Справа № 22-ц-384/11
Суддя: Даценко Л. М.
Дата ухвалення: 2011-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах "апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Іванової І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Апеляційного суду Київської області адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в м. Ірпені Київської області на постанову Ірпінського міського суду Київської області від 26 травня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Ірпені Київської області про визнання протиправною відмову в перерахунку пенсій особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи і віднесена до категорії 1, та зобов»язання провести перерахунок і виплату пенсій, -

встановила:

У квітні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом про проведення перерахунку та виплату раніше призначеної державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров"ю, які передбачені ст. ст. 49. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що він є інвалідом другої групи внаслідок захворювання, пов»язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, категорія 1, та одержує державну пенсію та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров"ю у значно меншому розмірі, ніж передбачено вказаним законом. Оскільки відповідач відмовив провести відповідний перерахунок зазначених пенсій, то в травні 2009 року збільшивши позовні вимоги, просив суд визнати протиправною відмову відповідача в перерахунку державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров"ю, як особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи і віднесена до категорії 1. Зобов»язати відповідача провести перерахунок і виплату, починаючи з 22 травня 2008 року, державної пенсії, яка не може бути нижчою ніж вісім мінімальних пенсій за віком, та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров"ю, у розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до вимог ст. ст. 49, 50 та ч. 4 ст. 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Також просив стягнути з відповідача 1000 грн. витрат на правову допомогу.

Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 26 травня 2009 року позов задоволено, визнано дії неправомірними та зобов'язано відповідача провести перерахунок та виплату позивачу, починаючи з 22 травня 2008 року, з урахуванням раніше здійснених виплат, державної пенсії як інваліду другої групи в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров"ю, у розмірі 75 відсотків мінімальної пенсії за віком відповідно до вимог ст. 50 та ч. 4 ст. 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", стягнено з відповідача на користь позивача 1000 грн. витрат на правову допомогу.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати постанову суду та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Переглядаючи постанову суду першої інстанції в межах апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

По справі встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в УПФУ в м. Ірпені Київської області і отримує пенсію по інвалідності другої групи внаслідок захворювання, пов»язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Приймаючи постанову про задоволення позову, суд обгрунтовано виходив з положень ст. ст. 49, 50, ч. 4 ст. 54, ч. З ст. 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року з наступними змінами та доповненнями та прийшов до правильного висновку про те, що позивач відповідно до вказаних нормативно-правових актів має право на одержання державної пенсії у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров»ю, у розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком. При цьому суд обгрунтовано виходив із засад пріоритету законів над підзаконними актами та прийшов до правильного висновку про те, що при розрахунку державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров"ю. передбачених наведеними вище статтями, застосуванню підлягає розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановлений у законі про Державний бюджет України на відповідний рік, із якого визначається мінімальний розмір пенсії за віком.

Доводи апеляційної скарги про те, що положення ст. 28 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» щодо порядку визначення розміру мінімальної пенсії за віком не поширюються на спірні правовідносини, не заслуговують на увагу, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого, крім передбаченого частиною 1 вказаної статті, мінімального розміру пенсії за віком.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують

Однак, колегія суддів не погоджується щодо стягнення із Державного бюджету України на користь позивача понесені ним витрати по оплаті правової допомоги у розмірі 1000 грн., з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 87 КАС України однією зі складових судових витрат є витрати на правову допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 94 КАС України визначено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Частиною 1 та 3 статті 90 КАС України визначено, що витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

До набрання чинності таким законом граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу відповідно до пункту 2 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" КАС України встановлено постановою Кабінету Міністрів України "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави від 27 квітня 2006 року № 590. Зокрема, згаданою постановою встановлено, що граничний розмір витрат, пов'язаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, у випадку, якщо компенсація відповідно до закону сплачується за рахунок держави, мас: не перевищувати суму, що обчислюється з того, що особі, яка надає правову допомогу, виплачується 5 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за повний робочий день.

Із наявних в матеріалах справи договору про надання правової допомоги від 07.04.2009 року та квитанції № 12 від 07.04.2009 року (а. с. 8-10) убачається, що позивачем було сплачено адвокату 1000 грн. на правову допомогу.

Згідно журналу судового засідання від 26 травня 2009 року представник позивача ОСОБА_2 була присутньою в судовому засіданні ЗО хвилин.

Згідно ст. 55 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» в травні 2009 року мінімальна заробітна плата становила 625 грн.

Згідно вище зазначеної постанови послуги адвоката за повний робочий день на момент прийняття постанови коштують 31,25 грн. (625x5% / 100).

Враховуючи 8-годинний робочий день, вартість однієї години правової допомоги коштує 3,90 грн. (31,25/8), а так як адвокат позивача витратив лише 30 хв. свого часу, надаючи правову допомогу, то вартість його робіт складає 1,95 грн. (3,90/2).

Отже, заявлена позивачем до стягнення сума витрат на правову допомогу у розмірі 1000 грн. не відповідає граничному розміру, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 року № 590.

'Таким чином, суд без належного правового обґрунтування стягнув з державного бюджету 1000 грн. витрат на правову допомогу, тоді як до сплати підлягає лише 1,95 грн.

З урахуванням викладеного, постанова суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення витрат на правову допомогу, зазначивши суму належну до стягнення в розмірі 1,95 грн. відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 201 КАС України, оскільки постанова суду першої інстанції по суті вирішення справи правильна, але помилково застосовано норми матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 195, 197-198, 200-201, 205-206 КАС України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Ірпені Київської облиті задовольнити частково.

Постанову Ірпінського міського суду Київської області від 26 травня 2009 року змінити в частині стягнення на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України витрати на правову допомогу. Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1,95 (одна грн. 95 коп.) грн. витрат на правову допомогу.

В решті постанову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили відповідно до ч. 5 ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий

Судді