Справа № 1570/250/12
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2015-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2015 року м. Київ К/9991/69450/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Рибченка А.О.

суддів: Олендера І.Я.

Приходько І.В.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 червня 2012 року

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2012 року

у справі № 1570/250/2012

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у Біляївському районі Одеської області Державної податкової служби

про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1.; позивач) звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Біляївському районі Одеської області Державної податкової служби (далі - ДПІ у Біляївському районі Одеської області ДПС; відповідач), в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив визнати нечинними та скасувати податкові повідомлення-рішення № від 21 грудня 2011 року, № від 21 грудня 2011 року, № від 21 грудня 2011 року, № від 21 грудня 2011 року.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 26 червня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2012 року, адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 21 грудня 2011 року в частині збільшення ФОП ОСОБА_1 суми грошового зобов'язання із збору за забруднення навколишнього природного середовища в розмірі 850,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями у справі, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, з підстав порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 червня 2012 року, ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2012 року та прийняти нове рішення, яким визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № від 21 грудня 2011 року, № від 21 грудня 2011 року, № від 21 грудня 2011 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи в межах доводів касаційної скарги відповідно до статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено документальну планову перевірку ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2010 року по 30 червня 2011 року, за результатами якої складено акт № 2104/17-01/ від 25 листопада 2011 року.

На підставі зазначеного акту перевірки контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення: № від 21 грудня 2011 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання із збору за забруднення навколишнього природного середовища в розмірі 1 020,00 грн. (0,00 грн. - основний платіж, 1 020,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції); № від 21 грудня 2011 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 42 741,25 грн. (33 921,00 грн. - основний платіж, 8 820,25 грн. - штрафні (фінансові) санкції); № від 21 грудня 2011 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у розмірі 172 232,44 грн. (172 232,44 грн. - основний платіж, 0,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції); № від 21 грудня 2011 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку з доходів найманих працівників у розмірі 2 010,00 грн. (1 200,00 грн. - основний платіж, 810,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

Перевіркою встановлено порушення підприємцем пункту 9 Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 1999 року № 303 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Порядок), внаслідок подання податкового розрахунку із збору за забруднення навколишнього природного середовища з порушенням строків.

Крім того, контролюючий орган дійшов висновку про порушення позивачем пунктів 1.6, 1.7 статті 1, підпункту 7.3.1 пункту 7.3, підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 168/97-ВР), пунктів 198.2, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - ПК України) у зв'язку з невключенням до складу податкових зобов'язань сум податку на додану вартість за господарськими операціями з реалізації башенного крану Товариству з обмеженою відповідальністю «Будівельно-комерційна фірма Базальт», з надання послуг з перевезення автомобіля Товариству з обмеженою відповідальністю «Євро лізінг», з надання транспортних послуг Державному підприємству «Інвестжитло» та Товариству з обмеженою відповідальністю «Трансстрой-Юг», а також безпідставним віднесенням до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість у загальному розмірі 2 253,00 грн., не підтвердженої податковими накладними.

Серед іншого, виявлено недотримання ФОП ОСОБА_1. статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 13-92 «Про прибутковий податок з громадян» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Декрет № 13-92) з огляду на неправомірне включення до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, документально непідтверджених сум.

Також, відповідач встановив порушення підприємцем підпункту 8.1.1 пункту 8.1 статті 8, підпункту «б» пункту 19.1 статті 19 Закону України від 22 травня 2003 року № 889-IV «Про податок з доходів фізичних осіб» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 889-IV) з підстав неутримання та неперерахування до бюджету податку з доходів, виплачених ОСОБА_2., ОСОБА_3, ОСОБА_4., ОСОБА_5

Надаючи правову оцінку встановленим податковим органом під час здійснення перевірки порушенням, суди попередніх інстанцій виходили з наступних мотивів, з якими погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно з пунктом 9 Порядку платники збору складають податкові розрахунки за формою, затвердженою центральним органом державної податкової служби, і подають їх до органів державної податкової служби протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) кварталу.

Враховуючи те, що позивачем відповідний розрахунок за перший квартал 2010 року подано до податкового органу 01 червня 2010 року, останній правомірно застосував до підприємця штраф у розмірі 170,00 грн.

Пунктом 1.6 статті 1 Закону № 168/97-ВР визначено, що податковим зобов'язанням є загальна сума податку, одержана (нарахована) платником податку в звітному (податковому) періоді, що визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7 Закону № 168/97-ВР датою виникнення податкових зобов'язань з поставки товарів (робіт, послуг) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку як оплата товарів (робіт, послуг), що підлягають поставці, а у разі поставки товарів (робіт, послуг) за готівкові грошові кошти - дата їх оприбуткування в касі платника податку, а при відсутності такої - дата інкасації готівкових коштів у банківській установі, що обслуговує платника податку; або дата відвантаження товарів, а для робіт (послуг) - дата оформлення документа, що засвідчує факт виконання робіт (послуг) платником податку.

З підстав наведених законодавчих приписів та з огляду на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій з реалізації позивачем товарно-матеріальних цінностей та послуг ТОВ «БКФ Базальт», ТОВ «Євро лізінг», ДП «Інвестжитло» та ТОВ «Трансстрой-Юг» відповідними первинними документами, доводи судових інстанцій про необхідність включення підприємцем суми податку на додану вартість у загальному розмірі 33 833,00 грн. до складу податкових зобов'язань є правильними.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Таким чином, враховуючи відсутність на момент здійснення перевірки податкових накладних, виписаних на адресу позивача ДП «Інвестжитло» та ТОВ «Трансстрой-Юг», що підтверджується актом № 2104/17-01/ від 25 листопада 2011 року, який є носієм доказової інформації, суди дійшли правильного висновку про незаконність включення ФОП ОСОБА_1. до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість у загальному розмірі 2 253,00 грн.

Відповідно до статті 13 розділу IV Декрету № 13-92 згідно з цим розділом оподаткуванню підлягають доходи громадян, одержані протягом календарного року від здійснення підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також інші доходи громадян, не передбачені як об'єкти оподаткування у розділах II та III цього Декрету.

Оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною державною податковою інспекцією України за погодженням з Міністерством економіки України та Державним комітетом України по сприянню малим підприємствам та підприємництву.

До складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно із Законом України від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 334/94-ВР).

За змістом підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону № 334/94-ВР до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону № 334/94-ВР передбачено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Згідно із статтею 1 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-XIV) первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

При цьому варто враховувати, що обов'язок довести правомірність та обґрунтованість сформованих даних, у тому числі шляхом подання документів, які відповідають критеріям, наведеним у статті 9 Закону № 996-XIV, належить саме позивачу у справі. Крім того, відповідні документи повинні відображати достовірну інформацію та підтверджувати реальність виконаних операцій.

Проте, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, доказів на підтвердження правомірності формування валових витрат ФОП ОСОБА_1. у розглядуваній ситуації не подано, що обумовлює законність оспорюваного податкового повідомлення-рішення № від 21 грудня 2011 року.

Пунктом 1.15 статті 1 Закону № 889-IV визначено, що податковий агент - це юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ) або фізична особа чи представництво нерезидента-юридичної особи, які незалежно від їх організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати цей податок до бюджету від імені та за рахунок платника податку, вести податковий облік та подавати податкову звітність податковим органам відповідно до закону, а також нести відповідальність за порушення норм цього Закону.

Податковим агентом, зокрема, є фізична особа, що є суб'єктом підприємницької діяльності чи здійснює незалежну професійну діяльність, яка використовує найману працю інших фізичних осіб, щодо виплати заробітної плати (інших виплат та винагород) таким іншим фізичним особам.

Згідно з підпунктом 4.2.1 пункту 4.2 статті 4 Закону № 889-IV до складу загального місячного оподатковуваного доходу включаються, зокрема, доходи у вигляді заробітної плати, інші виплати та винагороди, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового або цивільно-правового договору.

За правилами підпунктів 8.1.1, 8.1.2 пункту 8.1 статті 8 Закону № 889-IV податковий агент, який нараховує (виплачує) оподатковуваний дохід на користь платника податку, утримує податок від суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену у відповідних пунктах статті 7 цього Закону.

Податок підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки не мають права приймати платіжні документи на виплату доходу, які не передбачають сплати (перерахування) цього податку до бюджету. Якщо оподатковуваний дохід нараховується, але не виплачується платнику податку особою, що його нараховує, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені законом для місячного податкового періоду.

Згідно з підпунктом «а» пункту 19.2 статті 19 Закону № 889-IV особи, які відповідно до цього Закону мають статус податкових агентів, зобов'язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, який виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати та за її рахунок.

При цьому підпунктом «а» пункту 20.2 статті 20 Закону № 889-IV передбачено, що при порушенні правил нарахування, утримання та сплати до бюджету податку з доходів платника податку, що здійснюються особами, визначеними цим Законом податковими агентами, фінансово відповідальними є такі особи.

Приймаючи до уваги те, що позивач, діючи як податковий агент, який нараховував (виплачував) за цивільно-правовими угодами оподатковуваний дохід на користь платників податку (ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_4., ОСОБА_5.), в порушення вимог Закону № 889-IV не утримував та не перераховував податок до бюджету, колегія суддів погоджується з твердженням судів попередніх інстанцій про правомірність збільшення контролюючим органом підприємцю суми грошового зобов'язання з податку з доходів найманих працівників за вказаним епізодом.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, покладених в основу прийнятих рішень, позаяк спрямовані на переоцінку установлених судами обставин справи, що перебуває поза межами перегляду справи в касаційній інстанції.

За наведених обставин, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не знаходить підстав, які могли б призвести до зміни чи скасування постанови Одеського окружного адміністративного суду від 26 червня 2012 року та ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2012 року.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відхилити, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 червня 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, встановленими главою 3 розділу IV Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Рибченко А.О.

Судді Олендер І.Я.

Приходько І.В.