Справа № 22-а/0690/1122/11
Суддя: Кашапова Л. М.
Дата ухвалення: 2011-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Апеляційний суд Житомирської області
Справа № 22-а/0690/1122/11
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2011 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого-судді Кашапової Л.М.

суддів Зарицької Г.В.

ОСОБА_1

при секретарі Сапінській Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного Фонду України в Лугинському районі Житомирської області про визнання дій протиправними, стягнення невиплачених коштів, передбачених Законом України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи

за апеляційною скаргою управління Пенсійного Фонду України в Лугинському районі Житомирської області на постанову Лугинського районного суду Житомирської області від 11 грудня 2009 року, -

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2009 року ОСОБА_2 звернулася в суд з вказаним позовом, в якому просила визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Лугинському районі Житомирської області щодо нарахування коштів, передбачених ст.39 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у меншому розмірі, ніж визначено Законом, та стягнути з відповідача доплату непрацюючим пенсіонерам, що проживають в зоні радіоактивного забруднення в сумі 14424 грн. 00 коп. за період з 01.10.2008 року по 30.09.2009 року.

____________________________________________________________________

Справа № 22а/0690/1122/11Головуючий у суді 1 інстанції ОСОБА_3

Категорія 10.3.2Доповідач суддя Кашапова Л.М.

Постановою Лугинського районного суду Житомирської області від 11 грудня 2009 року позов задоволено частково.

Визнано дії управління Пенсійного фонду України в Лугинському районі щодо невиплати ОСОБА_2 у повному розмірі підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, передбаченого ст.39 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, протиправними.

Стягнуто з управління Пенсійного фонду України в Лугинському районі на користь ОСОБА_2 14525грн. 37коп. підвищення до пенсії непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, передбаченого ч.2 ст.39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" за період з 20.10.2008 року по 30.09.2009 року.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі управління Пенсійного фонду України в Лугинському районі Житомирської області просить постанову суду скасувати, посилаючись на те, що судом не дано належної оцінки зібраним по справі доказам, порушено норми матеріального і процесуального права.

Зокрема, апелянт зазначає, що кошти Пенсійного фонду України не включаються до складу Державного бюджету України, однак судом не встановлено розпорядника бюджетних коштів, які виділяються на доплати до пенсій непрацюючим пенсіонерам відповідно до Закону України „Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, а тому 14525грн. 37коп. безпідставно стягнуто з управління, яке є неналежним відповідачем по даній справі.

Перевіривши законність та обгрунтованість постанови суду в межах, визначених ст.195 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоровя, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Відповідно до ч.2 ст.39 вказаного Закону встановлено підвищення (доплату) до пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на території радіоактивного забруднення у зоні гарантованого добровільного відселення, в розмірі 2 мінімальних заробітних плат.

Дія вказаної норми була зупинена Законом України Про державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України, який набрав чинності з 01.01.2008 року.

У відповідності до статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року № 10-рп/2008 визнано неконституційними положення щодо зупинення дії ч. 2 ст. 39 вищевказаного Закону.

Згідно з ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

В 2009 році зміни до ст.39 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи не вносились.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, позивач є потерпілою внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується копією посвідчення (категорія 3) серії Б №098047, виданого 20.02.1993 року, на даний час являється непрацюючим пенсіонером та проживає на території радіоактивного забруднення в смт.Лугини Житомирської області, яке згідно Переліку населених пунктів Житомирської та Київської областей, віднесених до зони радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №106 від 23.07.1991 року та розпорядженням Кабінету Міністрів України №17 від 12.01.1993 року, відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, а тому має право на отримання спірних щомісячних компенсацій.

Проте виплата цих компенсацій позивачу проводилась управлінням Пенсійного фонду України в Лугинському району Житомирської області частково у фіксованому розмірі щомісячно (10грн. 50коп.), визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 року № 836 „Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, а не в кратному відношенні до мінімальної заробітної плати.

За період з 20.10.2008 року по 30.09.2009 року заборгованість по виплатах згідно ч.2 ст.39 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи складає 14525грн. 37коп. і в постанові суду наведено її розрахунок.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, закріплених в ст.8 Конституції України як принцип верховенства права, при вирішенні даного спору суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що при визначенні розміру спірних виплат застосуванню підлягає саме ст.39 Закону України №796-ХІІ, а не постанова Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року за №836, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав, та ухвалив обґрунтоване рішення про часткове задоволення позову в межах строку, встановленого ст. 99 КАС України.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності фінансування з Державного бюджету України для здійснення доплат до пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи висновків суду не спростовують, оскільки питання врегулювання взаємовідносин між Пенсійним фондом України та органами державної влади, які формують Державний Бюджет України та розпоряджаються його коштами, не були предметом спору по даній справі.

Крім того, частиною 2 ст.39 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи в чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на території радіоактивного забруднення підвищуються у розмірах, визначених ч.1 ст.39 Закону. А відповідно до ст.8 Закону України „Про пенсійне забезпечення, Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.10.2007 року № 1261 та з урахуванням Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.04.2002 року № 8-2 (з відповідними змінами), управління Пенсійного фонду в районах, містах, районах у містах забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, безпосередньо призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії та інші виплати згідно чинного законодавства. Тому, відповідачем у справах щодо здійснення перерахунку підвищення до пенсій за відповідними позовами є управління Пенсійного фонду України.

Доводи апелянта щодо правомірності дій у звязку з відсутністю джерел фінансування на вказані виплати та необхідність їх встановлення бюджетним законодавством, є безпідставними, оскільки реалізація встановленого законом права не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання відповідача на відсутність у державному бюджеті коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань, є безпідставним.

Статтею 17 Закону України від 23 .02.2006 року №3477-ІV „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенцію) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.1 Протоколу №1 Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

В рішеннях у справах Кечко проти України 2005, Broniowski v. Poland 1996, Azinas v. Cyprus 2002, Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що поняття „власності, яке міститься в першій частині ст.1 Протоколу №1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. До „майнових прав і „власності може бути прирівняно право заявника на матеріальний інтерес, зокрема щодо отримання пенсії чи надбавки до заробітної плати.

В рішенні у справі Кечко проти України 2005 рік Європейський суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Суд не прийняв аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань (рішення у справі Бурдов проти Росії, 2000 рік).

Посилання в апеляційній скарзі на можливість нецільового використання коштів Пенсійного фонду при виконанні судового рішення є безпідставним, оскільки судом не ухвалювалось рішення про проведення виплат з власних джерел фінансування апелянта.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності визначення розміру стягнутої з управління Пенсійного фонду України в Лугинському районі суми, а тому в цій частині законність оскаржуваного судового рішення не перевіряється.

Спосіб, у який судом відновлено порушені права позивача, узгоджується з положеннями ст.105 та п.4 ст.162 КАС України, в редакції, яка діяла на час розгляду справи в суді першої інстанції. Вимоги про зобовязання відповідача провести нарахування спірних сум та їх виплату позивачем не заявлялись.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 206 КАС України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Лугинському районі Житомирської області відхилити.

Постанову Лугинського районного суду Житомирської області від 11 грудня 2009 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного Суду України протягом двадцяти днів, після набрання нею законної сили.

Головуюча Судді