Справа № 815/2109/15
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2015-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2109/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2015 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Андрухіва В.В., судді Вовченко О.А., судді Завальнюка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 46-15 від 04.02.2015 року та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 04.02.2015 року № 46-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що в 2013 році він звернувся до Головного управління міграційної служби в м. Києві з заявою про надання захисту в Україні. Рішенням Державної міграційної служби України від 04.02.2015 року № 46-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 06.04.2015 року позивач отримав повідомлення № 38 від 17.02.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає вищевказане рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки воно приймалося без врахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи, з формальних підстав, внаслідок чого порушені його права.

Позивач пояснив, що він є громадянином Демократичної республіки Конго, проте він не може та не бажає користуватися захистом цієї країни внаслідок побоювань стати жертвою переслідувань як особи, яка надавала допомогу представникам етнічної групи Тутсі. Позивач вказав, що має вищу медичну освіту, в країні походження працював за фахом та надавав медичну допомогу усім, хто її потребував, зокрема, жертвам насилля етнічної групи Тутсі. Представники угрупування «Майи-майи» погрожували позивачу через те, що він виконував свій обов'язок лікаря, у зв'язку з чим, він був змушений декілька разів змінювати своє місце проживання. Як вказує позивач, агресивні дії повстанців значно посилилися, зокрема, щодо представників медичних установ, які допомагають Тутсі, що змусило позивача бігти з країни в пошуках захисту.

Позивач до судового засідання не з'явився, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник позивача - адвокат Сіволога Ю.В. в судовому засіданні позов підтримав, на підтвердження позовних вимог надав інформацію по країні походження позивача.

Відповідач позов не визнав, надав суду письмові заперечення, згідно яких ДМС України, дослідивши заявлені позивачем обставини та інформацію по країні походження, обґрунтовано прийшла до висновку про відсутність підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому рішення № 46-15 від 04.02.2015 року відповідач вважає законним, обґрунтованим і таким, що не підлягає скасуванню.

Оскільки до суду з'явилися не всі особи, які беруть участь у справі, сторонами надано копії матеріалів особової справи позивача, заперечення на адміністративний позов та інформацію по країні походження позивача, а також враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, керуючись ч.6 ст.128 КАС України, суд ухвалив про розгляд справи у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин ДР Конго, народився в ДР Конго, м. Лімер, за національністю - мубембе, за віросповіданням - християнин (протестант). Рідна мова - кібембе, вільно володіє мовами: суахілі, лінгала та французька, російську та англійську читає та перекладає зі словником. Позивач є військовозобов'язаним, в армії країни походження строкову службу не проходив. За сімейним станом - одружений. Жінка та діти позивача проживають в м. Найробі в Кенії. Батько позивача залишився в ДР Конго. Позивач має вищу медичну освіту. З 1988 по 1994 рік навчався в Інституті Кітунду в м. Увіру, Південне Ківу; з 1994 по 1998 рік - в Університеті Еванжелік в м. Букаву; з 2000 по 2003 рік - в Університеті Лубумбаші в м. Увіру, Південне Ківу; з 2013 по 2014 рік - в Луганському Державному медичному університеті. На Батьківщині позивач працював: в 2005 році лікарем у педиатрії у загальній лікарні Увіра, з 2005 по 2009 рік - медичним директором загальної лікарні Нунду. В Кенії працював з 2010 по 2013 рік лікарем та лектором з анатомії та хірургії в Університеті Надії та з 2011 по 2013 рік лектором по урокам здоров'я в Вищому інституті розвитку в Республіці Бурунді.

Позивач виїхав з країни походження 04.01.2009 року на човні, поїхавши до Республіки Бурунді. Кордон України перетнув легально 15.09.2013 року, літаком рейс Бурунді (Бужумбура) - Кенія (Найробі) - ОАЕ - Київ. З документів, які посвідчують особу в наявності - паспорт гр. ДР Конго серії НОМЕР_1 та посвідка на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2. За отриманням захисту на території України звернувся вперше. До міграційних служб інших країн не звертався. На момент звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на території України проживав легально.

16 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в м. Києві з заявою № 158 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в України.

06 жовтня 2014 року наказом №584 ГУ ДМС України в м. Києві у відповідності до ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, особова справа № 2014KYIV0158.

19 грудня 2014 року ОСОБА_1, у зв'язку із зміною проживання та поселенням в ПТРБ у м. Одесі, звернувся ГУ ДМС України в м. Києві з заявою про переведення його особової справи № 2014KYIV0158 з ГУ ДМС України в м. Києві до ГУ ДМС України в Одеській області.

06 січня 2015 року за результатами розгляду особової справи № 2014KYIV0158 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ГУ ДМС України в м. Києві на підставі абз. 4 п.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" склало висновок про доцільність відмови громадянину Демократичної республіки Конго ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У висновку, зокрема, зазначено, що заявником не доведено обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також міграційний орган зазначив, що, заявник не надав жодних переконливих пояснень або тверджень реального ризику загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

04 лютого 2015 року рішенням Державної міграційної служби України № 46-15 ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону, відсутні.

06 квітня 2015 року ОСОБА_1 отримав повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області за № 38 від 17 лютого 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС № 46-15 від 04 лютого 2015 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані ОСОБА_1, а саме: ним наводилися суперечливі факти, що викликає у суду обгрунтовані сумніви у правдоподібності тверджень позивача.

Позивач зазначив, що був змушений залишити ДР Конго по політичним причинам, через переслідування з боку представників племені Maйи-Maйи Якутумба, які виникли в наслідок надання заявником медичної допомоги дівчині з племені Тутсі.

Як зазначав іноземець у своїй заяві, в квітні 2008 року, працюючи у лікарні Нунду, він надав медичну допомогу дівчині з племені Тутсі, після чого в грудні 2008 року в лікарні його зустріли 7 озброєних чоловіків у масках, які почали в нього питати чому він допомагає представникам племені Тутсі та почали вимагати аби він перестав їх лікувати та, якщо до нього звернеться п'ятеро з племені Тутсі він як лікар має зробити так, щоб вони померли.

Проте вже під час першої співбесіди від 02.10.2014 року заявник зазначив, що коли позивач допоміг цій жінці з племені Тутсі, про це дізналися представники групи Якутумба, яка конфліктує з Тутсі. Під час тієї ж співбесіди позивач повідомив, що біля лікарні його зустріли 7 поліцейських в масках, двоє з них мали з собою автомати, а інші були без зброї, але з палками. Вказані особи вимагали від позивача як від лікаря зробити все, щоб вбити трьох жінок з Буйамуленга (Тутсі), та погрожували звільненням у разі відмови.

Так, суд вбачає суперечливий характер тверджень позивача з приводу отримання ним погроз через надання медичної допомоги жінці , яка належить до етнічної групи Тутсі.

Крім того, за твердженнями позивача, його брата вбито через нього, оскільки брат допомагав йому фінансово, а також допоміг виїхати до Бурунді. Як вказав позивач у своїй заяві, його брата було застрелено 13.03.2013 року. При цьому вже під час другої співбесіди від 17.11.2014 року шукач притулку вказав, що причиною смерті брата було побиття.

За словами іноземця, перед смертю його брат попереджав, що на заявника чекає небезпека в Бурунді. Проте, вже під час першої співбесіди позивач вказував, що його брата було вбито вже на момент його перебування в Україні, а його родина через загрозу була вимушена тікати до Кенії.

На думку суду, твердження заявника щодо обставин вбивства брата виглядають суперечливими.

Також, під час другої співбесіди заявник зазначив підозру, що до смерті брата причетна держава і поліція, а у твердженнях щодо переслідувань щодо нього він вказував плем'я Maйи-Maйи.

Крім того, паспорт позивачу виданий 08.05.2013 року, при цьому, як зазначає позивач, його брата вбили 13.03.2013 року, тобто позивач вже після смерті брата зміг отримати документ в державній установі (у закордонному дипломатичному представництві). Таким чином суд вважає, що твердження щодо вбивства брата державою або поліцією з причини переслідувань позивача виглядають неправдоподібними.

Як стверджує представник позивача, відповідач необґрунтовано визнав Бурунді, Кенію та Руанду третіми безпечними країнами, проте згідно інформації по країні походження позивача станом на 14 серпня 2015 року та відповідно до інформації ООН, порушення прав людини і зростання числа актів насильства ведуть до збільшення гуманітарної ситуації в країні та зростання потоків біженців. На сьогоднішній день приблизно 200 000 жителів Бурунді знайшли притулок в сусідніх країнах - в Танзанії, Руанді, Уганді, Демократичній Республіці Конго і в Кенії (http://www.refworld.org.ru/cgi-bin/texis/vtx/rwmain?page=search&docid=55d6ec574&skip=0&query=Руанда&searchin=title&sort=date).

Щодо Кенії, як безпечної країни, суд зазначає, що в якості основних принципів зовнішньої політики Кенії декларуються незалежність і активність, а також рівновіддаленість від конфронтаційних блоків. З середини 1980-х років найважливіше місце в шкалі зовнішньополітичних пріоритетів Кенії займає регіональне співробітництво. Основною метою міжнародної діяльності уряду в даний час є створення сприятливих зовнішніх умов для соціально-економічного розвитку Кенії, її становлення як демократичної країни, а також сприяння побудові багатополярного світо устрою (https://ru.wikipedia.org/wiki/Кения#.D0.92.D0.BD.D0.B5.D1.88.D0.BD.D1.8F.D1.8F_.D0.BF.D0.BE.D0.BB.D0.B8.D1.82.D0.B8.D0.BA.D0.B0).

Крім того, з наданих представником позивача пояснень, суд вбачає, що угрупування Май-Май є силами громадянської оборони, діючими в Північному та Південному Ківу та в районі Катанга в ДРК. Май-Май борються з будь-якою окупаційною силою, включаючи руандійськи сили та їх конголезьких союзників.

Так, дія вказаного угрупування Май-Май розповсюджується лише на територію ДР Конго, та враховуючи ворожнечі стосунки з руандійськими силами, суд прийшов до висновку, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань угрупування Май-Май чи влади ДРК на території Руанди або Кенії не знаходять свого підтвердження.

Відповідно до п. 22 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна: дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту; має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок; забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним; погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту

З огляду на викладене, суд не приймає до уваги твердження позивача що Кенія та Руанда, які підписали Конвенцію про статус біженців 1951 року і Протокол щодо статусу біженців 1967 року, не відповідають ознакам безпечних країн.

Суд звертає увагу на ту обставину, що позивач залишив країну свого громадянського походження 05.01.2009 року та виїхав до Бурунді, де знаходився 4 роки та 4 місяці, однак із заявою про надання захисту до відповідних установ не звернувся. Протягом цього періоду позивач легально знаходився на території Бурунді та працював лікарем в лікарні «Університет Надії» з 2010 по 2013 рік, а також лектором по урокам здоров'я в Вищому інституті Розвитку, чим спростовуються твердження позивача відносно його побоювань стати жертвою насильства з боку інших етнічних груп або представників влади ДРК, які взагалі, як стверджував позивач під час протоколу співбесіди погрожували йому лише звільненням.

Також у 2013 році ОСОБА_1 неодноразово та безперешкодно виїздив до Кенії та Руанди, що підтверджується відповідними штампами в національному паспорті позивача. Позивач мав змогу звернутись за наданням захисту в цих країнах, однак не скористався даною можливістю, що спростовує його потребу отримати міжнародний захист в іншій безпечній країні.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по видачі національного паспорту, продовженні терміну його дії, відмовлено в надані дозволу повернутись на свою територію. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 не заслуговує на довіру щодо повідомленої ним інформації про переслідування за політичною ознакою.

Таким чином, можна встановити, що елемент переслідування позивача з боку представників влади або інших етнічних груп не є правдоподібним і не може бути розглянутим в якості підстави для надання захисту на території України.

На територію України позивач прибув 14.09.2013 року, легально на підставі національного паспорту, який дійсний до 07.05.2018 року, та одноразової візи, після чого одразу приступив до навчання в Луганському державному медичному університеті.

За захистом позивач звернувся лише 16.09.2014 року, тобто через рік після потрапляння на територію України та за 4 дні до закінчення терміну дії посвідки на тимчасове проживання в Україні. Даний факт підтверджує, що звернення за захистом направлене на легалізацію свого положення в Україні.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до п.13 ст.1 Закону, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Відповідно до пункту 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" - особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З наданої суду представником позивача позиції УВКБ ООН щодо повернень в північне та південне Ківу, прилеглі райони ДРК, вересень 2014 року (пункт 7), вбачається, що станом на липень 2014 року більшість внутрішньо переміщених осіб зосереджені в Південному та Північному Ківу. Станом на травень 2014 року було 908 597 таких осіб в Північному Ківу та 554 981 - в провінції Південне Ківу, звідки походить позивач. Крім того, більш 432000 конголезців стали біженцями у сусідніх країнах; найбільша їх кількість в Уганді (171126), Руанді (72060), Танзанії (64167), Бурунді (46552), Республіці Конго (22854).

З вищевказаної позиції УВКБ ООН (пункт 9) також вбачається, що положення в провінціях Ківу, південній частині Катанга, частинах провінцій Орієнталь та Манієма, що знаходяться в зоні конфлікту, залишається нестабільною, УВКБ ООН закликає держави утриматися від примусового повернення в ДРК осіб з даних регіонів до істотного покращення ситуації у сфері безпеки та захисту прав людини.

Суд бере до уваги зазначену інформацію по країні походження позивача, проте наголошує, що примусове видворення позивача не є предметом судового розгляду по даній справі. Крім того, суд враховує викладені вище висновки щодо неправдоподібності тверджень заявника про його переслідування з політичних чи етнічних мотивів, а також те, що сім'я позивача перебуває в Кенії, де їй не загрожує небезпека. Сам позивач, неодноразово перебуваючи у Кенії до виїзду в Україну, за міжнародним захистом не звертався, як не звертався і в Руанді та Бурунді, які приймають біженців, що підтверджується вищенаведеною позицією УВКБ ООН за вересень 2014 року (пункт 7), а в Україні звернувся за захистом через рік після прибуття в країну.

Вищевикладене свідчить про відсутність у позивача потреби в міжнародному захисті.

Аналізом наданої позивачем інформації разом із інформацією по країні походження позивача можливо зробити висновок також про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

В даному випадку судом не встановлено існування загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що оскаржуване рішення від 04.02.2015 року №46-15, якими позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є законним та обгрунтованим, а тому в позові ОСОБА_1 належить відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 7-9, 11, 71, 86, 159-163 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 46-15 від 04.02.2015 року та зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції - протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили у разі неподання апеляційної скарги у 10-денний строк з дня отримання копії постанови. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя В.В. Андрухів

Суддя О.А. Вовченко

Суддя І.В. Завальнюк