Справа № 22-а-1046/11
Суддя: Даценко Л. М.
Дата ухвалення: 2011-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Даценко Л. М.,

суддів Савченка С. І., Іванової І. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області на постанову Вишгородського районного суду Київської області від 12 серпня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, третя особа - ТОВ «Комплекс Агромарс» про зобов'язання виплати недоотримані суми щомісячної доплати працюючому в зоні посиленого радіоекологічного контролю, -

встановила:

У червні 2009 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати дії відповідача щодо відмови у виплаті їй щомісячної плати згідно ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» неправомірними, зобов'язати відповідача провести перерахунок і виплатити їй недоотриману суму щомісячної грошової доплати за роботу в зоні посиленого радіоекологічного контролю за період з липня 2003 року по квітень 2009 року у розмірі 23025,15 грн. відповідно до долученого до позову розрахунку.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона перебуває на обліку у відповідача як працююча в зоні посиленого радіоекологічного контролю і відповідно до ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має право на щомісячну доплату до заробітної плати за роботу в зоні посиленого радіоекологічного контролю у розмірі однієї мінімальної заробітної плати. Оскільки відповідачем така доплата здійснюється у значно меншому розмірі, просила зобов»язати відповідача провести відповідний перерахунок цієї доплати та виплатити недоотриману суму за період з липня 2003 року по квітень 2009 року у розмірі 23025,15 грн.

Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 12 серпня 2009 року позов задоволено. Визнано дії відповідача щодо відмови у виплаті позивачці щомісячної доплати згідно ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали наслідок Чорнобильської катастрофи» неправомірними. Зобовязано відповідача провести перерахунок та виплатити позивачці недоотриману щомісячну доплату за роботу в зоні посиленого радіоекологічного контролю за період з липня 2003 року по квітень 2009 року.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати незаконну, на йог думку постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити в позові в повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необєктивність рішення суду, неповне зясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Як вбачається з довідки з місця роботи позивачки вона працює на ТОВ «Комплекс Агромарс» з 21 вересня 2000 року по теперішній час на посаді охоронника (а.с.З), територія якого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року №106 віднесена до зони посиленого радіоекологічного контролю. Позивачка перебуває на обліку в УПСЗН Вишгородської РДА як працююча в зоні посиленого радіоекологічного контролю і відповідно до ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має право на щомісячну доплату до заробітної плати за роботу на території радіоактивного забруднення у розмірі однієї мінімальної заробітної плати. Однак відповідачем така доплата здійснювалась позивачці у розмірах, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", громадянам, які працюють або постійно проживають на території посиленого радіоактивного забруднення, провадиться оплата в таких розмірах: - у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.

При винесенні оскаржуваної постанови суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що постанова КМ України № 836 "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", на підставі якої позивачці виплачувалось підвищення до заробітної плати за роботу в зоні посиленого радіоекологічного контролю в розмірі 5,20 грн., суперечить вимогам ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", з огляду на наступне.

Відповідно до п. ЗО ст. 71 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" та п. 28 розділу 2 Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік" дію положень ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" на 2007-2008 роки було призупинено в частині виплати компенсацій і допомоги у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати.

Згідно з рішеннями Конституційного Суду України від 09.07.2007 року за № 6-рп та від 22.05. 2008 року за № 10 - рп вище вказані положення визнано неконституційними.

Рішення Конституційного Суду України є обовязковим до виконання на всій території України.

Крім того, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", судам необхідно виходити з того, що нормативно- правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого самоврядування, накази та інструкції міністерств і відомств, накази керівників підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону.

Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий ї , який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 "Про незалежність судової влади" зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод (абз.1 п.19).

Відповідно до положень Конституції України, найвищою соціальною цілістю в Україні є людина, її права і свободи та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а їх утвердження і забезпечення є головним обов'язком держави (ст.З), права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (стаття 21), їх зміст і обсяг при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не може бути звужений (стаття 22).

Зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав ї свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Основним Законом України (лише в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк).

Окрім того, встановлений ч. 2 ст. 95 Конституції України, ч. 2 ст. 38 Бюджетного Кодексу перелік правовідносин, які регулюються Законом про Державний бюджет України, є вичерпним, а тому цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обовязків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України, зокрема Законом України "Про статус і соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та не може будь-яким чином змінювати визначене іншими законами України правове регулювання суспільних відносин.

Ухвалюючи постанову про часткове задоволення позову, суд обґрунтовано виходив з положень ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та засад пріоритетності законів над підзаконними актами та прийшов до правильного висновку про те, що при розрахунку доплати до заробітної плати, передбаченої ст. 39 Закону, наведеного вище, застосуванню підлягають саме положення вказаного закону, а не постанова Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року №836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Оскільки, з урахуванням вище викладеного встановлення конкретних (зменшення) сум для обчислення грошової допомоги КМУ є не виконанням норм Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», тому що вказані дії КМУ не реалізують, встановлені Законом права та гарантії, а змінюють та коректують, встановлені цим Законом права та гарантії в бік їх зменшення, чим в свою чергу, порушують його норми, так як статтею 71 цього ж Закону чітко встановлено, що дія положень Закону не може призупинятися іншими законами, крім законів про внесення змін до цього Закону.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку щодо того, що позивачка має право на перерахунок і виплату недоотриманої суми щомісячної грошової доплати.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про проведення перерахунку та виплат працюючій позивачці за період з липня 2003 року по квітень 2009 року, оскільки ч. 2 ст. 99 КАС України встановлений річний строк звернення до суду, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тому, враховуючи положення ст. 99 КАС, Рішення Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22.05.2008 року, момент звернення до суду - 12.06.2009 року (згідно дати реєстраційного штампу на позовній заяві - а.с. 1) та межі позовних вимог, останні підлягають задоволенню з 12 червня 2008 року по квітень 2009 року, з врахуванням проведених виплат за цей період.

Таким чином, апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції зміні в частині проведення періоду перерахунку та виплат.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 198, 201, 205, 207 КАС України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області задовольнити частково.

Постанову Вишгородського районного суду Київської області від 12 серпня 2009 року змінити в частині періоду, за який повинен бути здійснений перерахунок та виплата ОСОБА_1 як працюючій в зоні посиленого радіоекологічного контролю заборгованість з доплати, передбачену ч. 1 ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зазначивши даний період «з 12 червня 2008 року по квітень 2009 року, з врахуванням проведених виплат за цей період».

Постанова набирає законної сили відповідно до ч. 5 ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий

Судді