Справа № 2-а-5390/10/2270
Суддя: Фелонюк Д.Л.
Дата ухвалення: 2010-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-5390/10/2270/10
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2010 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд

в складі:головуючого-суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
за участі:представника позивача - ОСОБА_3 представника відповідача - ОСОБА_4 за довіреністю 08.06.10р. №5845/9/10-031

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 до Красилівської міжрайонної державної податкової інспекції про скасування податкових повідомлень-рішень № /0, №/0 від 02.04.2010р., №/1, № /1 від 30.04.2010р., №/2, №/2 від 22.06.2010р., №/3 №/3 від 28.07.2010 року, -

У судовому засіданні проголошено вступну і резолютивну частини постанови згідно ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України.

ВСТАНОВИВ:

Приватний підприємець Пилип»юк ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до Красилівської міжрайонної державної податкової інспекції про скасування податкових повідомлень-рішень №/3, №/3 від 28.07.2010 року, якими позивачеві визначене податкове зобовязання з податку на додану вартість в сумі 43893 грн., в тому числі за основним платежем в сумі 29262 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 14631 грн., з податку з доходів фізичних осіб в сумі 20906,85 грн. (за основним платежем). З висновками відповідача позивач не погоджується, зазначає, що вони не відповідають дійсним обставинам справи та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Позивач зазначає, що 09.01.2009 року та 05.05.2008 року на підставі укладених договорів купівлі-продажу між ним та ПП ОСОБА_7 було вчинено господарські операції за якими він купив в ПП ОСОБА_7 товар (у тому числі: запасні частини для автотракторної спецтехніки, масла, супутні товари) на загальну суму 139379 грн.. Вказує на те, що кількість та ціна товару зазначається у видаткових накладних, які є невід»ємною частиною договорів, поставка товару здійснювалась на умовах самовивозу (власним автомобілем Форт транзит ВХ3621АМ) до орендованого складу. Факт отримання товару, крім податкових та видаткових накладних, підтверджується також актами приймання-передачі запасних частин (товару). В подальшому товар реалізовувся іншим контрагентам, про що свідчать податкові та видаткові накладні на кожну одиницю товару. Зазначає, що жодним законом не передбачено його обовязку перевіряти виробничі потужності контрагента та його відносини щодо сплати податків (ст.61 Конституції України встановлено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер).

В судовому засіданні повноважним представником позивача заявлено клопотання про збільшення позовних вимог, а саме просить суд скасувати податкові повідомлення-рішення №/0 та №/0 від 02.04.2010р., №/1 та №/1 від 30.04.2010р., №/2 та №/2 від 22.06.2010р.. Представник відповідача не заперечує, щодо заявленого уточнення. Дане клопотання приймається судом.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, з врахуванням збільшення, та підтвердив обставини на які посилається у позовній заяві, просить суд задоволити позовні вимоги, в повному обсязі. Зазначив, що господарські операції по придбанню в ПП ОСОБА_7 товару підтверджена належно оформленими первинними документами на підставі яких у бухгалтерському та податковому обліку фіксується та підтверджується факт здійснення господарської операції. На думку позивача зазначені податкові повідомлення-рішення є незаконними, оскільки базуються на необґрунтованих висновках документальної планової виїзної перевірки з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства по взаємовідносинах з ПП ОСОБА_7 щодо нікчемності договорів купівлі-продажу від 09.01.2009 року та 05.05.2008 року, укладених між позивачем та ПП ОСОБА_7 товару (у тому числі: запасні частини для автотракторної спецтехніки, масла, супутні товари).

Представник відповідача позовні вимоги не визнає, рахує їх безпідставними як такими, що суперечать діючому законодавству України. В письмових запереченнях вказує на те, що згідно отриманої інформації ДПІ у м.Хмельницькому проведено планову документальну перевірку позивача за період з 01.10.06р. по 30.09.09р., якою встановлено, що договори купівлі-продажу та контракти укладені між ПП ОСОБА_7 та ПП Пилип»юком О.В. не спричинили реального настання наслідків, поставки товарів по договорах не проводились, у ПП ОСОБА_7 відсутні трудові ресурси, основні та механічні засоби для здійснення господарської діяльності, праця найманих працівників не використовувалась, складські приміщення не орендувались та транспортних засобів у власності немає.

Зазначає, що при поданні податкових декларацій по податку на додану вартість за жовтень 2008 року грудень 2009 р. позивачем на підставі податкових накладних, отриманих від ПП ОСОБА_7 безпідставно віднесено суму ПДВ в розмірі 29262 грн. по операціях фактичне здійснення яких перевіркою не встановлено, що призвело до завищення суми податкового зобовязання, яке підлягає сплаті до бюджету. Перевіркою донараховано 20906,85 грн. податку з доходів фізичних осіб та 29262 грн. ПДВ. Вказує на те, що відповідно до п.1 та 5 ст.203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до п.1 та 2 ст.215 підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу, недійсним є правочин якщо його недійсність встановлена Законом (нікчемний правочин), у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Операції по взаємовідносинах позивача з ПП ОСОБА_7 не мали реального характеру здійснення купівлі-продажу товарів.

Заслухавши представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в її взаємному звязку і сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню на підставі наведеного нижче.

Судом встановлено, що платник податків - фізична особа, як підприємець Пилип»юк ОСОБА_6 зареєстрований в Красилівській районній державній адміністрації 25.12.2003 року, свідоцтво про державну реєстрацію серії ВОО №566901, номер запису про державну реєстрацію 0001090, на податковому обліку в Красилівській МДПІ перебуває з 25.12.2003р. №302, зареєстрований як платник ПДВ свідоцтво від 12.01.2004 року. Суб»єкт підприємницької діяльності Пилип»юк О.В. з 01.10.2008р. по 31.12.2009р. здійснював господарську діяльність на загальній системі оподаткування та був платником ПДВ, податку з доходів найманих працівників, податку з доходів фізичних осіб суб»єктів підприємницької діяльності.

Основними видами діяльності позивача є: роздрібна торгівля іншими непродовольчими товарами, не віднесеними до інших групувань; інші види оптової торгівлі.

В період часу з 09.03.2010р. по 22.03.2010р. працівниками Красилівської міжрайонної державної податкової інспекції на підставі ст.11 Закону України від 4.12.1990р. №509-ХІІ «Про державну податкову службу в Україні», відповідно до направлення від 09.03.2010р. №46, відповідно до плану-графіка проведення документальних перевірок субєктів господарювання проведена документальна планова виїзна перевірка фінансово-господарської діяльності з питань дотримання Пилип»юком ОСОБА_6 вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2008р. по 31.12.2009р..

За результатами перевірки відповідачем складено акт №134/17- від 25.03.2010 року, відповідно до висновків акту, перевіркою встановлено порушення вимог ст.13 Декрету КМ України «Про прибутковий податок з громадян» №13-92 від 26.12.1992р. із змінами та доповненнями в результаті чого встановлено заниження сукупного оподатковуваного доходу на загальну суму 139379,00 грн., а саме в 4-му кварталі 2008р. на суму 30577,00 грн., в 1-му кварталі 2009р. на суму 13180,00 грн., в 3-му кварталі 2009р. на суму 61221,00 грн., в 4-му кварталі 2009р. на суму 34401,00 грн. в результаті включення до складу валових витрат коштів, які сплочені згідно договорів (які не спрямовані на реальні настання правових наслідків, що обумовлені ними (п.5 ст.203 ЦК України) СПД фізичній особі ОСОБА_7; пп.7.4.4, пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997р. №168/97-ВР із змінами та доповненнями в результаті чого встановлено заниження чистої суми зобовязань з податку на додану вартість всього у сумі 29262,00 грн., в тому числі: за жовтень 2008р. в сумі 5600 грн., за листопад 2008р. в сумі 515,00 грн., за січень 2009р. в сумі 2636,00 грн., за липень 2009р. в сумі 2800,00 грн., за серпень 2009р. в сумі 9444,00 грн., за вересень 2009р. в сумі 1073,00 грн., за жовтень 2009р. в сумі 3994,00 грн., за листопад 2009р. в сумі 1823,00 грн., за грудень 2009р. в сумі 1377,00 грн..

На підставі висновків акту перевірки прийнято податкові повідомлення-рішення Красилівської міжрайонної державної податкової інспекції від 02.04.2010 року №/0, яким позивачеві визначене податкове зобовязання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 20906,85 грн. та №/0, яким позивачеві визначене податкове зобовязання з податку на додану вартість в сумі 43893 грн., в тому числі за основним платежем в сумі 29262 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 14631 грн..

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями, позивач оскаржив їх в адміністративному порядку, однак податкові повідомлення-рішення залишено без змін, а скарги без задоволення, в звязку з чим ПП Пилип»юком О.В. оскаржено їх в судовому порядку.

Підставою для визначення податкових зобовязань з податку на додану вартість є викладені в акті документальної планової виїзної перевірки висновки відповідача щодо включення до складу податкового кредиту суми податку у звязку з придбанням товарів у ПП ОСОБА_7, які не призначаються для їх використання в господарській діяльності платника. Щодо податку з доходів фізичних осіб, то відповідно до висновків відповідача позивачем за період з 01.10.08р. по 31.12.2009р. відображених у деклараціях про доходи, безпосередньо повязаних з одержанням доходу та документально підтверджених, з даними про суми витрат, визначеними в ході перевірки, встановлено розбіжність в сумі 139379 грн., в результаті включення до складу валових витрат коштів, які сплочені згідно договорів СПД-фізичній особі ОСОБА_7. Зазначено, що для подальшої роботи ДПІ у м.Хмельницькому надано результати перевірки СПД фізичної особи ОСОБА_7, відповідно до яких встановлено, що договора купівлі-продажу, укладені ФОП ОСОБА_7 з позивачем не спричинили реального настання наслідків всупереч п.5 ст.203 Цивільного кодексу України. Поставки товарів по зазначених договорах не проводились в порушення ст.875, 877, 879 ЦК України. У ФОП ОСОБА_7 відсутні необхідні умови для здійснення господарської діяльності, а саме: відсутні трудові ресурси, основні та механічні засоби для здійснення господарської діяльності. Зазначені операції не містять у своїй суті господарської діяльності та відповідно до пп.1,2 ст.215, пп.1,2 ст.203 ЦК України є нікчемними і в силу ст.216 ЦК України не створюють юридичних наслідків, крім тих, що повязані з їх недійсністю. Згідно п.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин), у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно п.1 ст.215 підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу. Згідно ст.203 зміст правочину не може суперечити цьому кодексу , іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Завданням адміністративного судочинства, згідно ч.1 ст.2 КАС України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Досліджуючи правомірність вищезазначених висновків відповідача щодо порушення позивачем вимог ст.13 Декрету КМ України «Про прибутковий податок з громадян» судом встановлено наведене нижче.

Із 01 січня 2004 року набрав чинність Закон України "Про податок з доходів фізичних осіб", відповідно до пункту 22.10 статті 22 якого визнано таким, що втратив чинність, Декрет Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року N 13-92 "Про прибутковий податок з громадян", крім розділу IV у частині оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю, який застосовується з урахуванням положень пункту 9.12 статті 9 цього Закону та діє до набрання чинності спеціальним законом з питань оподаткування фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності.

Згідно із п.п. 9.12.2 п. 9.12 ст. 9 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" якщо фізична особа - суб'єкт підприємницької діяльності або фізична особа, яка сплачує ринковий збір, отримує інші доходи, ніж визначені у підпункті 9.12.1 цього пункту, то такі доходи оподатковуються за загальними правилами, встановленими цим Законом для платників податку, що не є такими суб'єктами підприємницької діяльності.

Відповідно до статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною державною податковою інспекцією України за погодженням з Міністерством економіки України та Державним комітетом України по сприянню малим підприємствам та підприємництву. До складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України "Про оподаткування прибутку підприємств".

Пунктом 5.1. статті 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств встановлено, що валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

До складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у звязку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 5.7 цієї статті (підпункт 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону).

Згідно з підпунктом 11.2.1. п.11.2. ст.11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» датою збільшення валових витрат виробництва (обігу) вважається дата, що припадає на податковий період, протягом якого відбувається одна з подій, що сталася раніше: або дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на оплату товарів (робіт, послуг), а в разі їх придбання за готівку день їх видачі з каси платника податку; або дата оприбуткування платником податку товарів, а для робіт (послуг) дата фактичного отримання платником податку їх результатів.

Відповідно до п.1.32 ст.1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств господарська діяльність - будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою. Під безпосередньою участю слід розуміти зазначену діяльність особи через свої постійні представництва, філіали, відділення, інші відокремлені підрозділи, а також через довірену особу, агента або будь-яку іншу особу, яка діє від імені та на користь першої особи.

Додатком 7 Інструкції про прибутковий податок з громадян (в редакції наказу Державної податкової адміністрації України від 14.02.2001 р. N 53) до податкової декларації за звітний податковий період, включаються тільки прямі валові витрати і суми амортизаційних відрахувань, що відповідають фактичній сумі отриманого в цьому періоді валового доходу в будь-якій формі від визначеного виду діяльності та підтверджені документально.

Судом встановлено, що відповідно до договорів купівлі-продажу товару (у тому числі: запасні частини для автотракторної спецтехніки, масла, супутні товари) від 05.05.2008р. та 09.01.2009р. ПП ОСОБА_7 зобовязався передати ПП Пилип»юку О.В. товар (у тому числі: запасні частини для автотракторної спецтехніки, масла, супутні товари) (п.п.1.1 договору) в асортименті (за номенклатурою), кількістю та цінами згідно видаткових накладних, які є невід»ємною частиною договору. Загальна сума договору складає орієнтовано 100000 грн.. Пунктом 3.1 договору визначено, що оплата товару здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця або готівковими коштами шляхом внесення відповідних грошових коштів в касу банку продавця. За змістом п.4 договору продавець передає покупцеві товар окремими партіями на умовах самовивозу EXW склад продавця в м.Хмельницькому із наявного в продавця асортименту та кількості на протязі 10 робочих днів з моменту надходження замовлення від покупця. Датою передачі (придбання) товару є дата виписки видаткової накладної.

На виконання договорів від 05.05.2008р. та 09.01.2009р. ПП ОСОБА_7 передав позивачеві товар на загальну суму 139379 грн..

Факт поставки підтверджується актами приймання-передачі запасних частин (товару), накладними та податковими накладними, оформленими продавцем (ПП ОСОБА_7В.) на кожну поставку товару.

Отримавши податкову та видаткову накладні, які підтверджують факт поставки товару, позивач відносив витрати на придбання товару до валових витрат звітного періоду, а податок на додану вартість в ціні товару до податкового кредиту звітного періоду.

За змістом пп.7.2.3 п.7.2 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» податкова накладна є звітним податковим і одночасно розрахунковим документом, який складається у момент виникнення податкових зобовязань продавця.

Таким чином, платник податку покупець має право збільшити валові витрати після оприбуткування товарів або перерахування коштів постачальнику товару.

Факт оприбуткування позивачем придбаних від ПП ОСОБА_7 товару є перерахування коштів постачальнику товару, що не заперечується відповідачем та підтверджується дослідженими в судовому засіданні податковими накладними.

Факт використання зазначеного товару у власній господарській діяльності позивача підтверджується видатковими накладними та податковими накладними про подальший продаж товару контрагентам та поясненнями представників.

Приписами ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Судом встановлено та підтверджено актом перевірки, що господарські операції з купівлі-продажу товару від ПП ОСОБА_7 спричинили зміни в структурі активів та зобовязань позивача (як підстава для оплати товару). Розрахунок проводився у безготівковій формі та його проведення не заперечується відповідачем.

Отже, дослідивши всі наявні докази у справі у їх сукупності, суд вважає, що наявність у позивача податкових накладних, оформлених з дотриманням вимог чинного законодавства, виданих продавцем товару ПП ОСОБА_7, є достатньою підставою для віднесення витрат на придбання товару на загальну суму 139379 грн. до валових витрат за період з жовтня 2008р. по грудень 2009р..

При цьому, суд відхиляє, як необґрунтовані, доводи відповідача щодо нікчемності договорів купівлі-продажу товару (у тому числі: запасні частини для автотракторної спецтехніки, масла, супутні товари) від 05.05.2008р. та 09.01.2009р. укладених з ПП ОСОБА_7, відсутності реальних наслідків його виконання та посилання відповідача на висновки ДПІ у м.Хмельницькому що зазначені правочини мають ознаки нікчемності.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, для якого законом не встановлена обовязкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їх волю до настання відповідних правових наслідків.

Підставою недійсності правочину (ст. 215 ЦК України) є недодержання в момент вчинення правочину у стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Нікчемним зокрема є правочин, який порушує публічний порядок (ч.2 ст.228 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, автономної республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Статтею 665 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В ході судового розгляду судом не встановлено та не доведено відповідачем невідповідності змісту договорів купівлі-продажу від 05.05.2008р. та 09.01.2009р. вимогам цивільного законодавства.

Судом також не встановлено та не доведено відповідачем, що укладаючи договора, позивач та його контрагент ПП ОСОБА_7 діяли з метою, яка суперечила інтересам держави та суспільства.

Навпаки, досліджені судом докази свідчать про те, що сторони договору: позивач та його контрагент не тільки вчинили всі дії, необхідні для забезпечення реального виконання договорів, а й виконали договора. Зазначене підтверджується первинними документами, оформленими сторонами з дотриманням вимог ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та звітність в Україні», які свідчать про отримання позивачем товару, їх оплату та використання в господарській діяльності. Результати цієї операції відображені позивачем в бухгалтерському та податковому обліку.

Судом встановлено, що субєкт підприємницької діяльності ОСОБА_7 на підставі рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради зареєстрований як субєкт підприємницької діяльності без створення юридичної особи 04.03.1997 року, про що зроблено запис у журналі обліку реєстраційних справ за №1011499; на податковому обліку в ДПІ у м.Хмельницькому перебуває з 01.02.1997 року; зареєстрований платником ПДВ свідоцтво від 19.02.2007р. №100023009; основними видами діяльності є : будівництво будівель, роздрібна торгівля залізними виробами, фарбами та склом, посередництво в торгівлі товарами широкого асортименту.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на відсутність товарно-транспортних накладних як на підставу нікчемності договорів купівлі-продажу, оскільки за змістом договорів купівлі-продажу продавець передає покупцеві товар окремими партіями на умовах самовивозу. Позивачем зазначено, що товар перевозився від ПП ОСОБА_7 власним автотранспортом Форд Транзіт VPHA4 ВХ3621АМ (вантажопасажирський) (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу САА220380) до орендованих приміщень (договір оренди №1-01/10 від 1.12.2009р., від 01.08.2008р.).

За змістом до п.2 ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» зі змінами та доповненнями фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий примірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факт здійснення господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення.

Таким чином, товарно-транспортна накладна є не єдиним первинним документом, який засвідчує факт поставки. Факт поставки підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Крім того, висновки ДПІ у м.Хмельницькому що угоди укладені та такі, що виконувались протягом перевіряє мого періоду ФОП ОСОБА_7 з замовниками послуг не спричиняють реального настання правових наслідків є нікчемними не тягнуть за собою недійсність договорів купівлі-продажу від 05.05.2008р. та 09.01.2009р. та не позбавляє правового значення виданих за такими господарськими операціями податкових накладних.

Судом встановлено, що в подальшому товар придбаний відповідно до договорів купівлі-продажу 05.05.2008р. та 09.01.2009р від ПП ОСОБА_7 було продано іншим контрагентам (ТОВ «Аверс-транзит», ТОВ «Будівельна компанія «Поділля-Трансбуд», ТОВ «Агро-Союз-Рівне», ПП «Поділля автозапчастина», ПП Пилип»юк О.В., ДП «Цукровик Поділля» СП «Волочиський цукровий завод», ДП «Лидер», ФГ «Лім», Буське УВГ, Луцьке міжрайонне управління водного господарства та ін..), що підтверджується видатковими накладними, податковими накладними.

З огляду на частину 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено порушення позивачем вимог статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян".

Таким чином, податкові повідомлення-рішення Красилівської МДПІ від 02.04.2010 року № /0, від 30.04.2010 року №/1, від 22.06.2010 року №/2, від 28.07.2010 року №/3, якими визначено податкове зобовязання по податку з доходів фізичних осіб в сумі 20906,85 грн. є протиправними та підлягають скасуванню.

Досліджуючи правомірність висновків відповідача щодо порушення позивачем вимог пп.7.4.4, пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» та завищення податкового кредиту судом встановлено наведене нижче.

Судом встановлено, що позивачем віднесено до складу податкового кредиту суми податку в звязку з придбанням товарів у ОСОБА_7 на загальну суму 29262 грн.

Згідно п. 1.7 ст. 1 Закону України „Про податок на додану вартість", податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Підпунктом 7.4.1 ст.7 цього Закону визначено, що податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пп.7.2.6 п.7.2 ст.7 Закону 7.2.6. податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Крім того, у підпункті 7.4.5 статті 7 Закону України „Про податок на додану вартість" зазначено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

При цьому п.п. 7.2.1 ст.7 зазначеного Закону визначено, що податкова накладна повинна містити: порядковий номер і дату виписування податкової накладної; назву юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; податковий номер платника податку (продавця та покупця); місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм); повну назву отримувача; ціну продажу без врахування податку; ставку податку та відповідну суму податку в цифровому значенні; загальну суму коштів, шо підлягають сплаті з урахуванням податку. Відсутність хоча б одного з цих реквізитів позбавляє покупця права на включення до податкового кредиту витрат зі сплати податку на додану вартість на підставі такої накладної. Датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається: дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

А відповідно до п.п. 7.2.4 п.7.2 ст.7 Закону, встановлено, що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону. Досліджені судом докази, свідчать, що на час здійснення господарських операцій (за якими податкова інспекція не визнала обґрунтованим віднесення позивачем до податкового кредиту сум ПДВ) ПП ОСОБА_7 був включений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, мав свідоцтво про реєстрацію платника ПДВ. За таких обставин покупець не може нести відповідальність ні за несплату податків продавцем, ні за можливу недостовірність відомостей про нього, наведених у зазначеному реєстрі, за умови необізнаності щодо неї.

У п.1.3 ст.1 Закону України «Про податок на додану вартість» платника податку визначено як особу, яка згідно із цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем, або особу, яка імпортує товари на митну територію України.

Згідно з п. 10.2 ст. 10 того самого Закону платники податку, визначені у підпунктах "а", "в", "г", "д" п. 10.1 цієї статті, відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту і своєчасність його внесення до бюджету відповідно до закону.

Таким чином, як випливає з вищенаведеного, сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі в разі ухилення від сплати) при фактичному здійсненні господарської операції не впливає на податковий кредит покупця та на його право на включення витрат на придбання товару до валових витрат.

З огляду на ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено факт наявності порушення позивачем п.п. 7.4.4, пп.7.4.1 п. 7.4 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість".

Беручи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що податкові повідомлення-рішення Красилівської МДПІ від 02.04.2010 року №/0, від 30.04.2010 року №/1, від 22.06.2010 року №/2 та від 28.07.2010 року №/3, якими позивачу визначено податкове зобовязання по податку на додану вартість в сумі 43893 грн., з них за основним платежем 29262 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 14631 грн., не ґрунтується на вимогах законодавства України та винесені без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому є протиправними та підлягають скасуванню.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст.86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 6, 7, 8, 9, 11, 14, 49, 51, 71, 86, 104, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 до Красилівської міжрайонної державної податкової інспекції про скасування податкових повідомлень-рішень №/0, №/0 від 02.04.2010р.; №/1, №/1 від 30.04.2010р.; №/2, №/2 від 22.06.2010р.; №/3 №/3 від 28.07.2010 року задовольнити.

Скасувати податкові повідомлення-рішення Красилівської міжрайонної державної податкової інспекції №/0, №/0 від 02.04.2010р.; №/1, №/1 від 30.04.2010р.; №/2, №/2 від 22.06.2010р.; №/3 №/3 від 28.07.2010 року.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Хмельницький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови виготовлено 22 жовтня 2010 року

Суддя ОСОБА_1