Справа № 377/947/15-а
Суддя: Теремецька Н. Ф.
Дата ухвалення: 2015-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

іменем України

Справа №377/947/15-а

Провадження №2-а/377/64/15

15 вересня 2015 року Славутицький міський суд Київської області у складі головуючої - судді Теремецької Н.Ф., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, -

УСТАНОВИВ:

21 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до УСЗН виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області з вимогами: визнати дії управління соціального захисту населення виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області щодо зменшення майже у 50 разів, нарахувати і виплати їй, ОСОБА_1, учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з 1986 року по 1991 рік, яка стала інвалідом внаслідок Чорнобильської катастрофи, згідно її статусу постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесеної до категорії 1, Посвідчення від 13.07.1994 року, в якому законодавчо закріплені її права на пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-ХІІ, зокрема на щорічну допомогу на оздоровлення як інваліду ІІ групи, захворювання пов'язаного з роботами ЛНА на ЧАЕС у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, зокрема і на 2015 рік, щорічної допомоги на оздоровлення на 2015 рік по підзаконному акту, Постанові КМУ від 12.07.2005 року за № 562 в розмірі 120 гривень - протиправними; зобов'язати управління соціального захисту населення виконавчого комітету Славутицької міської ради відшкодувати шкоду - компенсацію за шкоду, заподіяну здоров'ю, їй згідно її статусу постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесеної до категорії 1, Посвідчення від 13.07.1994 року, учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з 1986 року по 1991 рік, яка стала інвалідом внаслідок Чорнобильської катастрофи, нарахувати і виплатити їй, ОСОБА_1, щорічну допомогу на оздоровлення на 2015 рік, відповідно до частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-ХІІ, у редакції від 19 грудня 1991 року із змінами і доповненнями від 1 липня 1992 року, як інваліду ІІ групи захворювання, пов'язаного з роботами по ЛНА на ЧАЕС у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат з урахуванням виплачених їй 06.03.2015 року 120 гривень допомоги.

Позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що виплачена їй сума допомоги на оздоровлення суперечить положенням ст. 8, 19, 21, 22, 55, 56, 58 Конституції України, ч.4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у базовій редакції, рішенню Конституційного суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 і порушує її конституційні права та право учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 1, яка стала інвалідом 2 групи, захворювання пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, на отримання допомоги у визначеному законом розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, встановлених законом на момент виплати.

Відповідачем подано заперечення проти адміністративного позову, мотивовані тим, що відповідно до Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» норми і положення статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у 2015 році застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів бюджету фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування. Рішенням Конституційного суду України від 26.12.2011 р. № 20-рп/2011 підтверджено право Кабінету Міністрів України встановлювати розміри соціальних виплат на виконання законів про державний бюджет України на відповідний рік. Згідно практики Європейського суду з прав людини ( рішення від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії», рішення від 12 жовтня 2004 року у справі «Кйартан Асмудсон проти Ісладнії») розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави, в залежності від яких допустиме зменшення соціальних виплат до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист, тобто соціально-економічні права не є абсолютними.

Позивачка подала у письмовому виді «Спростування заперечень відповідача», де не погодилася з ними, пославшись на непорушність гарантованого Констицією України, Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Європейською Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод її права на отримання щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат як компенсацію за шкоду, заподіяну здоров'ю при ліквідації наслідків ядерної аварії, зауваживши при цьому, що фактично отримана сума 120 гривень не є такою компенсацією.

У судове засідання позивачка не з'явилася надала до суду клопотання, в якому просила проводити судове засідання за її відсутності та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Від представника відповідача до суду подана заява, в якій вона просить поводити судове засідання за її відсутності та відмовити у задоволенні позовних вимог.

У зв'язку з неприбуттям у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ст. 122 КАС України розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, їй встановлена 2 група інвалідності з причини профзахворювання, пов'язаного з роботами по ЛНА на ЧАЕС, та видано посвідчення громадянки, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1) серії НОМЕР_1 (а.с.4, 5, 7).

Як вбачається з виписки банківського рахунку позивачки ОСОБА_1, 06.03.2015 року їй зараховано 120,00 грн. матеріальної допомоги від УСЗН (а.с.10).

24 липня 2015 року ОСОБА_1 подала до УСЗН виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області заяву, у якій просила виплатити їй законну компенсацію за шкоду, заподіяну здоров'ю як особі, яка стала інвалідом II групи внаслідок Чорнобильської катастрофи, учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з 1986 по 1991 роки, щорічну допомогу на оздоровлення за 2015 рік згідно з вимогами ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат (а.с.8).

Листом начальника УСЗН виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області від 30.07.2015 року № 18/01-15 ОСОБА_1 повідомлено, що їй було нараховано і виплачено щорічну допомогу на оздоровлення відповідно до чинного законодавства, а саме ст. 48 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (із змінами), у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Постановою КМУ від 12.07.2005 р. № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» визначено розмір щорічної допомоги на оздоровлення інвалідам II групи - 120,00 грн. (а.с.9).

Не погодившись з відмовою відповідача, позивачка звернулася до суду з цим адміністративним позовом.

Вирішуючи спір відповідно до встановлених обставин справи та відповідних їм правовідносин, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну сину. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язати діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-ХП у базовій редакції, чинність якої було відновлено в зв'язку з тим, що положення розділу П «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 27.12.2007 року № 107-VІ були визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року у справі № 10-рп/2008, яка діє на час виникнення спірних відносин, щорічна допомога на оздоровлення виплачується, зокрема, в таких розмірах:

●інвалідам I і II групи - п'ять мінімальних заробітних плат.

Згідно ч. 7 цієї статті розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати.

Таким чином вихідним критерієм нарахування спірної виплати за цим законом є мінімальна заробітна плата, розмір якої визначається на момент виплати законом України про Державний бюджет України на відповідний рік.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» установлено у 2015 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 1218 гривень; з 1 грудня - 1378 гривень.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» установлено, зокрема, такі розміри виплат:

інвалідам I і II групи - 120 гривень.

У рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 дано тлумачення, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України під час вирішення справ про соціальний захист підлягають застосуванню тоді, коли вони видані у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» установлено, що норми і положення ряду законів України, зокрема ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином нормою цього закону, яка діяла на час виникнення спору, встановлено спеціальні правила застосування у 2015 році ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідно до якої при здійсненні передбачених нею виплат застосовуються їх розміри, встановлені Кабінетом Міністрів України, тобто по-іншому врегульовано спірні відносини шляхом встановлення механізму реалізації вказаної норми закону.

Конституційний суд України у своєму рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп-2011 у справі № 1-42/2011 за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», згідно якого у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік, визнаючи їх такими, що відповідають Конституції України (конституційними), зазначив, зокрема, про наступне.

У Конституції України передбачено гарантії прав громадян на соціальний захист, зокрема такі, як законодавче закріплення основ соціального захисту, форм і видів пенсійного забезпечення (пункт 6 частини першої статті 92), визначення джерел державного соціального забезпечення (частина друга статті 46), контроль за використанням коштів Державного бюджету України (стаття 98).

Розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, проте мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, гарантоване статтею 48 Конституції України.

На залежність розмірів соціальних виплат особі від економічних чинників вказав і Конституційний Суд України, зокрема, у Рішенні від 19 червня 2001 року № 9-рп/2001 у справі щодо стажу наукової роботи, зазначивши, що право на пенсію, її розмір та суми виплат можна пов'язувати з фінансовими можливостями держави, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами у той чи інший період її розвитку, а також з часом ухвалення відповідних нормативно-правових актів.

Крім того, у Рішенні від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 у справі про страхові виплати Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг та виплат потерпілим, які здійснюються і відшкодовуються Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, встановлюються державою з урахуванням його фінансових можливостей.

Згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі „Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі „Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Конституційний Суд України виходить із того, що додержання конституційних принципів соціальної і правової держави, верховенства права (стаття 1, частина перша статті 8 Основного Закону України) обумовлює здійснення законодавчого регулювання суспільних відносин на засадах справедливості та розмірності з урахуванням обов'язку держави забезпечувати гідні умови життя кожному громадянину України.

У рішеннях від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, від 24 березня 2005 року № 2-рп/2005, від 20 червня 2007 року № 5-рп/2007 Конституційний Суд України сформулював правові позиції стосовно такого елемента принципу верховенства права, як пропорційність (розмірність).

Крім того, згідно з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у Рішенні від 17 березня 2005 року № 1-рп/2005 у справі про надання допомоги по тимчасовій непрацездатності, держава зобов'язана відповідним чином регулювати економічні процеси, встановлювати і застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян.

Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом, на що вказав Конституційний Суд України у Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, Конституційний суд у цьому рішенні зазначив, що за Основним Законом України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України та зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 6, частина друга статті 19); Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, здійснює визначені Конституцією та законами України повноваження, видає постанови і розпорядження в межах своєї компетенції (частина третя статті113, пункт 10 статті 116, частина перша статті 117).

Відповідно до Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України (пункт 6 частини першої статті 92); Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту (пункти 2, 3 статті 116).

Невід'ємною складовою здійснення правового регулювання відносин у сфері соціального забезпечення є визначення правового механізму та державних органів, на які покладається обов'язок виконання соціальної політики держави у цій сфері. Одним з таких органів і є Кабінет Міністрів України, який згідно з пунктом 2 частини першої статті 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» забезпечує проведення державної соціальної політики, соціальний захист громадян та вживає заходів щодо підвищення реальних доходів населення.

У Рішенні від 2 березня 1999 року № 2-рп/99 у справі про комунальні послуги Конституційний Суд України вказав, що здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України; політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, забезпечення її проведення, відповідно до пункту 3 статті 116 Конституції України, здійснюється Кабінетом Міністрів України.

Конституційний Суд України в Рішенні від 20 червня 2001 року № 10-рп/2001 у справі про виплату і доставку пенсій та грошової допомоги вказав, що Основний Закон України закріплює основоположні засади права на державну соціальну допомогу громадянам і відносить до законодавчого регулювання механізм його реалізації.

Відповідно до положень законів України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про соціальний захист дітей війни» та «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначення порядку та розмірів соціальних виплат віднесено до відання Кабінету Міністрів України.

Таким чином, Верховна Рада України, доповнивши пунктом 4 розділ VII «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», визначила Кабінет Міністрів України державним органом, який має забезпечувати реалізацію встановлених законами України соціальних прав громадян, тобто надала право Кабінету Міністрів України визначати порядок та розміри соціальних виплат виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України, що узгоджується з функціями Уряду України, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України.

Отже, пункт 4 розділу VII «Прикінцеві положення» Закону не суперечить пункту 6 частини першої статті 92, статтям 116, 117 Конституції України.

Таким чином у цьому рішенні Конституційний суд України визнав правомірним встановлення Верховною Радою України при прийнятті законів про Державний бюджет України на відповідний рік механізмів реалізації норм та положень інших законів України, якими передбачено розміри соціальних виплат, шляхом надання права Кабінету Міністрів України встановлювати інші розміри цих виплат, виходячи з наявних фінансових ресурсів держави.

Беручи до уваги норму статті 58 Конституції України щодо дії закону в часі та наявність пріоритету норми закону, прийнятої пізніше у разі колізії норм закону, що мають однакову юридичну силу, з 1 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року застосуванню у спірних відносинах підлягають норми підзаконного нормативно-правового акта - постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Виходячи з того, що на час здійснення спірної виплати діяла зазначена норма Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», оскаржувані дії та рішення відповідача щодо розміру виплаченої позивачці щорічної допомоги на оздоровлення за 2015 рік слід визнати правомірними.

За таких обставин підстав для задоволення адміністративного позову немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 6, 17-19, 158-163, 256 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена сторонами до Київського апеляційного адміністративного суду через Славутицький міський суд. Апеляційні скарги можуть бути подані протягом десяти днів з дня одержання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційних скарг, якщо вони не були подані.

У разі подання апеляційних скарг постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Суддя Н. Ф. Теремецька