Справа № 810/3065/14
Суддя: Борисюк Л.П.
Дата ухвалення: 2015-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/3065/14 Головуючий у 1-й інстанції: Лисенко В.І. Суддя-доповідач: Борисюк Л.П.
У Х В А Л А

Іменем України

08 вересня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді суддів за участю секретаря представників позивача представника відповідачаБорисюк Л.П., Петрика І.Й., Собківа Я.М Приходько К.М. Лучковського О.В., Сич М.В. Литвиненка С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області на постанову Київського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Шляхово-будівельне управління №41» до Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2015 року ПАТ «Шляхово-будівельне управління №41» звернулося до Київського окружного адміністративного суду із позовом до Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 17.04.2014 №, №, №.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2015 року позов задоволено.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 17.04.2014 №, №, №.

Відповідач, не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що оскаржувана постанова суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а саме, судом першої інстанції неповно з'ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, в зв'язку з чим просить скасувати постанову суду та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, свідків, які з'являлися в судові засідання 29 липня 2015 року та 04 серпня 2015 року, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «Шляхово-будівельне управління №41» є юридичною особою, що зареєстрована розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 11.07.1994 №895, перебуває на обліку в ДПІ Києво-Святошинського району Київської області.

Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість від 06.08.1997 №13811067, виданого ДПІ у Києво-Святошинському районі Київської області, позивач є платником податку на додану вартість та платником податку на прибуток на загальних підставах.

Згідно Ліцензії від 07.08.2009 серії АВ №475565, виданої Держархбудінспекцією 10.08.2009, основним видом діяльності ПАТ «Шляхово-будівельне управління №41» є будівництво доріг та автострад.

В період з 21.03.2014 по 25.03.2014 ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області було проведено документальну невиїзну позапланову перевірку ПАТ «Шляхово-будівельне управління №41» () з питань дотримання вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з ТОВ «Єво-Профіт» () за травень 2012 року та серпень 2013 року.

В ході проведення перевірки податковим органом встановлено порушення позивачем вимог:

- пунктів 185.1, статті 185 та пункту 188.1 статті 188, пункту 198.2, пункту 198.3, пункту 198.6 статті 198, пункту 200.1, пункту 200.2 статті 200 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податку на додану вартість, яка підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету на загальну суму 1 216 333,00 грн., в тому числі за травень 2012 року на суму 999 970,00 грн. та серпень 2013 року на суму 216 363,00 грн.;

- підпункту 14.1.27, підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14, підпункту 138.1.1 пункту 138.1, пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податку на прибуток, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету за I півріччя 2012 року (II квартал 2012 року) на загальну суму 1 049 969,00 грн. та до завищення від'ємного значення суми податку на прибуток за звітний (податковий) період за 2013 рік на суму 205 545,00 грн.

За результатами проведеної перевірки відповідачем складено Акт перевірки від 25.03.2014 №129/22-03/05416886 на підставі якого прийнято податкові повідомлення-рішення від 17.04.2014:

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 1 824 500,00 грн. (за основним платежем 1 216 33,00 грн., за штрафними санкціями 608 167,00 грн.);

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 1 574 954,00 грн. (за основним платежем 1 049 969,00 грн., за штрафними санкціями 524 985,00 грн.);

- №, яким позивачу зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 205 545,00 грн. (штрафні санкції не нараховувались).

Позивач заперечує правомірність вказаних податкових повідомлень-рішень у зв'язку з чим, просить визнати їх протиправним та скасувати з підстав невідповідності нормам чинного законодавства.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем були надані всі первинні документи, які фіксують факт здійснення господарської діяльності.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, а також права та обов'язки платників податків і зборів, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються Податковим кодексом України, який вступив в силу з 01.01.2011 року (далі по тексту - ПК України).

Згідно з п.п. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку (пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 цього Кодексу).

Згідно абз. 1 п. 138.2 ст. 138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати валові витрати у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, валові витрати. При цьому неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

Крім цього, відповідно до підпункту «а» п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

В силу п. 198.2 ст. 198 цього Кодексу, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з безпосереднім придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 201.8 ст. 201 ПК України встановлено, що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 ПК України, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

З наведеного вбачається, що умовою для виникнення у платника податку права на формування податкового кредиту є придбання платником податків товарів (послуг) для використання їх в своїй господарській діяльності. Підставою для виникнення такого права є податкова накладна, виписана контрагентом платника податків, який зареєстрований як платник податку на додану вартість.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Із системного аналізу положень цих норм законодавства України вбачається, що податковий кредит є правом платника податку щодо зменшення податкових зобов'язань звітного періоду, яке виникає виключно за наявності податкових накладних. Закон забороняє включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених у складі ціни придбання товарів (робіт, послуг), якщо ці суми не підтверджені податковими накладними, та передбачає відповідальність платника податків за порушення цих вимог у вигляді фінансових санкцій.

Отже, виникнення права платника податку на податковий кредит є наслідком фактичного проведення господарської операції, яка є об'єктом оподаткування податком на додану вартість, за наявності первинних документів.

Також, в інформаційному листі Вищого адміністративного суду України №742/11/13-11 від 02.06.2011 р. зазначено, що судам належить звертати особливу увагу на дослідження обставин реальності здійснення господарських операцій платника податку, на підставі яких таким платником були сформовані дані податкового обліку. При цьому приймати на підтвердження даних податкового обліку можна лише достовірні первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати рух активів у процесі здійснення господарської операції.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що умовою для виникнення у платника податку права на формування податкового кредиту є придбання платником податків товарів (послуг) для використання їх в своїй господарській діяльності.

Вивченням матеріалів справи колегією суддів встановлено, що в квітні 2011 року між ПАТ «Шляхово-будівельне управління №41» та ТОВ «Єво-Профіт» був укладений Договір купівлі-продажу від 04.07.2011 №2-2011ПГ, відповідно до умов якого продавець (ТОВ «Єво-Профіт») брав на себе зобов'язання передати у власність покупцю товар, а саме: ґрунт рослинний, пісок річковий, пісок яровий (т.1 а.с.51).

Відповідно до підпункту 3.2 Договору, поставка товару може здійснюватися, як транспортом «покупця» (самовивозом), так і транспортом «продавця» за взаємною домовленістю сторін.

Згідно з пунктами 2.1, 2.2 Договору, якість товару, що поставляється має відповідати Державним стандартам, технічним умовам та підтверджуватись сертифікатами якості. Кількість товару, найменування та інші дані про товар, визначаються заявками покупця на відвантажування товару. Загальна кількість товару визначається після закінчення строку дії договору на підставі видаткових накладних.

На підтвердження дійсної поставки товарів позивачем надано копії податкових накладних від 03.05.2012 №1, від 04.05.2012 №2, від 05.05.2012 №3, від 06.05.2012 №4, від 07.05.2012 №5, від 24.05.2012 №6, від 25.05.2012 №7, від 26.05.2012 №8, від 28.05.2012 №9, від 29.05.2012 №10, від 30.05.2012 №11, від 31.05.2012 №12, копії видаткових накладних від 03.05.2012 №РН-0000039, від 04.05.2012 №РН-0000040, від 05.05.2012 №РН-0000041, від 06.05.2012 №РН-0000042, від 07.05.2012 №РН-0000043, від 24.05.2012 №РН-0000044, від 25.05.2012 №РН-0000045, від 26.05.2012 №0000046, від 28.05.2012 №0000047, від 29.05.2012 №0000048, від 30.05.2012 №РН-0000049, від 31.05.2012 №0000050, копію банківської виписки за особовим рахунком 9965 за період з 31.05.2012 по 31.05.2012, сертифікат відповідності серії ВВ№462779, журнали проводок за травень 2012 року (т.1 а.с.23-50, 116, 119-121).

За здійсненою господарською операцією, позивачем віднесено до податкового кредиту суму 999 970,00 грн. та сформовано до валових витрат суму у розмірі 4 999 850,00 грн. на підставі виписаних ТОВ «Єво-Профіт» податкових накладних.

У серпні 2012 року між ТОВ «Єво-Профіт» та ПАТ «Шляхово-будівельне управління №41» був укладений Договір купівлі-продажу від 20.08.2012 №20/08-2012Щ, відповідно до умов якого продавець (ТОВ «Єво-Профіт») брав на себе зобов'язання передати у власність покупцю товар (Щебінь ЩПС-7 М-40) (а.с.78).

Відповідно до підпункту 3.2 Договору, поставка товару може здійснюватися, як транспортом «покупця» (самовивозом), так і транспортом «продавця» за взаємною домовленістю сторін.

Згідно із пунктами 2.1, 2.2 Договору, якість товару, що поставляється має відповідати Державним стандартам, технічним умовам та підтверджуватись сертифікатами якості. Кількість товару, найменування та інші дані про товар, визначаються заявками покупця на відвантажування товару. Загальна кількість товару визначається після закінчення строку дії договору на підставі видаткових накладних.

На підтвердження дійсної поставки товарів позивачем надано копії податкових накладних від 06.08.2013 №5, від 08.08.2013 №8, від 13.08.2013 №9, від 22.08.2013 №25, від 21.08.2013 №24, від 21.08.2013 №22, від 19.08.2013 №18, від 20.08.2013 №20, копії рахунків фактур від 22.08.2013 №СФ-0000048, від 21.08.2013 №СФ-0000047, від 21.08.2013 №СФ-0000045, від 19.08.2013 №СФ-0000038, від 20.08.2013 №СФ-0000039, копії видаткових накладних від 22.08.2013 №РН-0000059, від 21.08.2013 №РН-0000058, від 21.08.2013 №РН-0000057, від 19.08.2013 №РН-0000054, від 20.08.2013 №РН-0000055, від 08.08.2013 №РН-0000047, від 14.08.2013 №РН-0000048, від 06.08.2013 №РН-0000046, копію банківської виписки по особовим рахункам за 13.08.2013, копію банківської виписки по особовим рахункам за 22.08.2013, сертифікат відповідності серії ВВ №458591, серії ВІ №017361, журнали проводок за серпень 2013 року (т.1 а.с.52-77, 117,118, 134-145).

За здійсненою господарською операцією, позивачем віднесено до податкового кредиту суму 216 363,04 грн. та сформовано валові витрати у розмірі 1 081 815,00 грн. на підставі виписаних ТОВ «Єво-Профіт» податкових накладних.

Вказаний товар був використаний підприємством у своїй діяльності, а саме для виконання робіт по влаштуванню під'їзних доріг залізнично-автомобільного мостового переходу через річку Дніпро у місті Києві на залізничній ділянці Київ-Московський-Дарниця та для реконструкції під'їзних шляхів до автовокзалу по Великій Кільцевій дорозі у Голосіївському районі міста Києва.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача пояснив, що товар перевозився транспортом контрагента на підставі заявок покупця, сертифікатів відповідності та видаткових накладних. Товар відвантажувався безпосередньо на об'єкти будівництва ПАТ «Шляхово-будівельне управління №41».

Представник відповідача звернув увагу суду на те, що підписи на видаткових накладних неможливо ідентифікувати, що ставить під сумнів наявність повноважень у таких осіб.

На спростування вищезазначених тверджень, представником позивача було надано до суду довідку від 21.07.2014 та копії особових карток працівників товариства ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (т.1 а.с.162-164), відповідно до яких, вищезазначені особи, які підписували видаткові накладні, є матеріально-відповідальними особами ПАТ «Шляхово-будівельне управління №41».

Крім цього, в судових засіданнях суду апеляційної інстанції, які відбулися 29 липня та 04 серпня 2015 року було допитано в якості свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_8 та ОСОБА_12, які на час виконання умов вищевказаних договорів працювали у позивача та які пояснили, що поставка щебеню та піску здійснювалася цілодобово безпосередньо на об'єкти будівництва позивача транспортними засобами постачальника ТОВ «Єво-Профіт» (автомобілями з вантажопідйомністю по 30-40 тонн), товар використовувався для будівництва переходу через річку Дніпро у місті Києві на залізничній ділянці Київ-Московський-Дарниця та для реконструкції під'їзних шляхів до автовокзалу по Великій Кільцевій дорозі у Голосіївському районі міста Києва, на самому об'єкті будівництва проводилися звірки поставленого товару по кількості рейсів, постачальник на кількість звіреного матеріалу виписував видаткову накладну, яка передавалася в бухгалтерію позивача.

Колегія суддів також звертає увагу, що відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні затверджених Наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997, товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу, а товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Згідно із п. 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7 вказаних правил, основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля. Дорожній лист вантажного автомобіля є документом, без якого перевезення вантажів не допускається. Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля. Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри. Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається Перевізнику.

Разом з тим, вказані правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку валових витрат платників податку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому, документи обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що факт придбання товарів ПАТ «Шляхово-будівельне управління №41» та оплата їх вартості позивачем підтверджується документально, господарські операції належним чином відображено у податковому обліку та податковій звітності позивача; право на формування податкового кредиту та віднесення до валових витрат сум коштів, сплачених контрагенту за поставлений товар підтверджується копіями податкових накладних, видаткових накладних, рахунків-фактур, банківських виписок, сертифікатів відповідності про якість поставленого товару, заявок покупця на відвантаження товару.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що в природі не існує автомобілів з вантажопідйомністю, яка б дозволила при спірних господарських відносинах здійснити поставку 12 тисяч 220 тонн щебеню за одне перевезення, колегія суддів оцінює критично, оскільки перевезення товарів здійснювалося не за один раз, а декількома автомобілями з вантажопідйомністю по 30-40 тонн кожний та протягом всієї доби.

Крім цього, заперечуючи проти вимог поданого адміністративного позову, відповідач також посилається на дані Акту ДПІ у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів міста Києва від 11.12.2013 №2273/2207/37146372 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Єво-Профіт» щодо підтвердження господарських відносин із платниками податків за травень 2012 року та дані Акту від 12.12.2013 №2310/26-59-22-01/37146372 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Єво-Профіт» щодо підтвердження господарських відносин із платниками податків за серпень 2013 року відповідно до яких, встановлено, що у ТОВ «Єво-Профіт» відсутнє майно та інші матеріальні ресурси, економічно необхідні для здійснення операцій з купівлі-продажу, відсутні трудові ресурси, основні фонди, складські приміщення, транспортні засоби.

Зазначені обґрунтування відповідача колегія суддів оцінює критично, оскільки чинним податковим законодавством не передбачено право податкового органу обґрунтовувати свої висновки в акті перевірки будь-якими іншими актами та довідками, складеними за результатами перевірок інших контрагентів. Висновки податкового органу мають ґрунтуватися виключно на аналізі бухгалтерських та податкових документах підприємства, яке перевіряється.

Крім цього, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що обов'язок сплачувати податки і збори та відповідальність за порушення чинного законодавства є персоніфікованими. Це означає, що на особу не може покладатися відповідальність за правопорушення, вчинені іншими особами.

В інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 20.07.2010 № 1112/11/13-10 щодо принципу персональної податкової відповідальності в спорах про податок на додану вартість та принципу добросовісності платника податків, визначено, що сама по собі несплата податку продавцем (серед іншого й внаслідок ухилення від сплати) у разі фактичного здійснення господарської операції не впливає на формування податкового кредиту покупцем та суму бюджетного відшкодування. Відповідальна за сплату податку на додану вартість особа, що формує дані податкового обліку з цього податку, а не контрагент такої особи. Якщо дії платника податку свідчать про його добросовісність, а вчинені ним господарські операції реальні та відповідають дійсному економічному змісту, для підтвердження права на податковий кредит та /або бюджетне відшкодування достатньо наявності належним чином оформлених документів, зокрема, податкових накладних. Не будуть підставою для відмови у праві на податковий кредит та бюджетне відшкодування з податку на додану вартість порушення податкової дисципліни з боку його контрагентів, припинення чи анулювання статусу платника податку на додану вартість, припинення юридичної особи.

Колегією суддів встановлено, що позивач має належним чином оформлені податкові накладні, які відображають зміст господарських операцій, в результаті яких вони складені, та правомірно включив до складу податкового кредиту суму податку на додану вартість по вищевказаним податковим накладним.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

На момент здійснення правовідносин, контрагента позивача було зареєстровано як юридичну особу та платника податку на додану вартість, доказів існування вироків суду у кримінальних справах, якими б встановлювався факт фіктивного підприємництва, відповідачем не надано.

Таким чином, враховуючи відсутність доказів на підтвердження обставин, на які посилається відповідач, вказуючи на нікчемність правочинів, укладених між позивачем та вказаним вище контрагентом, суб'єктивний та оціночний характер доводів, якими це підтверджується, наявність первинних документів та інших доказів на підтвердження товарності спірних правочинів, колегія суддів дійшла висновку про незаконність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень відповідача від 17.04.2014 №, №, №, які підлягають скасуванню.

Згідно зі ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області на постанову Київського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2015 року - залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя суддя суддя Л.П. Борисюк І.Й. Петрик Я.М. Собків

Повний текст ухвали складено та підписано - 11.09.2015

Головуючий суддя Борисюк Л.П.

Судді: Петрик І.Й.

Собків Я.М.