Справа № 817/2197/13-а
Суддя: Голубєва Г.К.
Дата ухвалення: 2015-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

817/2197/13-а

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача Голубєвої Г.К.

Суддів Сіроша М.В.

Юрченко В.П.

при секретарі судового засідання: Чайці О.С.,

розглянувши касаційну скаргу Нововолинської об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області

на ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2014 року

та постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 05 березня 2014 року

по справі № 817/2197/13-а

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинська фабрика гофротари»

до Нововолинської об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 05 березня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2014 року, у даній справі позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15 січня 2015 року постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 05 березня 2014 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2014 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 09 червня 2015 року рішення Вищого адміністративного суду України від 15 січня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, а також беручи до уваги позицію Верховного Суду України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Нововолинською ОДПІ проведена планова виїзна перевірка ТОВ «Волинська фабрика гофротари» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 жовтня 2007 року по 30 червня 2009 року.

Перевіркою встановлено порушення ТОВ «Волинська фабрика гофротари» вимог п.1.32 ст. 1, пп. 2.1.1, п. 2.1 ст. 2, пп. 5.3.9 п. 5.3, п. 5.1 ст. 5, пп. 12.1.5 пп. 12.5 ст. 12, пп. 7.3.5 пп. 7.3.3 пп. 7.3 ст. 7 Закону України від 28.12.1994 року № 334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» (далі - Закон № 334/94-ВР), в результаті чого завищено від’ємне значення об’єкта оподаткування з податку на прибуток у сумі 5332835,00 грн.; пп. 7.4.3 п. 7.4 ст. 7 Закону України від 03.04.1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (далі - Закон № 168/97-ВР), в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 731888,00 грн.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у періоді, який перевірявся, ТОВ «Волинська фабрика гофротари» здійснювало операції з придбання сировини і матеріалів та продаж готової продукції, напівфабрикатів та товарів. Нововолинською ОДПІ на підставі даних бухгалтерського обліку зроблено висновок, що при формуванні ціни продажу продукції застосовано ціни, які менші виробничої собівартості реалізованих товарів (бухгалтерський рахунок 90) без врахування витрат (рахунки 92, 93) та прибутку.

Відповідно до п. 8, п. 9 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 9 «Запаси», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 20 жовтня 1999 року №246, придбані (отримані) або вироблені запаси зараховуються на баланс підприємства за первісною вартістю.

Для формування витрат у бухгалтерському обліку підприємство використовує інформацію згідно з Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженим Наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року №318, згідно п.11 якого собівартість реалізованої продукції (робіт, послуг) складається з виробничої собівартості продукції (робіт, послуг), яка була реалізована протягом звітного періоду, нерозподілених постійних загальновиробничих витрат та наднормативних виробничих витрат.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у четвертому кварталі 2007 року собівартість реалізації (рахунок 90) становить 5633984,00 грн., доходи від реалізації (рахунок 70) – 5245913,00 грн.; у першому кварталі 2008 року – 3883672,00 грн. та 3048286,00 грн.; у другому кварталі 2008 року – 1649395, 0 грн. та 921719, 00 грн.; у третьому кварталі 2008 року – 4250041,00 грн. та 3202654,00 грн. відповідно. Собівартість виготовленої продукції є більшою від одержаного від її продажу доходу на суму 2998518,00 грн.

При визначені собівартості продукції Нововолинською ОДПІ використані показники рахунку 90 «Собівартість реалізації». Визначаючи обсяг доходу, отриманого від реалізації готової продукції, Нововолинською ОДПІ використано дані рахунку 70 «Доходи від реалізації». Під час перевірки дані рахунку 20 «Виробничі запаси», рахунку 25 «Напівфабрикати», рахунку 26 «Готова продукція» не враховувались.

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що до складу ціни ТОВ «Волинська фабрика гофротари» не включало суми амортизації, які нараховані на суму до оцінки основних засобів та понаднормові втрати та брак сировини, а валові витрати вищі від валового доходу за рахунок інших операційних витрат за рахунок сплати відсотків по кредиту та перевищення витрат від переоцінки валюти над її доходами.

Задовольняючи позов, суди виходили з того, що законодавством не встановлено умов щодо прямої залежності формування податкового кредиту відповідного звітного періоду лише за тими господарськими операціями, внаслідок яких платник податків отримав дохід. Збитковість господарської діяльності сама по собі не може бути підставою для визначення діяльності як негосподарської, оскільки при здійсненні господарських операцій існує ризик не отримати дохід. Чинним законодавством не передбачено обов'язковості визначення бази оподаткування ПДВ, виходячи із собівартості товару. За таких, обставин продаж позивачем продукції власного виробництва за ціною, нижчою собівартості, не можна вважати операціями поза межами господарської діяльності, і оскільки податковим органом при перевірці не визначено податкові зобов'язання з ПДВ, використовуючи звичайну ціну господарської продукції, то податкові повідомлення-рішення є протиправними.

Разом з тим, колегія суддів Вищого адміністративного суду України звертає увагу на те, що вказані висновки судів не можна вважати такими, що зроблені на підставі повно та всебічно досліджених встановлених фактичних обставин справи.

Так, підпунктом 5.5.1 пункту 5.5 статті 5 Закону № 334/94-ВР визначено, що до складу валових витрат відносяться будь-які витрати, пов'язані з виплатою або нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями (у тому числі за будь-якими кредитами, депозитами) протягом звітного періоду, якщо такі виплати або нарахування здійснюються у зв'язку з веденням господарської діяльності платника податку.

Підпунктами 7.4.3 та 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР передбачено, що у разі, коли товари (роботи, послуги), виготовлені та/або придбані, частково використовуються в оподатковуваних операціях, а частково - ні, до суми податкового кредиту включається та частка сплаченого (нарахованого) податку при їх виготовленні або придбанні, яка відповідає частці використання таких товарів (робіт, послуг) в оподатковуваних операціях звітного періоду.

Якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що до оподатковуваних операцій, які регулюються цими нормами права, відносяться операції, які здійснюються у зв'язку з веденням господарської діяльності платника податку.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Господарського кодексу України як господарську діяльність у цьому Кодексі розуміють діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Відповідно до пункту 1.32 статті 1 Закону № 334/94-ВР господарська діяльність - це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою. Як безпосередню участь слід розуміти зазначену діяльність особи через свої постійні представництва, філіали, відділення, інші відокремлені підрозділи, а також через довірену особу, агента або будь-яку іншу особу, яка діє від імені та на користь першої особи.

Підприємництво - це самостійна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (стаття 42 Господарського кодексу України).

Наведені норми права дають підстави вважати, що у зв'язку з веденням господарської діяльності платником податку здійснюються операції, кінцевим результатом яких є отримання прибутку, але здійснюються вони на його власний ризик.

Таким чином, аналіз зазначених норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що при здійсненні платником податку господарської діяльності можливі збиткові операції. Разом з тим, необхідно врахувати, що віднесення таких операцій до господарських можливе у випадках обґрунтування платником податку економічних причин чи ділової мети (зважаючи на ризики підприємницької діяльності) укладення угод за ціною нижчою за виробничу собівартість.

У той же час, відповідно до положень пункту 4 частини 1 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, одним з принципів здійснення правосуддя в адміністративних судах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі.

За таких обставин, межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають Вищому адміністративному суду України права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями.

Відтак, відповідно до статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України рішення місцевого та апеляційного судів зі справи підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду слід врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, витребувати та об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, надати правову оцінку названому вироку у контексті спірних правовідносин, і в залежності від встановленого правильно застосувати норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 210-232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Нововолинської об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області задовольнити частково.

Ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2014 року та постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 05 березня 2014 року по справі № 817/2197/13-а скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

підпис

Голубєва Г.К.

Судді

підпис

Сірош М.В.

підпис

Юрченко В.П.

Ухвала складена у повному обсязі 04.09.2015 р.