Справа № 815/178/13-а
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2013-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/178/13-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2013 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Вовченко O.A.,

судді Завальнюк І.В.,

судді Стеценка О.О.,

секретар судового засідання Дубовик Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 Аднан до Державної Міграційної Служби України про визнання рішення від 05.11.2012 року № 555-12 не чинним з моменту його прийняття, зобовязання прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд -

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 Аднан з позовними вимогами до Державної Міграційної Служби України про визнання рішення від 05.11.2012 року № 555-12 не чинним з моменту його прийняття, зобовязання прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в березні 2012 році позивач звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області з заявою про надання статусу біженця в Україні. Однак відповідачем оскаржуваним рішенням позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. ОСОБА_1 Аднан вважає таке рішення неправомірним та необґрунтованим з наступних причин. Позивач є громадянином ОСОБА_2 Арабської Республіки. З 2009 по 2011 року, позивач відбував строкову військову службу в країні походження. Навесні 2011 року в країні почалися масові заворушення, що згодом переросли в громадянську війну. Через військові дії влада почала рекрутувати в армію молодих людей. Позивач побоювався, що оскільки він вже служив в армії, то його теж рекрутують. Йому було відомо, що деяких його друзів вже забрали в армію. Позивач не бажав приймати участь в військових діях направлених проти цивільного населення. В вересні 2011 року позивач виїхав з країни походження в Україну для того, щоб звернутися за захистом в Україні.

Позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала протии задоволення адміністративного позову, з огляду на наступне. Проаналізувавши інформацію, отриману від заявника, відповідач вважає, що виїзд іноземця відбувся з власних намірів, через бажання покращити життєві умови, отимати освіту та працевлаштуватися. Аналіз, отриманої від позивача інформації вказує на те, що йому в країні громадського походження нічого не погрожує, йому особисто ніхто не погрожував та не переслідував, під час проведення співбесіди заявником було вказано про відсутність намірів повернення до країни громадського походження. Виходячи з його розповіді, можна виявити тільки прагнення заявника до більш фінансово стабільної країни з мтою покращення життєвих умов.

Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, зокрема, проаналізувавши особову справу ОСОБА_1 Аднан ODS №12/75, суд встановив, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

ОСОБА_1 Аднан, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_3, за національністю курд, за віросповіданням мусульманин-суніт (а.с.26).

До України позивач потрапив легально 07.09.2011 року, авіарейсом м.Алепо (ОСОБА_3) ОСОБА_4 (Україна) за національним паспортом та оформленною візою. (а.с.27).

Під час співбесіди, проведеної співробітником органу міграційної служби з позивачем, за результатами якої було складено протокол співбесіди від 17 липня 2012 року (а.с.31-35), було зясовано наступне. Позивач приїхав саме до України, тому що як зазначив він, сюди дуже просто отримати візу і Україна знаходиться не далеко від ОСОБА_3. Щодо причин, які змусили ОСОБА_1 Аднан залишити країну, зазначив наступне. Через початок військових дій за зміну влади у ОСОБА_3 у березні 2011 року почали зменшуватися робочі місця і в країні почав панувати безлад. Крім того, позивач відслужив службу в армії і в нього не було бажання приймати участь у військових діях та стрілянинах. В той час усіх, хто відбув службу почали призивати до зброї. Позивач не бажав цього робити та бути загиблим, тому і вирішив залишити ОСОБА_3 з метою збереження власного життя.

Судом встановлено, що 19 червня 2012 року, позивач одружився з громадянкою України ОСОБА_5, що підтверджено Свідоцтвом про шлюб серії 1-ЖД №172551 (а.с.70).

На запитання співробітника міграційної служби щодо того, які проблеми існують у ОСОБА_1 Аднан з сирійською владою та чи були погрози зі сторони влади, він відповів, що проблем з владою не мав, погроз з боку влади не зазнавав.

Судом встановлено, що в березні 2012 року ОСОБА_1 Аднан звернувся до Головного Управління державної міграційної служби України в м.Києві із заявою про надання йому статусу біженця (а.с.22).

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, Головним Управлінням державної міграційної служби України в Одеській області був прийнятий висновок від 17.07.2012 року ODS №12/75 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.50-52), обґрунтовуючи його тим, що виїзд іноземця відбувся з власних намірів, через бажання покращити життєві умови, отримати освіту та працевлаштуватися. Аналіз, отриманої від позивача інформації вказує на те, що йому в країні громадського походження йому особисто ніхто не погрожував та не переслідував, до складу будь-яких політичних партій не входив, під час проведення співбесіди заявником було вказано про відсутність намірів повернення до країни громадського походження. Виходячи з його розповіді, можна виявити тільки прагнення заявника до більш фінансово стабільної країни з мтою покращення життєвих умов.

Рішенням Державної міграційної служби України від 05 листопада 2012 року №555-12 (а.с.21) був підтриманий вище зазначений висновок та відмовлено ОСОБА_1 Аднан у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відповідно до статті 1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому, суд вважає, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, ОСОБА_6 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по видачі національного паспорту, продовженні терміну його дії, відмовлено в наданні дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Як встановлено судом, позивачем не було надано до Управління міграційної служби в Одеській області доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань. Крім того, під час розгляду справи судом позивачем також не повідомлено фактів та не надано доказів в обґрунтування наявних побоювань переслідувань або дискримінації особисто його. Також, слід зазначити, що позивач покинув країну свого походження легально, без будь-яких перешкод з боку як державних органів, так і недержавних угрупувань.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для надання йому статусу біженця в Україні, не вказують на наявність у нього об'єктивних причин для побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд прийшов до висновку, що при розгляді заяви ОСОБА_1 Аднан про надання йому статусу біженця в Україні відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття статусу біженця. При цьому, Державна міграційна служба України діяла в межах Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняла рішення відповідно до повноважень, визначених цим Законом, які передбачають виконання зазначеними органами своїх повноважень, з якою це повноваження надано та з дотриманням процедури прийняття рішень, встановленої Законом, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 Аднан задоволенню не підлягають за їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 6, 9, 11, 69-72, 86, 158 - 163, 167, 186, 254 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 Аднан до Державної Міграційної Служби України про визнання рішення від 05.11.2012 року № 555-12 не чинним з моменту його прийняття, зобовязання прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 20 травня 2013 року.

Головуючий суддя Вовченко O.A.

Суддя Завальнюк І.В.

Суддя Стеценко О.О.