Справа № 235/3386/15-а
Суддя: Стоілова Т. В.
Дата ухвалення: 2015-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/235/347/15
Єдиний унікальний №235/3386/15-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2015 року Красноармійський міськрайонний суд Донецької області

у складі головуючого судді Стоілової Т.В.

при секретарі Рекеть А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м.Красноармійська адміністративний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 пенсійного фонду України в Будьонівському районі м.Донецька про визнання дій відповідача щодо припинення виплати пенсії неправомірними, стягнення нарахованої, але не виплаченої заборгованості з пенсії, зобовязання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

20.05.2015р. озивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача УПФУ в Будьонівському районі м. Донецька про визнання дій відповідача щодо припинення виплати пенсії неправомірними, стягнення нарахованої, але не виплаченої заборгованості з пенсії, зобовязання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначила, що вона (ОСОБА_1Т.) з 1988р. перебуває на обліку вОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Будьонівському районі м.Донецьката отримує державну пенсію за віком (пенсійне посвідчення №13525) згідно з Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". На даний час пенсія є єдиним джерелом її існування.

Однак відповідач звересня 2014 року до теперішнього часу не виплачує призначену їй пенсію, у звязку з чим вона опинилась у дуже скрутному матеріальному становищі. Щомісячна виплата її пенсії становить1361,86грн., тобто сума невиплаченої відповідачем пенсії становить 6809,30грн.

Відповідно до п.9 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 3384/201, кошти Пенсійного фонду України спрямовуються на фінансування виплати пенсій у солідарній системі загальнообовязкового державного пенсійного страхування, допомоги на поховання та інших соціальних виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду.

Позивач вважає відмову Відповідача у виплаті їй пенсії незаконною, оскільки дані дії є порушенням як норм чинного законодавства України, так і міжнародних договорів, виконання яких взяла на себе Україна.

Посилаючись на ч.2 ст.19, ст.46 Конституції України, Закон України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», Європейську Конвенцію про захист прав і основних свобод людини позивач просить суд: 1) визнати неправомірними дії ОСОБА_2 пенсійного фонду України в Будьонівському районі м. Донецька щодо невиплати їй в повному обсязі нарахованої пенсії; 2) стягнути з відповідача на її користь невиплачену пенсію за період з вересня 2014 року в розмірі 6809,30грн., а також виплачувати поточну заборгованість з дня подання адміністративного позову в повному обсязі; 3) стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 3000 грн.

Паралельно надала заяву про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення у звязку з тяжким матеріальним станом.

Позивачка ОСОБА_1 до судового засідання не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутність, в якій позовні вимоги просить задовольнити.(а.с.6)

Представник відповідача ОСОБА_2 пенсійного фонду України в Будьонівському районі м. Донецька до суду не зявився, про дату та час слухання справи повідомлений належним чином(а.с.21)

На підставі ч.6 ст.128 КАС України суд вважає можливим розглянути справу в письмовому провадженні, у відсутність сторін, належним чином повідомлених про дату та час слухання справи, на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 перебуває на обліку в ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Будьонівському районі м. Донецька та отримує державну пенсію за віком (пенсійне посвідчення №114132) згідно з Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".(а.с.4)

Із позовної заяви вбачається, що щомісячний розмір пенсії ОСОБА_1 становить 1361,86грн., яку відповідач не виплачує з 01.09.2014 року по теперішній час.

Ухвалою суду від 14.09.2015р. залишені без розгляду вимоги позивачки ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої пенсії за період з 01 вересня 2014р. по 30 листопада 2014р. в звязку із пропуском терміну позовної давності.

Відповідно до ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону,Закону про недержавне пенсійне забезпечення., законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46 Конституції України проголошує рівність всіх її громадян і гарантує соціальний захист, включаючи право на забезпечення в старості (право на пенсію), незалежно від місця проживання особи та укладення (або не укладення) Україною міжнародного договору з відповідною державою. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

В Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави(статті 1, 3 Конституції України) .

Зазначені конституційні положення розвинуті в розділі II Конституції України(254к/96-ВР ) "Права, свободи та обов'язки людини і громадянина". Тим самим право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) ( 254к/96-ВР ) і забезпечується частиною другою

статті 22 Конституції України(254к/96-ВР), відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані чи звужені.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України ( 254к/96-ВР ), відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не

може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України)( 254к/96-ВР ).

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рн/2009, справа №1-32/2009 визнані неконституційними і втратили чинність положення п.2 ч.1 ст.49 та 2 речення ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам, на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір, з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обовязковість такого міжнародного договору не надана Верховною радою.

Статтею 64 Конституції України встановлено: «Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватись окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи передбачені статтями 24,25,27,28, 29,40,47,51,52,55,56.57,58,59,60,61,62.63 цієї Конституції.

Також вищезазначені дії Відповідача порушують міжнародні зобов'язання України, а саме Європейську Конвенцію про захист прав і основних свобод людини (далі Конвенція) яка була підписана 4 листопада 1950 р., ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 р., а 11 вересня 1997 р. є чинною для України.

Ратифікувавши Конвенцію про права людини 17 липня 1997 р., Україна визнала не лише виконання Конвенції а й положення ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції.

Названа стаття проголошує: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

В основу ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції покладено два особливих рішення «Маркс проти Німеччини» та «Спорронг і Лоннрот проти Швеції». У рішенні у справі «Маркс проти Німеччини» визначено мету ст. 1 Протоколу № 1 визнання права будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном.

У рішенні у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» визначено основні вимоги стосовно застосування ст.1 Протоколу №1 щодо захисту права власності. Як встановив Суд, положення ст.1 Протоколу № 1 передбачають такі правила захисту права власності: перша норма, виражена в першому реченні першого абзацу, має загальний характер і встановлює принцип безперешкодного користування майном, друга норма, зафіксована в другому реченні того ж абзацу, регулює випадки позбавлення власності, встановлюючи певні умови, у третій нормі, що зафіксована в другому абзаці, за державами-учасницями визнається право контролю над володінням власністю відповідно до загальних інтересів та право на запровадження законів, необхідних для цього. Відповідно до прецендентної практики Суду, поняття «майно» включає в себе, як «фактичне майно», так і майнові права. Питання про майно виникає тільки тоді, коли особа може претендувати на відповідну власність, тобто мати на неї право (як зазначено вище він ( позивач) маю законне право на пенсію).

З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині визнання неправомірними дій відповідача щодо невиплати нарахованої пенсії є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню з 01.11.2014р. по день розгляду справи в суді.

Відповідно ст..105 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» застраховані особи та члени їхніх сімей мають право на оскарження дій(бездіяльності) страхувальників, виконавчих органів Пенсійного фонду та їх посадових осіб відповідно до законодавства про звернення громадян, а також у судовому порядку. Оскарження дій страхувальників чи виконавчих органів Пенсійного фонду здійснюється в разі, якщо страхувальником або посадовими особами виконавчих органів Пенсійного фонду порушено права і законні інтереси застрахованих осіб, створено перешкоди для здійснення прав і законних інтересів таких осіб внаслідок дій чи бездіяльності страхувальника, посадових осіб виконавчих органів Пенсійного фонду чи прийнятого виконавчими органами Пенсійного фонду рішення або покладено на застраховану особу чи пенсіонера обов'язки, які не передбачені цим Законом.

Разом з тим, зазначеним законом не передбачено стягнення з відповідача УПФ моральної шкоди, а тому в задоволенні вимог позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 3000 грн. слід відмовити як необґрунтованих.

Діючим законодавством України не передбачено також зобовязання відповідача нараховувати та виплачувати пенсію на майбутнє, а тому в цій частині вимоги позивача є не обґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», ст.ст.11, 17-20, 69-72, 86, 94, 158-163, 167, 185, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 пенсійного фонду України в Будьонівському районі м.Донецька про визнання дій відповідача щодо припинення виплати пенсії неправомірними, стягнення нарахованої, але не виплаченої заборгованості з пенсії, зобовязання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії ОСОБА_2 пенсійного фонду України в Будьонівському районі м.Донецька щодо невиплати ОСОБА_1 нарахованої пенсії з 01грудня 2014 року по день розгляду справи в суді, тобто по 14 вересня 2015 року включно та зобовязати відповідача провести виплату ОСОБА_1 в повному обсязі нарахованої пенсії з 01 грудня 2014 року по день розгляду справи в суді, тобто по 14 вересня 2015 року включно.

В задоволенні іншої частини позовних вимог та стягненні з відповідача ОСОБА_2 пенсійного фонду України в Будьонівському районі м. Донецька моральної шкоди в розмірі 3000 грн. ОСОБА_1 відмовити як необґрунтованих.

Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Красноармійський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів після проголошення рішення.

Суддя: