Справа № 803/1104/15-а
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2015-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

803/1104/15-a

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2015 року

Справа № 876/7612/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Затолочного В.С.,

суддів Каралюса В.М., Матковської З.М.,

з участю секретаря судового засідання Гнатик А.З.,

представника позивача Красуцької Ж.М.,

представника відповідача Ярошика Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Луцької об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 19.06.2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцька картонно-паперова фабрика» до Луцької об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що висновки контролюючого органу про безтоварність операцій по правочинах, укладених із контрагентами ПП «ТК «Амада», ПП «ВКФ «Авента», ПП «ТК «Асторія», ТОВ «Альдер Груп». є безпідставними, оскільки реальність, правомірність і відповідність господарських операцій діючому законодавству підтверджується відповідними первинними бухгалтерськими документами.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 19.06.2015 року позов задоволено повністю.

Постанову суду першої інстанції оскаржила Луцька ОДПІ. Відповідач зазначає, що не погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що постанова підлягає скасуванню.

Як обґрунтування апеляційної скарги звертає увагу на порушення судом норм матеріального права. Вказав, що судом неповно з’ясовано обставини, що мають значення для справи, а також не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими.

Вислухавши суддю-доповідача, представника Відповідача, який просить задовольнити апеляційну скаргу, представника Позивача, яка просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі наказу №786 від 14.04.2015 року про проведення перевірки та направлення від 14.04.2015 року №000614 Луцькою ОДПІ з 15.04.2015 року по 20.04.2015 року проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «ЛКПФ» з питань здійснення фінансово-господарських операцій із ПП «ТК «Амада», ПП «ВКФ «Авента», ПП «ТК «Асторія» за період з 01.09.2014 року по 30.09.2014 року, із ТОВ «Компанія НТТ», ТОВ «Альдер Груп», ТОВ «Укртранс-Порт» за період з 01.11.2014 року по 30.11.2014 року, із ТОВ «Укрінтеко» за період з 01.12.2014 року по 31.12.2014 року. За результатами перевірки був складений акт №1595/22-02/38272943 від 27.04.2015 року. Перевіркою встановлені порушення п.185.1 ст.185, п.198.2, п.198.3 п.198.6 ст.198, ст.201 ПК України – ТОВ «ЛКПФ» завищено податковий кредит на загальну суму ПДВ 6 282 963 грн., в т.ч. за вересень 2014 року в сумі 2 186 763 грн., за листопад 2014 року в сумі 3 488 730 грн., за грудень 2014 року в сумі 607 470 грн.; п.138.1, п.138.2, п.138.4, п.138.8 ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України – ТОВ «ЛКПФ» завищено від’ємне значення об’єкта оподаткування від усіх видів діяльності (збитків) на суму 5 240 023 грн. та занижено податок на прибуток, що підлягає до сплати на загальну суму 1 643 023 грн.

Вірно встановивши обставини справи, суд першої інстанції правильно застосував до правовідносин між сторонами відповідні їм норми матеріального права.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України (далі – ПК України), право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, в тому числі, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Як передбачено пунктом 198.2 цієї статті, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 цієї статті податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв’язку з: - придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; - придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

У відповідності до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв’язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201,11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарської операції є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Виходячи з вимог вказаного вище Закону, відображення господарських операцій в податковому обліку здійснюється на підставі даних бухгалтерського обліку.

При цьому, згідно з частиною 2 цієї статті, первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов’язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Отже, для надання первинним документам юридичної сили і доказовості, вони повинні відповідати вимогам чинного законодавства України. При цьому, фактичні витрати на послуги повинні оформлятися відповідними документами, які б підтверджували фактичне виконання тієї чи іншої господарської операції.

Частиною 2 статті 3 цього Закону визначено, що бухгалтерський облік є обов’язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до пункту 2.4 глави 2 Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 5 червня 1995 року №168/704, первинні документи для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов’язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному вираженні), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Згідно із пунктами 2.15-2.16 глави 2 вказаного Положення, первинні документи підлягають обов’язковій перевірці працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документів обов’язкових реквізитів та відповідність господарської операції діючому законодавству, логічна зв’язку показників. Забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним документам, встановленому порядку приймання, зберігання та витрачання грошових коштів, товарно-матеріальних цінностей та іншого майна, порушують договірну і фінансову дисципліну, завдають шкоди державі, юридичним або фізичним особам.

Отже, первинні документи для надання їм юридичної сили повинні мати обов’язкові реквізити, передбачені ст.9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні».

На підтвердження спірних податкових операцій Позивачем було надано, зокрема: договори, реєстри податкових та видаткових накладних, які містять всі обов’язкові реквізити, які дають змогу ідентифікувати, як юридичну так і господарську сутність укладених правочинів, їхніх учасників, а також грошову складову вчинених господарських операцій, акти прийому-передачі, витяги з реєстру довіреностей, звіт про фінансовий стан підприємства на 31.12.2014 року, звіт про обсяг поставок сировини за ІІ півріччя 2014 року, звіт про фінансові результати за 2014 рік, звіт про рух грошових коштів за 2014 рік, звіт про власний капітал за 2014 рік, примітки до річної фінансової звітності за 2014 рік, оборот рахунку 361 (картонно-паперової продукції) за вересень-грудень 2014 року, праси готової продукції, технологічні карти.

Якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов’язань, суми бюджетного відшкодування та/або від’ємного значення об’єкта оподаткування податком на прибуток або від’ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках, то відповідно до підпункту 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов’язаний самостійно визначити суму грошових зобов’язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від’ємного значення об’єкта оподаткування податком на прибуток або від’ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством.

Відображення суми податкових зобов’язань провадиться платником податку на підставі результатів господарської діяльності.

Відповідно до вимог ПК України, який регулює, зокрема, відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, підставою, що позбавляє платника податків права на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту, є не підтвердження його податковими накладними, або підтвердження податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 ПК України.

Проте, як в ході проведення перевірки, так і в ході судового розгляду справи, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження наявності таких обставин, так само як і не надано доказів на порушення позивачем вимог пункту 198.6 статті 198 ПК України. Акт перевірки не містить об’єктивного аналізу господарських операцій вчинених позивачем з ПП «ТК «Амада», ПП «ВКФ «Авента», ПП «ТК «Асторія», ТОВ «Альдер Груп», натомість ґрунтується виключно на припущеннях про те, що вони не могли відбутись. Висновки Луцької ОДПІ про відсутність реального характеру відносин із ПП «ТК «Амада», ПП «ВКФ «Авента», ПП «ТК «Асторія», ТОВ «Альдер Груп» не підтверджуються належними і допустимими доказами, а ґрунтуються на аналізі лише баз даних податкового органу з відомостями про чисельність працюючих та податкової звітності з ПДВ, без фактичного з’ясування контролюючим органом реального майнового стану суб’єкта господарювання та перевірки його фінансово-господарської діяльності за період, коли виникли спірні правовідносини.

Таким чином, представлені позивачем суду докази свідчать про підстави виникнення цивільних прав та обов’язків, а також про фактичне здійснення господарських операцій позивачем та його контрагентами, та є достатніми доказами на підтвердження здійснення останніх.

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду відкидає послання апелянта на те, що в ході перевірки не вдалося підтвердити факт здійснення господарських операцій між ТОВ «ЛКПФ» та його контрагентами у зв’язку з ненаданням Позивачем документів, які підтверджують походження та транспортування товару.

Відсутність транспортних документів не свідчать про неправомірне формування Позивачем податкових зобов’язань, оскільки зазначені документи є обов’язковими при оподаткуванні операцій за договорами перевезення, а не договорами поставки.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що згідно умов укладених договорів транспортування до місцезнаходження покупця здійснювалося за рахунок постачальника.

Таким чином, ТОВ «ЛКПФ» не була стороною транспортного процесу при здійсненні постачання ТМЦ вищезазначеними контрагентами, а приймання ТМЦ здійснювалося відповідно до видаткових накладних.

Відповідно до розділу 1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року № 363, товарно-транспортна документація – комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу, а товарно-транспортна накладна – єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Разом з тим, вказані Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку, а лише встановлюють права, обов’язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому, документи, обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Відсутність документів щодо транспортування товарів вказує на неналежне виконання договірного обов’язку контрагентом по передачі пакету документів покупцеві, проте не підтверджує факту безтоварності операції з цим контрагентом.

Апелянт посилається на те, що згідно інформації з мережі Інтернет встановлено, що виробником Клей-засобу д/пов. Collpress 235 є ООО TSC (адреса 02-785, м. Варшава, вул. Пулавская, 303, Польща).

Однак у податкових накладних із відповідною номенклатурою відсутні коди УКТ ЗЕД, а самі накладні не зареєстровані у ЄДР. При цьому ТОВ «ЛКПФ» відсутні відмітки про це у поданій Заяві про відмову постачальника надати податкову накладну (порушення ним порядку заповнення та/або порядку реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних) (Додаток 8 до податкової декларації про податок на додану вартість) за вересень 2014 року.

Проте з матеріалів справи видно, що всі товари, які придбавалися Позивачем у зазначених вище контрагентів є внутрішнього виробництва (або такі, що піддалися достатній переробці на території України), а суми податкових накладних не перевищували 10 тисяч гривень податку на додану вартість.

Висновок податкового органу про ввезення придбаного клею на митну територію України або ж відсутність достатньої переробки даного товару на території України будь-якими доказами не підтверджений.

Крім того, до функцій органів державної податкової служби, зазначених у статті 19-1 ПК України, не належить контроль за дотриманням цивільного законодавства та законодавства про підтвердження походження. Тому будь-яка оцінка діяльності платника з точки зору відповідності законодавству, яке не контролюється органами ДПС, без висновків профільних органів не ґрунтується на чинному законодавстві.

Відповідно до статті 185 ПК України об’єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України.

Податкове законодавство не пов’язує визначення об’єкта оподаткування з походженням товарів. Відповідно платники податків не зобов’язані підтверджувати походження товарів під час перевірок.

Відповідно до п. 11 підрозділу 2 розділу ХХ ПК України (у редакції, яка діяла на час спірних правовідносин) податкова накладна, в якій сума податку на додану вартість не перевищує 10 тисяч гривень, не підлягає включенню до Єдиного реєстру податкових накладних. Податкова накладна, виписана при здійсненні операцій з постачання підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України, з 1 січня 2012 року підлягає включенню до Єдиного реєстру податкових накладних незалежно від розміру податку на додану вартість в одній податковій накладній.

Таким чином, податкові накладні згідно норм чинного законодавства, яке діяло на момент здійснення господарських операцій, не підлягали реєстрації в ЄРПН, оскільки сума податку на додану вартість в них не перевищувала 10 тисяч гривень, а товари, що були предметом продажу, не ввозилися на митну територію України.

Посилання відповідача на недостатність трудових ресурсів у контрагентів Позивача безпідставні. В акті перевірки відсутні відомості про наявність чи відсутність трудових ресурсів у даних контрагентів.

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду зазначає, що наявність чи відсутність матеріально-технічної бази у контрагента господарюючого суб’єкта не є передумовою для визначення господарської компетенції останнього і не має правового значення для вирішення питання про наявність наміру сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених угодою, або порушенням платником податку правил оподаткування.

Укладення трудового договору не є єдиним засобом залучення фізичних осіб до виконання необхідних дій у процесі виконання поставки; податкове законодавство не ставить право платника податків на віднесення до витрат та виникнення податкового кредиту в залежність від того, за рахунок яких ресурсів (власних або залучених) здійснюється поставка товару постачальником.

Відсутні підстави для визнання обґрунтованими доводів апелянта про те, що згідно аналізу ланцюга постачання вищевказаних контрагентів по зареєстрованих накладних у ЄДР не встановлено придбання продукції із відповідною номенклатурою, а отже придбана у даних контрагентів продукція не відповідає реалізованій, що свідчить про товарний обрив ланцюга постачання (пересортицю товарів).

З цього приводу колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду зазначає, що чинне законодавство не зобов’язує і не наділяє юридичних осіб правом перевіряти відповідність законодавству та достовірність установчих документів, свідоцтв своїх контрагентів по угодах та достовірність їх підписів. Позивач, як платник податків, діяв у межах діючого законодавства, не відповідає за звітність контрагента, не мав права витребовувати у контрагента документи щодо угод з придбання ним товарів, які в подальшому продавалися позивачу, перевіряти кількість працюючих осіб у контрагента.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об’єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов’язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов’язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Отже, всі витрати господарюючого суб’єкта мають бути здійснені в межах господарської діяльності та підтверджені відповідними первинними документами. Це однаковою мірою стосується як витрат із податку на прибуток, так і сум податкового кредиту з ПДВ.

Водночас, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення прав та обов’язків. Поряд з цими загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлено, що правочин має бути спрямований на настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 цього Кодексу).

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку (ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»). Платник податку самостійно обчислює суму податкового зобов’язання, яку визначає в декларації. До декларації вносяться дані податкового обліку платника окремо за кожний звітний (податковий) період без наростаючого підсумку (пункт 2 розділу ІІІ Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом ДПА України від 25.01.2011 року № 41).

Отже одним із юридичних елементів дійсності правочину є його спрямування на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції. В свою чергу дані бухгалтерського обліку та податкового обліку відображуються у податкових деклараціях платників податків.

Правова підстава для податкового обліку відповідної операції передбачена ст.. 44 ПК України.

З системного аналізу норм ПК України вбачається, що якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, відповідають зазначеним у податкових накладних, податковий кредит покупця вважається підтвердженим податковими накладними, за кмови, що вони не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка видала податкову накладну, містять, зокрема, відомості про придбані товари (роботи, послуги), їх вартість, дату здійснення операції та відповідну суму ПДВ.

Таким чином, наявність порушень податкового законодавства з боку Позивача не підтверджена, у зв’язку з чим відсутні підстави для притягнення його до відповідальності.

Згідно висновків акту перевірки Позивача ТОВ «ЛКПФ» порушено пункти 138.1, 138.2, 138.4, 138.8 ст. 138, підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України та занижено витрати, що враховуються при визначенні об’єкта оподаткування на 2014 рік на загальну суму 6219822,86 грн., що призвело до завищення від’ємного значення об’єкта оподаткування від усіх видів діяльності на суму 5240023 грн., та заниження податку на прибуток, що підлягає до сплати, на суму 4654636 грн.

При цьому, в акті перевірки не зазначено, яким чином проведено розрахунок податку на прибуток, що підлягає до сплати, на суму 4654636 грн. та не досліджено, чи увійшли товари, поставлені контрагентами, щодо відносин з якими проводилась перевірка, до собівартості продукції, яка є об’єктом оподаткування на 2014 рік та чи реалізовані ці товари у звітному періоді.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 ПК України Розділу ІІІ «Податок на прибуток підприємств» ПК України (в редакції, чинній до 01.01.2015 року) витрати, що враховуються при обчисленні об’єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті.

Відповідно до підпункту 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, інші витрати беруться для визначення об’єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Актом податкової перевірки позивача встановлено, що придбані ним ТМЦ за період, за який проводилася перевірка, були використані у власній господарській діяльності (для виробництва картону) і відображені в бухгалтерському обліку.

Апелянт посилається на сумнівність операції з придбання товарів Позивачем у ТОВ «Альдер Груп» у зв’язку з різким стрибком ціни на товари, в порівнянні з тими, за які даний контрагент Позивача придбав товари у ТОВ «Лорін Груп».

Згідно довідки № 42/26-50-22-02 від 05.03.2015 року, складеної головним державним ревізором-інспектором ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС м. Києва, «Про результати проведення зустрічної звірки ТОВ «Альдер Груп» (кодж ЄДРПОУ 38898623) щодо документального підтвердження господарських відносин із платником податків ТОВ «ЛКПФ» (код ЄДРПОУ 38272943), їх реальності та повноти відображення в обліку за період: з 01.11.2014 року по 30.11.2014 року, встановлено, що ТОВ «Альдер Груп» відображено в податковому обліку господарські операції та розрахунки із ТОВ «ЛКПФ» (код ЄДРПОУ 38272943).

Також з даної довідки вбачається, що суб’єкт господарювання, що звірявся, є посередником. Постачальником реалізованої продукції є ТОАВ «Лорін Груп» (код ЄДРПОУ 38898623). ТОВ «Альдер Груп» з ТОВ «Лорін Груп» укладено договір купівлі-продажу від 03.11.2014 року № 0311/2014-ЛГ.

Таким чином, порушень податкового законодавства з боку ТОВ «ЛКПФ» не підтверджено.

Відповідач в апеляційній скарзі зазначає про безпідставне відхилення наданих ним суду першої інстанції доказів – документів про походження придбаного Позивачем у контрагентів товару, а також про відкриття кримінального провадження стосовно посадових осіб ТОВ «ЛКПФ».

Колегія судів Львівського апеляційного адміністративного суду проаналізувала дані документи. В них відсутні будь-які об’єктивні дані, що спростовували б висновки суду першої інстанції (відповіді Волинської ТПП міститься неповний перелік вітчизняних виробників товарів, які були придбані Позивачем у контрагентів; кримінальне провадження порушене за фактом ухилення від сплати податків і на час розгляду справи не завершене).

Також судом апеляційної інстанції відкидаються твердження апелянта про невжиття судом першої інстанції заходів до повного встановлення обставин справи внаслідок не витребування транспортних документів та первинних документів, які б підтверджували реальність спірних господарських операцій. Фактам відсутності у ТОВ «ЛКПФ» документів про перевезення товарів, а також достатності наданих ним первинних бухгалтерських документів, на підставі яких був сформований податковий облік підприємства, колегія суддів давала оцінку вище.

Посилання апелянта на пов’язаність між собою засновником та адресою розташування ряду контрагентів Позивача не свідчать про нереальність досліджуваних господарських операцій чи про будь-яке порушення податкового законодавства.

Відтак, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не відповідають законодавству України та не можуть бути підставою для її задоволення.

З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції відповідає обставинам справи, наявним в ній доказам, прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для її скасування колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 160 ч. 3, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд –

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Луцької об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області залишити без задоволення.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 19.06.2015 року у справі № 803/1104/15-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В.С. Затолочний

Судді В.М. Каралюс

З.М. Матковська

Повний текст виготовлено 07.09.2015 року