених воєнізованих формувань і злочинних угруповань, які посягають на цілісність України, натомість, вживав можливих заходів для збереження зброї міськвідділу та недопущення заволодіння нею представниками злочинних угруповань ЛНР.

Крім того, згідно пояснень гр. ОСОБА_13, ОСОБА_14, вони надавали неправдиві свідчення відносно ОСОБА_1 під тиском погроз з боку представників ЛНР, які розшукували позивача, у зв'язку з його відмовою співпрацювати з ними.

Незважаючи на зазначене, наказом МВС України від 21.08.2014 року № 926 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Лисичанського МВ, Рубіжанського МВ, Сєвєродонецького МВ та УКР ГУ МВС України у Луганській області» за скоєння злочину, що дискредитує звання рядового і начальницького складу, порушення статті 65 Конституції України, частини 3 статті 3, частини 1 статті 5 Закону України «Про міліцію» та Присяги працівника органів внутрішніх справ України, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1991 року № 382, керуючись статтями 2, 5, 7, 12, 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, підполковника міліції ОСОБА_1, старшого оперуповноваженого управління карного розшуку Головного управління МВС України у Луганській області, звільнено з органів внутрішніх справ за пунктом 66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

При цьому, в наказі від 21.08.2014 року № 926 не зазначена підстава для його прийняття.

На підставі наказу МВС України від 21.08.2014 року № 926, наказом МВС України від 21.08.2014 року № 1642 о/с «По особовому складу» позивача було звільнено з посади старшого оперуповноваженого управління карного розшуку Головного управління МВС України у Луганській області у запас (з поставлення на військовий облік) за пунктом 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Наказом ГУ МВС у Луганській області від 24.09.2014 року № 295 о/с «По особовому складу» позивача звільнено з органів внутрішніх справ у запас ЗС за пунктом 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу).

Вважаючи наказ відповідача 1 від 21.08.2014 року № 926 у частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ за пунктом 66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу) протиправним, позивач звернувся з відповідним адміністративним позовом про його скасування.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Сутність службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень, порядок проходження служби в органах внутрішніх справ визначаються Законом України «Про міліцію» (надалі - Закон № 565-XII), Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ» (надалі - Дисциплінарний статут), Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114 (надалі - Положення).

Відповідно до статті 18 Закону № 565-XII, порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Так, порядок та підстави проходження і припинення служби в органах внутрішніх справ регулюються Положенням, зокрема, пунктом 66 якого передбачено, що особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ. При цьому звільнення проводиться з урахуванням вимог пункту 62 цього Положення.

Що стосується службової дисципліни, то її сутність, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України щодо її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень (в тому числі і звільнення), порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень визначаються Дисциплінарним статутом, статтею 12 якого передбачені види дисциплінарних стягнень, а саме: усне зауваження; зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну посадову відповідність; звільнення з посади; пониження в спеціальному званні на один ступінь; звільнення з органів внутрішніх справ.

При цьому, статтею 14 Дисциплінарного статуту закріплений порядок накладання дисциплінарних стягнень, який, крім іншого, передбачає, що з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

В той же час, відповідачами не подані суду матеріали службового розслідування чи службової перевірки, які б встановлювали випадки допущення позивачем безвідповідального ставлення та порушення вимог діючого законодавства України та службової дисципліни.

Також, суд звертає увагу, що процесуальні документи (постанова про порушення кримінального провадження, обвинувальний вирок суду в кримінальній справі, постанова про закриття кримінальної справи з нереабілітуючих підстав, або постанова суду в адміністративній справі, якщо вони набрали законної сили), які доводять скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу відносно позивача, відсутні в матеріалах справи.

З огляду на наведене, суд вважає, що такий вид припинення служби в органах внутрішніх справ, як звільнення за пунктом 66 Положення, є самостійною підставою для звільнення осіб рядового і начальницького складу, а не звільненням за порушення дисципліни, проте факт скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу, який став підставою для звільнення, повинен бути доведеним.

Враховуючи, що службове розслідування перед звільненням позивача не проводилось, твердження відповідача про скоєння позивачем вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу не підтверджується матеріалами справи, а тому на думку суду є необґрунтованим.

За загальним правилом будь-яке звільнення особи (як у відносинах публічної служби, так і у звичайних трудових відносинах) має бути обґрунтованим, тобто, мати чітко вказану підставу для звільнення, передбачену або Кодексом законів про працю України, або Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ, в даному випадку.

Проте, виходячи з наведеного в сукупності, відповідачами вказаних законодавчих вимог виконано не було.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача на підставі наказу № 926 від 21.08.2014 року є необґрунтованим, а наказ в частині звільнення позивача на підставі пункту 66 Положення підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту 18 Дисциплінарного статуту, такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з посади, пониження в спеціальному званні та звільнення з органів внутрішніх справ, вважаються виконаними після видання наказу по особовому складу.

Водночас, а ні спірний наказ МВС України від 21.08.2014 року № 926, а ні наказ МВС України від 21.08.2014 року № 1642 о/с «По особовому складу», не містять жодних посилань на підтвердження обставин, на які посилається відповідач, також, зазначені накази не визначають дату звільнення позивача з органів внутрішніх справ, що не узгоджується із приписами Положення та Дисциплінарного статуту.

З урахуванням встановлених обставин, спірний наказ відповідача 1 в частині звільненні позивача з органів внутрішніх справ на підставі пункту 66 Положення є протиправним та підлягає скасуванню, в свою чергу, позивач - поновленню на посаді.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідачів на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням з 21.08.2014 року по день ухвалення постанови за результатами розгляду даної справи, суд зазначає наступне.

Враховуючи встановлену в даному провадженні протиправність звільнення позивача із займаної посади, вимога про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 21.08.2014 року по день ухвалення судового рішення, підлягає задоволенню.

Щодо розміру грошового зобов'язання, що підлягає стягненню на користь позивача, суд керується приписами постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», відповідно до якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

В матеріалах справи містяться довідка про заробіток позивача, складена начальником ВООП ГУ МВС України у Луганській області, відповідно до якої грошове забезпечення за останні два місяці роботи складає 8 168,17 грн. (червень 2014 року - 3372,75 грн., липень 2014 року - 4795,42 грн.).

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 04.09.2013 року № 9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік» кількість робочих днів у червні 2014 року складала - 19 днів, у липні 2014 року - 23.

Враховуючи вищевикладені відомості, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача складає 194,48 грн. (8 168,17 грн./42 (сумарна кількість робочих днів у червні - липні 2014 року)).

Відповідно до листів Міністерства соціальної політики України від 04.09.2013 року № 9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік» та від 09.09.2014 року № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» тривалість вимушеного прогулу позивача складає 276 робочих днів, відповідно розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу складає 53 676,48 грн. (розмір середньоденного грошового забезпечення позивача складає 194,48 грн.* кількість робочих днів вимушеного прогулу 276 = 53 676,48 грн.) та підлягає стягненню Головне управління МВС у Луганській області.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи, надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

За приписами частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У свою чергу, відповідачами не виконаний обов'язок щодо доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною першою статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, постанова суду в частині поновлення позивача на посаді та виплати позивачу грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 4 084,08 грн. підлягають негайному виконанню.

Приймаючий до уваги викладене в сукупності, керуючись статтями 69-71, 94, 160-165,167,254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 21.08.2014 року № 926 в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ за пунктом 66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу).

Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого управління карного розшуку Головного управління МВС України у Луганській області з 21.08.2014 року.

Стягнути з Головного управління МВС у Луганській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.08.2014 року по день постановлення судового рішення в сумі 53 676,48 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого управління карного розшуку Головного управління МВС України у Луганській області та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 4 084,08 грн. звернути до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий Суддя Р.О. Арсірій

Судді А.Б. Федорчук

О.П. Огурцов