Справа № 826/10719/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2015-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 вересня 2015 року письмове првоадження № 826/10719/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

За позовомПублічного акціонерного товариства «Діамантбанк»
до третя особаУповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Златобанк» В.І.Славінського Публічне акціонерне товариство «Златобанк»
прозобов'язати вчинити дії

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Публічне акціонерне товариство «Діамантбанк» (надалі - позивач або ПАТ «Діамантбанк» з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Златобанк» В.І.Славінського (надалі - відповідач або Уповноважена особа), третя особа - Публічне акціонерне товариство «Златобанк» (надалі - третя особа або ПАТ «Златобанк») про зобов'язання Уповноваженої особи надати ПАТ «Діамантбанк» погодження на звернення стягнення на предмет застави за Договором застави майнових прав № 130215/2-Z від 13.02.2015 року, а саме: на майнове право ПАТ «Златобанк» на одержання від ПАТ «Діамантбанк» наданих йому у вигляді кредиту коштів в розмірі 162 728 215,27 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначив, що відповідачем вчинено протиправну бездіяльність та ухилення від надання передбаченого Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» погодження позивачу, як заставодержателю майнових прав ПАТ «Златобанк», на звернення стягнення на предмет застави.

Відповідач письмових пояснень чи заперечень по суті заявлених позовних вимог суду не подав.

Представник третьої особи подав суду письмові пояснення по суті заявлених позовних вимог, в яких наголосив, що, по-перше, позивач не є кредитором ПАТ «Златобанк»; по-друге, договір застави між позивачем та ПАТ «Златобанк» не скріплений печаткою останнього, отже, фактично не набув чинності; по-третє, поданням відповідного позову позивач намагається підмінити реалізацію повноважень відповідача, з огляду на що в сукупності, просив суд відмовити позивачу в задоволені адміністративного позову.

Керуючись частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв'язку з неприбуттям відповідача в судове засідання 10.08.2015 року, належним чином повідомленого про дату, час та місце судового розгляду, суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані представниками позивача та третьої особи документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються їх позиції, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між ПАТ «Златобанк» (сторона 1) та позивачем (сторона 2) було укладено генеральний договір № 56/55 від 24.10.2013 року про загальні умови і порядок проведення міжбанківських операцій, предметом якого є порядок укладання Сторонами угод на проведення міжбанківських операцій і загальні умови їх виконання.

Відповідно до розділу 3 зазначеного Генерального договору, Сторони можуть укладати угоди по залученню і розміщенню МБК (міжбанківського кредиту)/МБД (міжбанківського депозиту) у національній валюті, ОКВ і ВКВ.

Згідно розділу 5, укладення угод відповідно до зазначеного Генерального договору, відбувається шляхом визначення їх умов у кожному конкретному випадку шляхом проведення переговорів між дилерами Сторін за допомогою системи REUTERS DEALING, по телефону або іншими узгодженими засобами зв'язку та обміну відповідними Підтвердженнями по телексу, системі S.W.I.F.T. або електронній пошту НБУ або іншими засобами зв'язку.

Так, в рамках Генерального договору, між його сторонами були укладені SWAP, на підставі яких: 13.02.2015 року позивач надав ПАТ «Златобанк» кредит у розмірі 11 000 000,00 дол. США під 0,1 % річних з кінцевою датою погашення кредиту та відсотків до 17.02.2015 року (кредитний договір 1); 13.02.2015 року ПАТ «Златобанк» надав позивачу кредит у розмірі 162 728 215,27 грн. під 0,1 % річних з кінцевою датою погашення кредиту та відсотків до 17.02.2015 року (кредитний договір 2). Переведення зазначених коштів між сторонами підтверджується виписками з особових рахунків.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором № 1, між позивачем (заставодержатель) та ПАТ «Златобанк» (заставодавець) був укладений договір застави майнових прав від 13.02.2015 року № 130215/2-Z, за умовами якого, ПАТ «Златобанк» надав позивачу у заставу майнові права, які належать ПАТ «Златобанк» (як кредитодавцю) за кредитним договором № 2, а саме: право вимоги повернення кредитних коштів у сумі 162 728 215,27 грн.

Згідно підпункту 5.1.1 пункту 5.1. зазначеного договору, заставодержатель має право, крім іншого, звернути стягнення на відповідне майнове право у випадку, якщо в момент настання терміну виконання будь-якого зобов'язання заставодавця за кредитним договором № 1, що забезпечене заставою, таке зобов'язання повністю чи частково не буде виконане заставодавцем у повній відповідності до кредитного договору № 1.

Пунктом 6.2. договору від 13.02.2015 року № 130215/2-Z передбачено, що з моменту виникнення права звернення стягнення на предмет застави, заставодержатель набуває права вимагати в судовому порядку переводу на нього заставленого майна.

За доводами позивача ПАТ «Златобанк» не виконало перед ним зобов'язання за кредитним договором № 1, яке забезпечене заставою майнових прав.

Постановою Правління Національного банку України від 12.05.2015 року № 310 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Златобанк»» відкликано банківську ліцензію та ліквідовано ПАТ «Златобанк».

На підставі зазначеної постанови, рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 13.05.2015 року № 99 «Про початок процедури ліквідації АТ «Златобанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку» розпочата ліквідаційна процедура ПАТ «Златобанк» та призначено Уповноважену особу.

У зв'язку з наведеним, позивач звернувся до Уповноваженої особи з листом від 19.05.2015 року № 6226/25.2/2-02, який відповідач отримав 22.05.2015 року, з проханням внести його вимоги до ПАТ «Златобанк» за кредитним договором № 1 у сумі 11 000 000,00 дол. США до акцептованого реєстру вимог кредиторів та надати погодження звернути стягнення на заставлені майнові права відповідно до умов договору від 13.02.2015 року № 130215/2-Z у загальній сумі 162 728 215,27 грн.

Позивач стверджує про неотримання від відповідача відповіді на зазначений лист, проте в матеріалах справи наявний лист Уповноваженої особи від 10.06.2015 року № 1418 (в якості доказу його направлення, до матеріалів справи долучено фіскальний чек від 10.06.2015 року № 0327), в якому зазначено про розгляд вимог позивача до ПАТ «Златобанк» щодо внесення його вимог до акцептованого реєстру вимог кредиторів, а також про відмову в погодженні звернення стягнення на заставлене майно (майнові права) у зв'язку з відсутністю в розпорядженні Уповноваженої особи оригіналу договору від 13.02.2015 року № 130215/2-Z та проханням його направлення до головного офісу ПАТ «Златобанк» для подальшого вирішення відповідного питання.

У той же час Позивач вважає, що відповідач протиправно ухилився від надання погодження звернути стягнення на заставлені майнові права відповідно до умов договору від 13.02.2015 року № 130215/2-Z у загальній сумі 162 728 215,27 грн., що стало підставою для його звернення до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 6 та частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків встановлюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (надалі - Закон).

Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків (частина 2 статті 1 Закону).

Відповідно до частини 1 та частини 5 статті 34 Закону, фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд. Фонд може делегувати рішенням виконавчої дирекції Фонду частину або всі свої повноваження як тимчасового адміністратора або ліквідатора уповноваженій особі (уповноваженим особам) Фонду, яка має високі професійні та моральні якості, бездоганну ділову репутацію, повну вищу освіту в галузі економіки, фінансів чи права (не нижче кваліфікаційного рівня "спеціаліст") та професійний досвід, необхідний для виконання заходів у межах здійснення тимчасової адміністрації (частина 1 статті 35 Закону).

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 37 Закону, Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку.

З дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв'язку з ліквідацією банку (пункт 1 часини 2 статті 46 Закону).

Вимоги за зобов'язаннями банку із сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону (абзац 2 частина 3 статті 46 Закону).

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 48 Закону, Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження, крім іншого, здійснює повноваження органів управління банку; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів.

Згідно пункту 2 частини 2 статті 49 Закону, протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону Фонд здійснює такі заходи, зокрема, відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів.

В редакції частини 3 статті 52 Закону, яка діяла на момент звернення позивача до відповідача з листом від 19.05.2015 року № 6226/25.2/2-02 передбачалося, що майно банку, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для позачергового задоволення вимог заставодержателя. Заставодержатель має право за погодженням з уповноваженою особою Фонду звернути стягнення на заставлене майно у порядку, встановленому чинним законодавством або договором застави, та отримати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна. У разі якщо обсяг коштів від реалізації заставленого майна недостатній для задоволення вимог заставодержателя, незадоволені вимоги підлягають задоволенню в порядку черговості, встановленої цим Законом.

Згідно чинної редакції частини 3 статті 52 Закону, майно банку, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для позачергового задоволення вимог заставодержателя. Заставодержатель має право звернути стягнення на заставлене майно у порядку, встановленому законодавством або договором застави, та отримати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна за ціною, визначеною суб'єктом оціночної діяльності, який визначений Фондом.

Таким чином, на даний час, Законом не передбачено обов'язку погодження з уповноваженою особою Фонду звернення стягнення на заставлене майно ліквідованого банку. При цьому, звернення стягнення на заставлене майно здійснюється у порядку, встановленому чинним законодавством або договором застави.

Виходячи з наведеного в сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем неправильно обраний спосіб захисту, оскільки задоволення заявлених позовних вимог не призведе до відновлення його порушеного права.

В той же час, суд звертає увагу позивача, що за приписами частини 1 та 6 статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.

Крім того, згідно пункту 6.2. договору від 13.02.2015 року № 130215/2-Z передбачено, що з моменту виникнення права звернення стягнення на предмет застави, заставодержатель набуває права вимагати в судовому порядку переводу на нього заставленого майна.

Отже, позивач не позбавлений права захисту порушеного права у встановленому діючим законодавством порядку.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами письмові докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Приймаючий до уваги викладене в сукупності, керуючись статтями 69-71, 94, 160-165,167,254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог Публічному акціонерному товариству «Діамантбанк» відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Р.О. Арсірій