Справа № 2а-73/12/1370
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2015-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

2а-73/12/1370

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді – Заверухи О.Б.,

суддів – Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Карась Христини Олександрівни на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2012 року у справі за позовом Карась Христини Олександрівни до Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції про виключення квартири з акту опису і арешту майна,-

В С Т А Н О В И В:

03.01.2012 року Карась Х.О. звернулася до суду з позовом до Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, в якому просила виключити квартиру № 70 по вул. Коломийській, 7 у м. Львові з акту опису і арешту майна, складеного головним державним виконавцем відповідача Лавришин М.М.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що є одним із співвласників квартири № 70 по вул. Коломийській, 7 у м. Львові. Державний виконавець наклав арешт на квартиру та листом від 19.12.2011 р. повідомив про її наступний продаж. Вважає, що такі дії виконавця є незаконними, оскільки порушують її права як співвласника квартири. Зазначає, що у боржника Клименко О.О. є у власності земельна ділянка в с. Мартусівка Бориспільського району Київської області. Державним виконавцем не надано доказів про те, що кредитор (стягувач) ПАТ «Ерсте банк» відповідно до вимог ст. 366 ЦК України подав позов про виділення частки зі спільного майна та звернення стягнення на цю частку.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2012 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що накладення арешту на квартиру в цілому порушує права позивача, оскільки на момент накладення арешту квартира є спільною сумісною (а не частковою) власністю боржника та інших осіб, а отже немає частки у спільній власності, як окремого обєкту, на який можна було б накласти арешт. Виділ частки боржника у спільному майні та наступне звернення на неї стягнення відповідає закону, а тому прав чи інтересів позивача, як співвласника, не порушує.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, Карась Х.О. подала апеляційну скаргу, в якій просила оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги позивач обґрунтовує тим, що судпершої інстанції приймаючи оскаржувану постанову неповно з’ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи..

У зв’язку з неприбуттям у судове засідання представників осіб, що беруть участь у справі, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки таку може бути вирішено на основі наявних у ній доказів (п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України із змінами і доповненнями, внесеними згідно із Законом України від 07.07.2010 року № 2453-VI), що є достатнім для розгляду даної справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, виконавче провадження № 25681374 відкрите на підставі виконавчого листа Оболонського районного суду м. Києва № 2-1391/10 від 12.01.2011 року про стягнення солідарно з Філатович О.О., Клименка З.Л., Клименко О.О. на користь ПАТ «Ерсте банк» заборгованості в сумі 1023334,74 грн. та судові витрати в розмірі 1947,86 грн., а всього 1025282,60 грн.(а.с.23-24).

ПАТ «Ерсте банк» у своїй заяві від 14.03.2011 року просить одночасно з відкриттям виконавчого провадження накласти арешт на майно боржника та оголосити заборону на його відчуження(а.с.22).

Постановою головного державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського управління юстиції Лавришин М.М. від 06.04.2011 року відкрито виконавче провадження та накладено арешт на все майно, що належить Клименко О.О. у межах суми стягнення, заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику в межах суми стягнення(а.с.26-27).

06.04.2011 року державний виконавець виніс постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 06.04.2011 року, якою наклав арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить Клименко О.О. та заборонив відчуження цього майна(а.с.28-29).

Приймаючи оскаржувану постанову суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку, у тому числі, органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України (в редакції, яка діяла на час звернення до суду) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною 1 ст.181 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження»№ 606-ХІV.

Згідно статті 1 Закону № 606-ХІV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 2 вказаного Закону примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Таким чином, відповідач у справі суб'єкт владних повноважень, на якого чинним законодавством України покладений обов'язок по примусовому виконанню рішень.

Згідно частини 1 статті 17 Закону № 606-ХІV примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 11 цього ж Закону державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 5 частини 3 вказаної статті Закону передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Статтею 32 Закону № 606-ХІV передбачено, що Заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Відповідно до частини 1 статті 52 Закону № 606-ХІV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно частини 5 статті 52 вказаного Закону у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Згідно з частиною 1 статті 57 цього ж Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Частиною 2 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: 1) винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; 2) винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; 3) винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; 4) проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Відповідно до частини 5 цієї ж статті Закону № 606-ХІV про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Відповідно до положень частини 1 статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно п. 17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 року №3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» судам при розгляді справ з приводу оскарження дій державного виконавця стосовно арешту майна боржника потрібно враховувати, що в межах ст. 181 КАС України розглядаються вимоги щодо арешту (опису) майна, які не пов'язані зі спором про право на це майно.

Частинами 1 та 2 ст. 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму.

Як слідує з матеріалів справи, позивач звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом в порядку адміністративного судочинства. У вказаному позові Карась Х.О. просить суд виключити квартиру № 70 по вул. Коломийській, 7 у м. Львові з акту опису і арешту майна, складеного відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 КАС України.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, судом не здобуто доказів наявності у Карась Христини Олександрівни права власності на спірну квартиру. Таких доказів не надано суду і сторонами по справі.

Оглянувши матеріали справи колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність у даній справі спору про право, що в свою чергу є характерною ознакою цивільної або господарської справи(в залежності від суб’єктного складу сторін).

Відтак, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що розгляд даної справи не поширюється на юрисдикцію адміністративних судів.

Як передбачено пунктом 1 частини 1 статті 157 КАС, суд закриває провадження у справі, якщо її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що у зв'язку з наявністю у цій справі спору про право, що виключає можливість розгляду такого спору в порядку адміністративного судочинства за правилами, встановленими КАС України, провадження у даній адміністративній справі відповідно до п.1 ч.1 ст.157 КАС України підлягає закриттю.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 157, ст. ст. 160, 195, ч.1 ст.197, п. 4 ч. 1 ст. 198, ч. 1 ст. 203, п. 4 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Карась Христини Олександрівни задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2012 року по справі № 2а-73/12/1370 скасувати, а провадження у справі закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.Б. Заверуха

Судді: О.М. Гінда

В.В. Ніколін