Справа № 22-а-22788/11
Суддя: Савченко С. І.
Дата ухвалення: 2011-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Апеляційний суд Київської області
ПОСТАНОВА

іменем України

26 вересня 2011 року м.Київ

Колегія судців судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді суддів

ОСОБА_1,

ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації на постанову Вишгородського районного суду Київської області від 19.02.2010 р. у справі за позовом ОСОБА_4 до Управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, третя особа: відділ освіти Вишгородської районної державної адміністрації, про визнання дій протиправними та зобовязання виплатити доплату до пенсії, -

встановила:

У листопаді 2008 р. позивач звернулась до суду із адміністративним позовом, який мотивувала тим, що вона працює в зоні посиленого радіоекологічного контролю у м.Вишгороді і відповідно до ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як працююча у зоні радіоактивного забруднення, має право на щомісячну грошову доплату у розмірі однієї мінімальної заробітної плати. Вказувала, що відповідач виплачує їй через 3-тю особу підвищення до заробітку у меншому розмірі ніж встановлено законом, а її звернення до відповідача про перерахунок заробітку залишене без задоволення, у зв»язку з чим просила визнати такі дії відповідача протиправними та зобовязати відповідача нарахувати і виплатити підвищення до заробітку згідно вимог закону за період з 1998 р. по 2008 р. у розмірі 11052,47 грн.

Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 19.02.2010 р. позов задоволено частково. Зобовязано відповідача нарахувати та виплатити позивачу недоотриману доплату працюючому в зоні радіоекологічного контролю з 9 липня 2007 року по червень 2008 року.

Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції і ухвалити нову про відмову в задоволенні адміністративного позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а постанова скасуванню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 159 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в

Судом встановлено, що позивач з 15 вересня 1997 р. по 16.04.2007 р. працювала на посаді оператора газової котельні в Синяківській ЗОШ 1-11 ступенів і відповідно до ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждай внаслідок Чорнобильської катастрофи» як працююча у зоні радіоактив^ИЬ забруднення, має право на щомісячну грошову доплату у розмірі однієї мінімальної заробітної плати.

Проте вказане підвищення оплати праці виплачувалось позивачу за місцем її роботи у 1998-2008 p.p. на підставі постанови КМУ № 836 від 26.07.1996 р. в значно меншому розмірі в твердій грошовій сумі, що є порушенням її прав.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Ухвалюючи постанову про задоволення позову, суд обгрунтовував свої висновки тим, що виплата підвищення до заробітку пенсіонеру, працюючому в зоні радіоактивного забруднення, проводиться за місцем його проживання органами соціального захисту населення.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками cjdfc оскільки вони зроблені в результаті порушення судом норм матеріального права, призвело до неправильного вирішення справи.

Судом не було враховано, відповідно до п.5 «Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, повязаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», затвердженим постановою КМ України № 936 від 20.09.2005 p., соціальні виплати, доплати, в тому числі, передбачені ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», проводяться за місцем основної роботи громадян підприємствами, установами, організаціями.

Відповідно до п.6 вказаного Порядку підприємства до 25 числа місяця, за який здійснюється нарахування, подають до уповноваженого органу соціального захисту документи щодо розрахункових витрат, повязаних з виплатою компенсаційна допомоги певних видів та реєстр отримувачів компенсаційних виплат. КерівЩРи підприємств несуть персональну відповідальність за своєчасність подання розрахункових документів та правильність призначення і нарахування компенсаційних виплат. Уповноважений орган перевіряє, реєструє, обліковує розрахунки та подає органам Держказначейства платіжні документи для здійснення відповідних видатків.

Правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що обовязок нарахування і виплати працюючим пенсіонерам компенсацій, передбачених ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», лежить на підприємствах, установах, організаціях, керівники яких несуть персональну відповідальність за правильність призначення і нарахування компенсаційних виплат. Проведені підприємствами компенсаційні виплати відшкодовуються цим підприємствам органами Держказначейства.

Суд не врахував зазначені вимоги закону, що призвело до неправильно вирішення справи і ухвалення постанови про задоволення позову.

З огляду на викладене колегія суддів прийшла до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають, оскільки відповідач як орган соціального захисту населення не має обовязку проводити працюючій особі компенсаційні виплати, передбачені ст.39 вказаного Закону, а відтак висновки суду не грунтуються на законі.

Відповідно до ст.202 КАС України підставами для скасування постанови суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи, що постанова суду першої інстанції ухвалена судом з порушенням норм матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне скасувати постану і ухвалити нову постанову про відмову в позові.

Судом встановлено, що позивач з 15 вересня 1997 р. по 16.04.2007 р. працювала на посаді оператора газової котельні в Синяківській ЗОШ 1-11 ступенів і відповідно до ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждмш внаслідок Чорнобильської катастрофи» як працююча у зоні радіоактив|НЬ забруднення, має право на щомісячну грошову доплату у розмірі однієї мінімальної заробітної плати.

Проте вказане підвищення оплати праці виплачувалось позивачу за місцем її роботи у 1998-2008 p.p. на підставі постанови КМУ № 836 від 26.07.1996 р. в значно меншому розмірі в твердій грошовій сумі, що є порушенням її прав.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Ухвалюючи постанову про задоволення позову, суд обгрунтовував свої висновки тим, що виплата підвищення до заробітку пенсіонеру, працюючому в зоні радіоактивного забруднення, проводиться за місцем його проживання органами соціального захисту населення.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками оскільки вони зроблені в результаті порушення судом норм матеріального права, призвело до неправильного вирішення справи.

Судом не було враховано, відповідно до п.5 «Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, повязаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», затвердженим постановою КМ України № 936 від 20.09.2005 p., соціальні виплати, доплати, в тому числі, передбачені ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», проводяться за місцем основної роботи громадян підприємствами, установами, організаціями.

Відповідно до п.6 вказаного Порядку підприємства до 25 числа місяця, за який здійснюється нарахування, подають до уповноваженого органу соціального захисту документи щодо розрахункових витрат, повязаних з виплатою компенсаційна допомоги певних видів та реєстр отримувачів компенсаційних виплат. КерівЩм підприємств несуть персональну відповідальність за своєчасність подання розрахункових документів та правильність призначення і нарахування компенсаційних виплат. Уповноважений орган перевіряє, реєструє, обліковує розрахунки та подає органам Держказначейства платіжні документи для здійснення відповідних видатків.

Правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що обовязок нарахування і виплати працюючим пенсіонерам компенсацій, передбачених ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», лежить на підприємствах, установах, організаціях, керівники яких несуть персональну відповідальність за правильність призначення і нарахування компенсаційних виплат. Проведені підприємствами компенсаційні виплати відшкодовуються цим підприємствам органами Держказначейства.

Суд не врахував зазначені вимоги закону, що призвело до неправильно вирішення справи і ухвалення постанови про задоволення позову.

З огляду на викладене колегія суддів прийшла до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають, оскільки відповідач як орган соціального захисту населення не має обовязку проводити працюючій особі компенсаційні виплати, передбачені ст.39 вказаного Закону, а відтак висновки суду не грунтуються на законі.

Відповідно до ст.202 КАС України підставами для скасування постанови суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи, що постанова суду першої інстанції ухвалена судом з порушенням норм матеріального права, колегія судців вважає за необхідне скасувати постану і ухвалити нову постанову про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198,202,205 КАС України, колегія судів, -

постановила

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області задовольнити.

Постанову Вишгородського районного суду Київської області від 19.02.2010 року скасувати і ухвалити нову постанову.

Відмовити в позові ОСОБА_4 до Управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, третя особа: відділ освіти Вишгородської районної державної адмінінстрацїї, про визнання дій протиправними та зобовязання виплатити доплату до пенсії.

Копію постанови направити учасникам справи.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили в порядку визначеному ч.5 ст.254 КАС України. Постанова апеляційного суду може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з моменту набрання законної сили.

Головуючий : _________________

Судді : _________________