Справа № 2а/0270/5126/11
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2011-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2011 р. м. Вінниця Справа № 2а/0270/5126/11

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Вільчинського Олександра Ванадійовича,

при секретарі судового засідання: Оніщенко Петрі Анатолійовичу

за участю представників сторін:

позивача : ОСОБА_1

відповідача : ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: відкритого акціонерного товариства "Завод "Термінал"

до: Державної податкової інспекції у м. Вінниці

про: визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулось відкрите акціонерне товариство "Завод "Термінал" (далі - позивач, ТОВ "Завод "Термінал") із адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Вінниці (далі - ДПІ у м. Вінниці) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Позовні вимоги мотивовані тим, що внаслідок проведеної перевірки податковим органом прийнято податкові повідомлення-рішення, якими позивачу збільшено податкові зобов'язання із земельного податку та застосовано штрафні санкції. Позивач вважає їх протиправними та такими, що прийняті всупереч нормам чинного законодавства, а відтак підлягають скасуванню.

Позивач притримується тієї позиції, що обов'язок сплати земельного податку виникав у покупця з моменту переходу до нього права власності на об'єкт нерухомості, крім того, вказав, що при перевірці податковим органом було виключено з податкового зобов'язання по земельному податку кошти, які сплачуються набувачами об'єктів нерухомості в добровільному порядку без наявності у них правоустановчих документів на земельну ділянку. Також зазначив, що ВАТ "Завод "Термінал" протягом 2003-2005р.р. проводив реалізацію будівель та споруд, які розташовані на земельній ділянці, виділеній підприємству у постійне користування, про що вказується в акті перевірки. На підставі договору купівлі-продажу підприємством проводилось коригування земельного податку щодо зменшення податку, у зв'язку з переходом права користування на земельні ділянки, на яких розташовані дані споруди до покупців.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити їх у повному обсязі, мотивуючи обставинами, викладеними у позовній заяві.

В матеріалах справи містяться письмові заперечення на позовну заяву, у яких ДПІ у м. Вінниці просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті внаслідок виявлених в ході перевірки порушень норм чинного законодавства, а відтак є обґрунтованими та правомірними.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, мотивуючи викладеними у письмових запереченнях та акті перевірки обставинами.

Посилаючись на норми Законів України "Про плату за землю", "Про систему оподаткування", "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" (в редакціях, чинних на момент проведення перевірки) представник відповідача зазначив, що оскільки плата за землю є загальнодержавним податком, то вимоги чинного законодавства, передбачені, зокрема Законом України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" також поширюються і на порядок погашення зобов'язань з плати за землю, тобто, ДПІ у м.Вінниці вважає, що при несвоєчасній сплаті податку на землю застосування положень ст.17 вищевказаного Закону щодо застосування відповідного розміру штрафних санкцій є правомірним.

Також зазначив, що згідно ч.1 ст.17 Закону України "Про плату за землю" податкове зобов'язання по земельному податку визначається у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками за базовий податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного місяця.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

З 16.05.2005р. по 11.10.2005р. посадовими особами Державної податкової інспекції проведено виїзну документальну перевірку з питань дотримання вимог податкового та валютного законодавства ВАТ "Завод"Термінал" за період з 01.01.2003р. по 01.07.2005р., в ході якої виявлено порушення останнім ст.13 Закону України "Про плату за землю", що полягало у заниженні плати за землю за період, що перевірявся, зокрема за 2003 рік - у розмірі 62030 грн., 2004 рік - у розмірі 63827 грн., 1 півріччя 2005 року - у розмірі 7742 грн. про що складено акт № 709/23-50/14312660 від 18.10.2005р.

Наслідки проведеної перевірки знайшли своє відображення у прийнятому податковому повідомленні-рішенні №/0 від 24.10.2005р., яким позивачу збільшено податкове зобовязання з земельного податку на суму 133 600 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 67 700 грн.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням позивач оскаржив його в адміністративному порядку до ДПІ у м. Вінниці, однак, скарга, залишена без задоволення, а податкове повідомлення-рішення без змін.

Судом встановлено, що позивач оскаржив дане рішення до ДПА у Вінницькій області, а також ДПА України, однак податкове повідомлення-рішення № /0 від 24.10.2005р. залишено без змін.

Крім того, розглянувши скаргу позивача ДПА України зобов'язало ДПІ у м. Вінниці здійснити перерахунок розмірів штрафних санкцій, застосованих до ВАТ "Завод"Термінал".

На підставі проведеного перерахунку, 02.06.2006 року ДПІ у м. Вінниці прийнято податкові повідомлення-рішення № /3 на суму 4029 грн., № /3 на суму 1141,14 грн., № /3 на суму 11584,41 грн., № /3 на суму 4564,54 грн. та № /3 на суму 33238,85 грн., внаслідок чого сума нарахованих штрафних санкцій становить 54 557,94 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, в червні 2006 року ВАТ «Завод «Термінал» звернулось до Господарського суду Вінницької області із позовною заявою про визнання протиправними податкових повідомлень-рішень ДПІ у м Вінниці №/0, від 24.10.2005р., № /1 від 30.12.2005р., №/2 від16.03.2006р., №/3 від 02.06.2006р., № 000362310/3 від 02.06.2006р., № /3 від 02.06.2006р., № /3 від 02.06.2006р., № /3 від 02.06.2006р., № /3 від 02.06.2006р.

Постановою Господарського суду Вінницької області від 11.01.2007р. позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення ДПІ у м. Вінниці № 000362310/3, № /3, № /3, № /3, прийняті 02.06.2006р., у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Житомирського апеляційного господарського суду від 27.12.2007 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, ДПІ у м. Вінниці оскаржила його до Вищого адміністративного суду, ухвалою якого постанова Господарського суду Вінницької області від 11.01.2007р. та ухвала Житомирського апеляційного господарського суду від 27.12.2007р. скасовані, справа направлена на новий судовий розгляд.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, заперечень відповідача та наданих у справу доказів, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про плату за землю" підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру, а орендної плати за земельну ділянку, яка перебуває у державній або комунальній власності, - договір оренди такої земельної ділянки.

Статтею 15 Закону України "Про плату за землю" передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують земельний податок з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Статтею 123 Земельного Кодексу України встановлено, що надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок.

Нормами ст.124 Земельного Кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Згідно ст.142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою податок сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користування у поточному році.

Судом встановлено, що за період з 01.01.2003р. по 01.07.2005р. окремі підприємства, яким було реалізовано приміщення (нерухоме майно), самостійно подавали до ДПІ у м.Вінниці розрахунки плати за землю (інформація "ТАХ", особові справи по платі за землю даних підприємств), та перераховували земельний податок до бюджету: ТОВ „Електрокабель", площа земельної ділянки 1084м.кв., дата сплати плати за землю 01.01.2003р.; ТОВ "Еліт", площа земельної ділянки 4392м.кв., дата сплати плати за землю 01.01.2003р.; ТОВ "Генезіс", площа земельної ділянки 549м.кв., дата сплати плати за землю 01.04.2003р.; ТОВ "Ліана", площа земельної ділянки 2414м.кв., в т.ч. виробничі потреби 546м.кв., дата сплати плати за землю 01.01.2003р.; ТОВ "Енерготерм", площа земельної ділянки 8016м.кв., в т.ч. на виробничі потреби 6666м.кв., дата сплати плати за землю 01.10.2003р.; ТОВ "Подільський центр ділового співробітництва", площа земельної ділянки 501,6м.кв., дата сплати плати заземлю 01.01.2003р.; ТОВ "Техоснастка", площа земельної ділянки 5500м.кв., дата сплати плати за землю 01.07.2004р. По ТОВ "Торговий дім "Садко" договір оренди з Вінницькою міською радою на відчужену земельну ділянку площею 20182м.кв., договір набрав чинності з 19.10.2004р. Сплачені вищевказаними підприємствами суми позивачу не донараховувались, що позивач не заперечує.

З матеріалів справи вбачається, що згідно Рішення міськвиконкому м.Вінниці №580 від 26.07.1996р. ВАТ "Завод "Термінал" надано земельну ділянку площею 136076,62м.кв. у постійне користування. Станом на 01.01.2003р. за підприємством рахувалась земельна ділянка площею 127493,69м.кв., в т.ч. виробничого призначення 92866м.кв.

ВАТ "Завод "Термінал" протягом 2003-2005 років проводив реалізацію будівель та споруд, які розташовані на земельній ділянці, виділеній підприємству у постійне користування, і тільки на підставі договорів купівлі-продажу нерухомості позивач проводив коригування земельного податку щодо його зменшення. Однак, відповідно до вищевказаного законодавства України, зменшення (відчуження) площі земельної ділянки, що перебуває у державній або комунальній власності, проводиться тільки на підставі рішення органу місцевого самоврядування.

Суд не враховує позицію позивача, за якою він вважає, що при відчуженні будівель ним передано і земельну ділянку; у зв'язку з переходом права користування на земельні ділянки, на яких розташовані дані споруди до покупців, на підставі договорів купівлі-продажу нерухомості позивач проводив коригування земельного податку, тому вважає, що заниження плати не було.

Однак, Вінницькою міською радою рішення про вилучення земельної ділянки у ВАТ "Завод "Термінал" площею 9,9655га та внесення змін до державного акту від 04.10.1996р. на право постійного користування землею прийнято лише 20.02.2006р. за №1754.

Посилання позивача, що ним своєчасно надсилались листи до Вінницької міської ради про добровільну відмову від права користування землею у зв'язку з відчуженням нерухомості, судом до уваги не приймаються, оскільки зазначені листи (а не заяви) не містять конкретної відмови позивача від права постійного користування земельною ділянкою та відсутні будь-які докази надсилання (або отримання наручно) цих листів міською радою.

Визначаючись щодо висновків податкового органу про прострочення позивачем строків сплати податку на землю та відповідно застосування до нього штрафних санкцій, суд, при прийнятті рішення, виходить із наступного.

Законом України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" № 2181-III від 21.12.2000р. (далі - Закон № 2181-ІІІ) в п.п.17.1.7. п.17.1 ст.17 передбачено, що в разі, коли платник податків не сплачує узгоджену суму податкового зобов'язання протягом граничних строків, визначених цим Законом, такий платник податку зобов'язаний сплатити штраф у таких розмірах:

при затримці до 30 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання, - у розмірі десяти відсотків погашеної суми податкового боргу;

при затримці від 31 до 90 календарних днів включно, наступних за останнім днем граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання, - у розмірі двадцяти відсотків погашеної суми податкового боргу;

при затримці, що є більшою 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання, - у розмірі п'ятдесяти відсотків погашеної суми податкового боргу.

Платник податків сплачує один із зазначених у цьому підпункті штрафів відповідно до загального строку затримки незалежно від того, чи були застосовані штрафи, визначені у підпунктах 17.1.1- 17.1.6 цього пункту, чи ні.

Даній нормі кореспондує положення п.п.5.3.1. п.5.3. ст.5 Закону №2181-ІІІ, яке, у свою чергу, містить посилання на граничний строк п.п 4.1.4 п.4.1. ст.4 зазначеного Закону, а цей підпункт установлює, що для його цілей під терміном "базовий податковий період" слід розуміти податковий період, визначений відповідним законом з питань оподаткування.

Наведена правова конструкція робила регулювання зрозумілим і таким, яке дає підстави для висновку, що Закон № 2181-ІІІ встановлює строк сплати земельного податку шляхом відсилання до норм іншого закону.

Частиною 1 статті 25 Закону України "Про плату за землю" передбачено, що за прострочення встановлених строків сплати податку (стаття 17 цього Закону) справляється пеня у розмірах, визначених законом.

У преамбулі Закону № 2181-ІІІ зазначено, що він є спеціальним законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов'язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов'язкових платежів), включаючи збір на обов'язкове державне пенсійне страхування та внески на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків контролюючими органами, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, та визначає процедуру оскарження дій органів стягнення.

Крім того, суд звертає увагу на те, що низкою нормативно-правових актів дія статті 17 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", якою визначено строки сплати земельного податку, була зупинена на 2000-2006 роки (крім громадян та виробників сільськогосподарської і рибної продукції), тому у період, що перевірявся не були встановлені строки проведення платежів.

У судовому засіданні представником позивача не було доведено обґрунтованості та вмотивованості позовних вимог, а відтак суд приходить до висновку про правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

В силу ч.1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд також бере до уваги, що згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

У ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем було надано суду достатньо належних доказів, які б свідчили про наявність виявлених та зафіксованих у відповідному акті порушень чинного законодавства України та, як наслідок, про правомірність застосованих на підставі даного акту штрафних санкцій.

Суд вважає, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, не підтверджуються належними, достовірними та допустимими доказами, дослідженими у судовому засіданні за участю присутніх учасників процесу, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.2 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Враховуючи відсутність документального підтвердження понесених судових витрат суб'єктом владних повноважень, суд не знаходить підстав для такої компенсації.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в порядку та в строки визначені ст. 186 КАС України. Набрання судовим рішенням законної сили визначено ст. 254 КАС України.

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович