Справа № 815/2468/15
Суддя: Катаєва Е. В.
Дата ухвалення: 2015-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2468/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2015 року

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Катаєвої Е.В.,

суддів Балан Я.В., Стефанова С.О.

секретаря Швеця В.А.,

перекладача ОСОБА_1

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №125-15 від 27.02.2015 року та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До суду звернувся ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України (далі ДМСУ), в якому зазначив, що є громадянином Афганістану, до моменту виїзду проживав у провінції Кундуз на півночі Афганістану. Під час перебування на території Афганістану зазнав переслідування з боку не урядового злочинного угрупування Талібан, що мали на меті рекрутувати його до своїх лав проти власної волі. Побоюючись за своє життя позивач був вимушений покинути територію Афганістану.

Вважаючи себе біженцем він у 2014 році звернувся з заявою до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області (далі Управління), однак 20 квітня 2015 року отримав Повідомлення №191 від 19.03.2015 року про прийняття ДМСУ рішення №125-15 від 27.02.2015 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із вказаним рішенням позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що з урахуванням інформації по країні походження його побоювання стати жертвою переслідування є реальними та об'єктивними. Реальність цих обставин підтверджено багатьма висновками міжнародних організацій, а також методичними рекомендаціями УВКБ ООН при оцінці необхідності в міжнародному захисту осіб, шукаючих притулку, із Афганістану.

У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, які викладені у позовній заяві, просив задовольнити позов у повному обсязі.

Також Позивач зазначив, що на даний час в Афганістані залишилась проживати його родина батько, мати та двоє братів, яким 28 та 30 років. Як відомо батько з матір'ю тимчасово переїхали до Кабулу, де поки що їм нічого не загрожує. Стосовно місця перебування братів, позивачу воно не відоме оскільки давно не спілкувався з ними.

Представник позивача також зазначив, що на даний час в Афганістані існує велика небезпека для людей, а саме, юнаків боєздатного віку від 13 до 30 років, яких вербують в лави антиурядової організації Талібан проти їх волі. Дане вербування проходить шляхом залякування та погроз для набору бійців до повстанської армії.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вважала, що рішення прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, є правомірним та обґрунтованим, відсутні підстави вважати ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, суд встановив, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Афганістану, уродженцем провінції Кундуз м. Голтепа, за національністю таджик, за віросповіданням мусульманин-суніт, неодружений.

Позивач у листопаді 2010 року вибув з країни походження авіарейсом Кабул (Афганістан) - Дубаї (ОАЕ) - Москва (РФ). В м. Москві позивач перебував декілька діб після чого нелегально потрапив на територію України.

Вперше позивач звернувся із заявою про надання статусу біженця до ДМС 04.11.2010 року. Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій від 23.03.2011 року №313-11 позивачу було відмовлено в надані статусу біженця. Позивач оскаржив дане рішення міграційної служби та постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03.09.2012 року адміністративний позов ОСОБА_2 було задоволено, скасовано рішення від 23.03.2011 року №313-11та зобов'язано ДМС повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про надання статусу біженця.

Вдруге позивач звернувся до ДМС 26.12.2012 року як неповнолітня особа, на підтвердження даної обставини надав копією свідоцтва про народження. Позивача було направлено на проведення медичної експертизи, за результатами якої було встановлено, що позивачу може бути 18 років. Під час повторного звернення позивачем повідомлено про інші причини виїзду з Афганістану, а саме про можливість його рекрутування до збройних угрупувань представників радикального руху «Талібан». Встановивши відсутність будь-яких доказів зазначеного разом із відсутністю переслідувань позивача на Батьківщині рішенням ДМС від 27.12.2013 року №712-13 позивачу було відмовлено у надані статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Позивач не оскаржував рішенням ДМС від 27.12.2013 року №712-13 у судовому порядку.

01.04.2014 року Позивач втретє звернувся до Управління з заявою - анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з ново виявленими обставинами, надавши до управління листи з погрозами з боку представників радикального руху «Талібан».

Заява позивача прийнята до розгляду згідно Наказу Управління від 18.04.2014 року №69 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (а.с. 49).

Наказом Управління від 18.06.2014 року №108 було продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту ОСОБА_2 до отримання відомостей з органів СБУ, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян.

За результатами розгляду особової справи позивача, Управління дійшло до висновку за доцільне громадянину ОСОБА_2 відмовити у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абз.4 п.1 ст.6 Закону, що оформлено Висновком від 16.01.2015 року.

Вказане рішення Управління обґрунтувало тим, що повідомлені ОСОБА_2 факти про причини та обставини, залишення країни походження, в процесі розгляду заяви не знайшли свого підтвердження. Так, під час першого, другого та третього звернення за захистом заявник надає різні відомості. Вперше, він зазначав, що виїзд стався через соціально-економічні причини, вдруге він повідомив про загальну ситуацію вербування молоді талібами в провінції Кундуз, через що родичі і відправили його з Батьківщини, втретє в заяві про визнання біженцем він вже зазначив, що його особистозмушували приєднатись до радикального руху «Талібан» шляхом проходження навчання у медресе.

Також в висновку зазначено, що в якості основних доказів щодо можливості зазнати переслідувань у разі добровільного повернення на Батьківщину заявник надав до управління два листи з погрозами з боку представників радикального руху «Талібан». Після всебічного аналізу зазначені документи не приймаються міграційною службою, бо вони містять ознаки підробленості.

Зазначені обставини на думку Управління свідчать про суцільну неправдивість та потворність інформації, а обставини щодо причин виїзду очевидно неправдоподібними.

Управління прийшло до висновку, що позивач не є біженцем, а підпадає під критерії економічного мігранта (67-76).

Рішенням №125-15 від 27.02.2015 року з посиланням на статтю 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» висновок Управління підтримано, у наданні статусу біженця в Україні громадянину ОСОБА_2 відмовлено.

20.04.2015 року позивач отримав повідомлення про відому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 7).

Суд вважає, що висновок, який став підставою для прийняття рішення та оспорює позивач, є таким, що складений у відповідності до розділу VІ Правил: за результатом оцінки комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником. У висновку зроблено посилання на використану інформацію про країну походження заявника, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

Відповідач Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011 року, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням.

Згідно п.7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закону України) під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Перевіряючи законність рішеня ДМСУ про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачу необхідно було з'ясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд не приймає до уваги посилання Позивача як на підставу задоволення позову на обставини, які він виклав у позовній заяві з наступних підстав.

Дійсно, у відповідності до інформації по країні Афганістан антиурядові угрупування на підконтрольних їм територіях використовують безліч механізми вербування на військову службу, у тому числі механізми основані на примусі. У відповідності з традиційною формою військової мобілізації, відомої під назвою «лашкар», кожна сім'я повинна віддати до армії чоловіка боєздатного віку. Особи, які роблять опір вербуванню, потрапляли під обвинувачення в шпигунстві на користь уряду, смерті або покаранню. Зазначене підтверджується доповідями міжнародних організацій та Методичними рекомендаціями УВКБ ООН при оцінці необхідності міжнародного захисту, шукачів притулку із Афганістану від 06.08.2013 року.

Однак, на думку суду, вся інформація свідчить про наявність порушення прав людини в країні Афганістан, погіршення криміногенної ситуації, економічного спаду в цій крайні, проте це не може бути безумовною підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули з Афганістану до України та звернулись з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась з такою заявою.

Позивачем не доведено, що інформація по країні походження має безпосереднє відношення до нього для виришиння питання щодо надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту .

При зверненні з заявою позивач виклав обставини, які дають йому підстави побоюватись переслідування в країні походження. Так ним було надано два листи від Талібану, які адресовані його сім'ї, з погрозою, що у разі не приєднання позивача до антиурядового угрупування його буде викрадено та покарано. Не виконання вимог вказаних у листах, як зазначено, стане причиною його смерті.

Однак при аналізі наданих доказів Управлінням встановлено, що два листи підписані однією й тією ж особою ОСОБА_3, причому написання та підпис особи є зовсім різними. Згідно перекладу, зазначені листи були надіслані родині заявника в 2013 році, рік отримання другого листа був виправлений ручкою на 2014 рік.

Суд не приймає до уваги доводи представника позивача щодо неможливості внутрішнього переміщення позивача у зв'язку з тим, що на не підконтрольних Талібам територіях все одно є учасники антиурядового угрупування, які розшукують та карають осіб які втікають або здійснюють опір вербуванню. При цьому суд виходить з того, що позивачем у судовому засіданні самостійно було повідомлено, що його батько та мати на даний час переїхали тимчасово до м. Кабул, тобто здійснили внутрішнє переміщення, де перебувають у безпеці і їм нічого не загрожує. Також суд вважає, що відсутність у позивача інформації щодо його двох братів 28-ми та 30-ти років, які знаходяться в Афганістані, не дає підстав вважати, що вони піддаються переслідуванню.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд прийшов до висновку, що заява, яку подав ОСОБА_2 до органів міграції є логічно непослідовною, неправдоподібною та не викликає довіри, а дійсною причиною його звернення є спроба легалізувати своє знаходження на території України.

Суд вважає, що при розгляді заяви позивача про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні, відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття відповідного статусу. При цьому відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 11, 72, 86, 159-164 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №125-15 від 27.02.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні, зобов'язання визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання постанови у порядку ст.160,167,185-187 КАС України.

Головуючий Катаєва Е.В.

Судді Балан Я.В.

Стефанов С.О.

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №125-15 від 27.02.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні, зобов'язання визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні.

14 вересня 2015 року.