Справа № 2-а-2461/10/0270
Суддя: Загороднюк Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2010-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2010 р. Справа № 2-а-2461/10/0270

м. Вінниця

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Загороднюка Андрія Григоровича,

при секретарі судового засідання: Афанасьєвій Зінаїді Володимирівні,

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1,

відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до: приватного підприємства "Дружба народів"

про: стягнення адміністративно-господарської санкції та пені, -

ВСТАНОВИВ :

до Вінницького окружного адміністративного суду заявлено позов Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до приватного підприємства "Дружба народів" (далі - ПП "Дружба народів") про стягнення адміністративно-господарських санкцій у сумі 15475,0 грн. та пені у сумі 255,2 грн. за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2009 році.

Позов мотивовано тим, що відповідачем, всупереч вимог ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" не забезпечено встановленого нормативу 1 робочого місця, призначеного для працевлаштування інвалідів, та самостійно розраховано, проте не сплачено суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу по працевлаштуванню інваліда у розмірі 15475,0 грн. За порушення вимог даного Закону відповідачеві нарахована пеня в сумі 255,2 гривень.

Оскільки, підприємцем кошти в добровільному порядку не сплачено, Вінницьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось з позовом до суду з зазначеними вимогами.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити. Заявлені вимоги мотивував обставинами, наведеними в адміністративному позові.

Натомість представник відповідача проти позову заперечив, зазначивши, що підприємством вжиті всі заходи для працевлаштування необхідної кількості інвалідів. На відповідача не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами (центральний орган виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів) необхідної кількості інвалідів для працевлаштування та відсутність інвалідів, які бажають працевлаштуватись на ПП "Дружба народів".

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд встановив наступне.

Статтею 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" встановлено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Крім того, ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" передбачено, що підприємства, установи, організації, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ст. 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте ним.

Позивач підтвердив, що відповідно до ч. 2 Порядку надання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.207 №70, відповідач подав до Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2009 рік за формою 10-ПІ, затвердженою наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 10.02.2007 №42. У даному звіті відповідач чітко зазначив, що на його підприємстві в 2009 році середньооблікова кількість штатних працівників становила 16 осіб, середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 0 осіб, фонд оплати праці штатних працівників становив 247,6 грн., середньорічна заробітна плата штатного працівника становила 15475,0 грн. Тоді коли, кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях відповідно до вимог ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", яка самостійно розрахована відповідачем у звіті, становить 1 особа (а.с. 4).

На думку позивача, відповідач не виконав норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у кількості 1 особи, самостійно розрахував, проте вчасно не сплатив адміністративно-господарські санкції у відповідності до ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Представник позивача в своїх вимогах зазначила, що, згідно з вимогами ч.4 ст.20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" та п. 3.7 Інструкції щодо заповнення форми N 10-ПІ (річна) "Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів", затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 10.02.2007 №42, відповідачем в поданому звіті за 2009 рік розраховано та в рядку 06 відображено суму коштів адміністративно-господарських санкцій, яку, згідно чинного законодавства, повинен розрахувати і сплатити роботодавець самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого ч.1 ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Частиною 2 ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" передбачено, що порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк. З урахуванням вищенаведеної норми відповідачеві нараховано пеню в розмірі 255,2 грн. (а.с. 18).

За таких умов, позивач прийшов до висновку, що відповідач самостійно розрахував, про те не сплатив Вінницькому обласному відділенню Фонду соціального захисту інвалідів до 15.04.2010 адміністративно-господарські санкції у розмірі середньорічної зарплати за 2009 рік за кожне робоче місце не зайняте інвалідом, тобто 15475,0 грн. та пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у сумі 255,2 гривень.

Представник відповідача, не погоджується з Вінницьким обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів, аргументуючи тим, що на відповідача не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами (центральний орган виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів) необхідної кількості інвалідів для працевлаштування та відсутність інвалідів, які бажають працевлаштуватись на ПП "Дружба народів".

Також представниками позивача вказано, що підприємство є виробником сільськогосподарської продукції, а тому робота має сезонний характер. У 2009 році підприємство працювало 10 місяців. Протягом 10 місяців роботи виконувались всі вимоги законодавства щодо пошуку інвалідів для працевлаштування, у тому числі щомісячно подавались відповідні звіти до центру зайнятості. У січні та лютому звіти до центру зайнятості не подавались, оскільки вільних робочих місць не було через звільнення всіх працівників 30.11.2009 та прийняття працівників на роботу лише на початку весняно-польових робіт 30.03.2009, що підтверджується наданими суду наказами.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілям, на досягнення яких спрямоване це рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого субєкти владних повноважень зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 18 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні передбачено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Разом з тим, відповідальність за незабезпечення зазначених нормативів відповідно до ч.2 ст. 19 цього Закону покладається на керівників підприємств. А в разі, коли кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, то відповідальність покладається на підприємства у вигляді щорічної сплати штрафних санкцій, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Пункт 4 п.п. 3 Положення про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2002 №1434 передбачає, що Фонд, відповідно до покладених на нього завдань, здійснює контроль за виконанням підприємствами нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та сплатою ними адміністративно-господарських санкцій і пені.

Аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що обовязок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обовязком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця, а завданням Фонду є здійснення контролю за додержанням підприємствами нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобовязані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Поряд з тим, абз.3 п.2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 31.01.2007 №70, передбачено, що інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

На підставі вищезазначеного можна зробити висновок про те, що підприємство повинне виділити і створити робочі місця для інвалідів та повідомити державну службу зайнятості про те, яку категорію інвалідів воно може прийняти на такі створені ним місця. А державна служба зайнятості направляє на ці створені підприємством робочі місця зареєстрованих у ній інвалідів з врахуванням їх побажань, рекомендацій МСЕК та професійних навичок.

Підтвердженням факту виділення та створення робочих місць для інвалідів ПП "Дружба народів" є подання ним до Мурованокуриловецького районного центру зайнятості звітів про наявність вакансій протягом роботи підприємства у 2009 році.

Частиною 4 ст. 20 Закону України "Про зайнятість населення" передбачено, що підприємства, установи і організації незалежно від форми власності реєструються у місцевих центрах зайнятості за їх місцезнаходженням як платники збору до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, щомісяця подають цим центрам адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів, та про працівників, які працюють неповний робочий день (тиждень), якщо це не передбачено трудовим договором, або не працюють у зв'язку з простоєм виробництва з не залежних від них причин, і в десятиденний строк - про всіх прийнятих працівників у порядку, встановленому законодавством.

До суду позивачем надано лист Мурованокуриловецького районного центру зайнятості №03-06/1196 від 19.05.2010 року, в якому зазначено, що ПП "Дружба народів" с. Лучинчик протягом 2009 року до центру зайнятості, подано інформацію про вакансії для працевлаштування осіб з обмеженими фізичними можливостями та, на підтвердження, надано 10 звітів, про наявність вільних робочих місць для інвалідів (вакантних посад) у ПП "Дружба народів". Крім того, Мурованокуриловецьким районним центром зайнятості в листі №03-06/1196 від 19.05.2010 року повідомлено, що протягом 2009 року на вакантну посаду в ПП "Дружба народів" видано п'ять направлень, про те особи з обмеженими фізичними можливостями відмовлялися від вказаної вакансії по причині того, що відповідач знаходиться не за місцем проживання.

Суд не погоджується з позивачем щодо порушення ПП "Дружба народів" положень ч. 4 ст. 20 "Про зайнятість населення" в частині не подання щомісячно до центру зайнятості адміністративних даних про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів, за січень, лютий та грудень 2009 року, оскільки, відповідачем у судовому засіданні доведено, що ПП "Дружба народів" працює сезонно і протягом січня - лютого 2009 року звіти до центру зайнятості про наявність вакансій не подавало, у зв'язку із вивільненням працівників по закінченню сільськогосподарських робіт (наказ № 29 від 01.12.2008).

Таким чином, судом з'ясовано, що відповідач приймав міри по створенню робочих місць для інвалідів, належним чином інформував центр зайнятості про наявність вакансій для інвалідів. Натомість Мурованокуриловецьким районним центром зайнятості та іншими організаціями, підприємствами, установами на ПП "Дружба народів" для працевлаштування інваліди в необхідній кількості не направлялись.

За вказаних обставин, суд вважає, що відповідачем повністю виконано вимоги ч. 3 ст.18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", при цьому ним вжито всіх необхідних заходів для недопущення господарських правопорушень.

Позивач, дійшовши висновку про необхідність стягнення з відповідача санкцій, помилково не врахував, що обовязок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обовязком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обовязковим платежем), обовязкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законом України Про систему оподаткування, а є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у звязку зі скоєнням правопорушення.

Елементами правопорушення, виходячи із загальних норм права, є вина та наявність причинного звязку між самим порушенням та його наслідками. Однак, позивач суду не надав доказів, які б вказували на наявність в діях роботодавця складу правопорушення за яке застосовується юридична відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій (ст. 218 ГК України).

Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст.86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

За сукупністю наведених обставин, суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача штрафних санкцій за не створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, а тому в позові слід відмовити.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 94 КАС України, у справах, в яких позивачем є субєкт владних повноважень, а відповідачем - фізична чи юридична особа, судові витрати, здійсненні позивачем, з відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

у задоволені адміністративного позову Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до приватного підприємства "Дружба народів" про стягнення адміністративно-господарської санкції та пені відмовити повністю.

Відповідно до ст. 186 КАС України постанова може бути оскаржена протягом 10 днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження. Якщо постанову було проголошено у відсутності особи, яка бере участь у справі, то строк подання заяви про апеляційне оскарження обчислюється з дня отримання нею копії постанови. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. При цьому апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження , якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до суду апеляційної інстанції через суд , який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 254 КАС України постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова або ухвала суду першої інстанції набирає сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови оформлено: 27.07.10

Суддя Загороднюк Андрій Григорович

22.07.2010