Справа № 815/2512/15
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2015-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2512/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., суддів - Андрухіва В.В., Радчука А.А., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1, діючої особисто та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення від 27.02.2015 р. № 122-15, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є громадянкою Сирійської Арабської Республіки. Навесні 2011 року в Сирії почався внутрішній озброєний конфлікт, у зв'язку з чим позивач змушена була покинути країну походження. На сьогоднішній день конфлікт в Сирії загострився, країна опинилась у стані гуманітарної кризи. Жертвами військового конфлікту, як правило, стає цивільне населення країни. В разі повернення в країну походження позивач може стати жертвою свавільного насилля через вкрай нестабільну ситуацію в Сирії. Як на підтвердження цих обставин позивач послалася на Рекомендації УВКБ ООН з питання міжнародного захисту осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку від 22.10.2013 р., резолюції Генеральної Асамблеї ООН № 67/262 від 15.05.2013 р., № 68/182 від 18.12.2013 р., № 67/183 від 20.12.2012 р., № 66/253/В від 03.08.2012 р. У 2013 році позивач звернулася до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні. Однак 27.02.2015 року рішенням ДМСУ № 122-15 позивачу було відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Зважаючи на те, що її заява відповідає критеріям для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та на протиправність оскаржуваного рішення, позивач звернулася до суду.

Від представників сторін до суду надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, у зв'язку із чим справа розглянута в порядку письмового провадження на підставі ч.4 ст.122 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення.

З огляду на матеріали справи, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є уродженкою м. Заркутаг, проте проживала в м. Алеппо, Сирія. На національністю - курдка, за релігійними переконаннями - мусульманка-сунітка, володіє лише курдською мовою. З 1992 р. перебуває в шлюбі із гр. Сирії на установчі дані ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, з яким має спільних дітей: доньку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, доньку - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6 Крім цього, перебуваючи на території України, позивачка народила сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7

Зі змісту особової справи позивачки № 2013OD0428 вбачається, що вона покинула Сирію із донькою ОСОБА_3 08.12.2013 р. на автомобілі з м. Алеппо до м. Стамбул, Туреччина, де перебувала 2 дні. В країні походження залишились її чоловік та дві доньки, оскільки фінансове становище родини не дозволило виїзду всій сім'ї. Зі Стамбулу позивач водним транспортом потрапила до м. Ростов-на-Дону, Росія, звідки на автомобілі нелегально 13.12.2013 р. потрапила до України.

18 грудня 2013 р. ОСОБА_1 звернулася до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту.

В обґрунтування заяви (а.с. 45-46) позивач зазначила, що в Сирії великі проблеми, викрадають людей з метою отримання викупу, немає лікарів та лікарень. На території біля м. Кубані діє угрупування «Дааж», яке переслідують курдів, тому позивачці загрожує небезпека в Сирії.

29 грудня 2014 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі № 2013OD0428, яким позивачу відмовлено у наданні статусу біженця та в наданні додаткової форми захисту, оскільки позивач навмисно зловживає процедурою звернення за захистом, насправді маючи на меті потрапити до країни Європейського Союзу.

27 лютого 2015 р. ДМС України своїм рішенням № 122-15 підтримала висновок ГУ ДМС України в Одеській області та відмовила громадянці Сирії ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 26 квітня 2015 року Позивачем отримано повідомлення № 174 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вирішуючи спір, суд враховує, що у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у Сирії. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Станом на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення щодо відмови позивачу у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, офіційною позицією УВКБ ООН державам-членам ООН рекомендовано у зв'язку з проведенням постійних бойових дій у Сирії з березня 2011 року, які продовжуються і до тепер, ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення (http://unhcr.org.ua/).

Відповідно до інформаційно-комунікаційних порталів по Сирії, обидві сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення. Крім того, зафіксовано численні випадки позасудових страт, тортур та інших суттєвих порушень прав людини, що підтверджується зокрема пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН № 66/253 від 03 серпня 2012 року «Ситуація в Сирійській Арабській Республіці» та пунктом 1 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН № 67/183 від 20 грудня 2012 року «Ситуація в Сирійській Арабській Республіці».

Крім того, враховуючи висновки УВКБ ООН щодо ситуації в Сирії, які викладені у Рекомендаціях з питань міжнародного захисту стосовно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку, а також враховуючи те, що позивач, як і чоловіки-громадяни Сирії, повинен проходити військову службу в військах Сирії, які приймають участь у громадянській війні в цій країні, твердження позивача про наявність в Сирії небезпеки його життю не можна вважати очевидно необґрунтованими.

Конфлікт у Сирії триває уже п'ятий рік і мільйони біженців у суміжних країнах, а також осіб, переміщених всередині країни наразі перебувають у надзвичайно несприятливих умовах і їхнє майбутнє виглядає ще більш непевним через зменшення підтримки з боку міжнародної спільноти, повідомили в УВКБ ООН.

12 березня 2015 року у Женеві Верховний комісар ООН у справах біженців Антоніу Гутерріш ще раз наголосив, що необхідно зробити набагато більше для того для того, або звільнити сирійців від їхніх жахливих страждань. "Після років, прожитий у вигнанні, сирійські біженці давно витратили свої заощадження і все більша кількість вдається до жебракування, проституції чи дитячої праці, аби вижити. Родини, що належали до середнього класу зараз ледве виживають на вулицях: батько однієї з сімей порівняв життя біженця із потраплянням у сипучий пісок - кожен рух змушує застрягати все сильніше," сказав він.

Відповідно доп. 171 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН у справах біженців встановлено, якщо тип військової акції, в якій особа не бажає брати участь, засуджується міжнародним співтовариством як така, що суперечить елементарним правилам людської поведінки, покарання, передбачене за дезертирство або ухилення від призову, може з урахуванням всіх інших вимог визначення бути розцінено як переслідування.

Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Сирії, ситуація в якій докорінно змінилась під час її перебування в Україні.

Відмовляючи Позивачу у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту, Відповідачем не були враховані, всебічно розглянуті та об'єктивно оцінені відомості по ситуації в Сирії. Висновок ГУ ДМС України в Одеській області № 2013OD0428 від 29.12.2014 р. не містив детального аналізу ситуації, що склалася в Сирії, не спростована можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Тлумачення поняття «загрози тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання» дає у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини.

У справі Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства (8319/07 та 11449/07, рішення від 28 червня 2011 року) суд дійшов висновку, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Отже ситуації в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, - суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Аналогічна позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3.

Відповідно до пункту 10 вказаної Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Відповідно до Керівництва УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно Конвенції 1951 року і протоколу 1976 року, що стосуються статусу біженця (п.43) побоювання стати жертвою переслідувань не повинні обов'язкового ґрунтуватися на особистому досвіді заявника. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами та іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідченням того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані.

З огляду на покладений в основу оскаржуваного рішення висновок, відповідач надав перевагу відсутності фактів того, що позивач та члени його родини не переслідувались; звернення до органів міграційної служби було пов'язано лише з бажанням тимчасової легалізації на території України, а не з військовими діями, які мають місце в країні громадянської належності. Будь-якої інформації щодо переслідування заявник не надала.

Однак відповідачем не взято до уваги поточну та актуальну інформацію по країні походження позивача. Так, відповідач надав перевагу відомостям про те, що останнім часом військові дії направлені на знищення терористичних угрупувань з боку сирійських військових, що свідчить про відсутність цілеспрямованого переслідування цивільного населення в Сирії.

Натомість, 27.03.2015 р. заступник Генерального секретаря ООН з гуманітарних питань Валері Амос на засідання Ради Безпеки ООН зазначила, що ситуація в Сирії значно погіршилася. Так, в березні 2015 р. більше 2 мільйонів жителів провінцій Алеппо та Даар навмисно позбавили води та електроенергії. Сторони конфлікту цілеспрямовано заважають доставці гуманітарних вантажів на підконтрольних їм територіях (http://www.un.org).

Крім того, належить врахувати Рекомендації УВКБ ООН з питання міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку в редакції III, жовтень 2014 р. (http://www.refworld.org.ru/docid/549983214.html%20). Так, УВКБ ООН повторює заклик до держав, що не є сусідами Сирії, вивчати конкретні та ефективні способи вираження солідарності. В пункті 31 зазначеної рекомендації вказано: «В свете развития событий и изменения обстоятельств в Сирии, возможно, будет целесообразно пересмотреть (если этого еще не было сделано) решения по делам сирийцев, чьи ходатайства о предоставлении убежища в прошлом были отклонены, чтобы те, кто в силу изменившихся обстоятельств имеет обоснованные причины обратиться о предоставлении убежища как беженцы «на месте» (sur place), могли рассчитывать на принятие соответствующего решения, которое позволит им пользоваться защитой и правами, вытекающими из признания их беженцами.».

За інформацією Департаменту імміграційних питань Великобританії (Методичні рекомендації з розгляду справ шукачів притулку із Сирії. Січень 2013 року. United Kingdom: Home Office, Operational Guidance Note: Syria, 15 January 2013, Syria OGN v 8, доступно за адресою: http://www.refworld.org/docid/50f55c8d2.html [accessed 21 May 2013]) враховуючи ситуацію в Сирії та рішучість влади утримувати контроль над усією країною, альтернатива внутрішнього переміщення в основному не вважається реальним способом уникнути переслідувань, які підтримуються владою чи які дозволяються владою. Переміщення також не буде раціональною опцією в тих регіонах, де вираження народного незадоволення вирішується із застосуванням сили із смертельним результатом. Також все частіше з'являються дані про порушення прав людини з боку озброєних опозиційних груп, включаючи тортури та страти, в Алеппо, Ідлібі та інших містах. Також є повідомлення про використання опозиційними групами смертоносної сили, в тому числі й в житлових районах.

Починаючи з травня 2012 року ситуація в Сирії продовжувала погіршуватися, а рівень насильства різко зріс, поширюючись на більшість великих міст, включаючи Дамаск, Алеппо, Хомс, Дера'а, Хаму, Ідліб і Сувайду. Більшість військових дій сконцентрована в основних містах, розташованих на заході країни, але сільська місцевість також втягується у конфлікт. У брифінгу Міжнародної Амністії йдеться про те, що сирійська армія веде не вибіркове повітряне бомбардування та артилерійські атаки в районі Джабал Аль-Завія, інших частинах Ідлібу та північних регіонах Хами. Представники Міжнародної Амністії стали свідками щоденних не вибіркових авіа ударів та бомбардувань, націлених на міста та села по всьому регіону впродовж свого візиту (у період з 31 серпня по 11 вересня 2012 року).

Кількість людей, що загинули після початку насилля, за повідомленнями, більше 100 тисяч, а 6,8 мільйона людей, або третина населення, потребує гуманітарної допомоги, що значно більше у порівнянні з 1 мільйоном людей - станом на березень 2012 року. Ріст гуманітарних потреб населення особливо помітний в провінціях Алеппо, Риф Дамаск, Идлиб, Дейр-эз-Зор, Хама, Деръа, Ракка, Латакія і Дамаск.

Таким чином, судом встановлено, що регіон м. Алеппо, з якого походить позивач, характеризується надзвичайно високим рівнем насильства з летальним кінцем, включаючи повітряне бомбардування, через що існує високий ризик стати жертвою нападу та поранення.

УВКБ ООН зазначає, що потрібні великодушні підходи до захисту, що відображаються у незастосуванні санкцій до тих, хто прибуває без документів, що посвідчують особу (або іншим неправомірним шляхом), та у високому проценті позитивних рішень по клопотаннях про надання статусу біженця, поряд із забезпеченням супутніх прав. Ще однією доречною формою солідарності у теперішній кризисній ситуації була б гнучкість застосування критеріїв та процедур возз'єднання родини, рівно як і скасування певних вимог для отримання віз та полегшення в'їзду громадян Сирії з метою роботи або навчання або за сімейною чи гуманітарною метою в межах національних програм.

У свої рекомендаціях УВКБ ООН зазначило, що в тих випадках, коли особи не відповідають конвенційним критеріями, належить застосовувати критерії для надавання додаткових форм захисту, у т.ч. тих, що розроблені в обов'язкових або факультативних регіональних принципах або режимах надання захисту, а також ситуаційно обумовлені критерії надання статусу біженця.

Також загальновідомим фактом є те, що спільнота та структури ООН (Верховний комісар ООН із прав людини, Рада із прав людини тощо) неодноразово засуджували застосування збройних сил проти мирного населення та мирних акцій протесту в Сирії.

Сирійська влада проводить політику «випаленої землі» - зносить будинки і зрівнює з землею житлові квартали. Про це йдеться в доповіді організації Human Rights Watch. Аналізуючи фото з супутників, відеозаписи та розповіді очевидців, правозахисники дійшли висновку, що у 2012 та 2013-му роках урядові війська зруйнували тисячі будинків. Так, лише з липня 2012-го, за даними організації, було знищено житлову забудову загальною площею 145 гектарів.

ООН закликає владу і опозицію Сирії припинити вогонь в населеному пункті Муадамійя поблизу Дамаску для евакуації його жителів. Про це йдеться в заяві заступника генерального секретаря ООН з гуманітарних питань Валері Амос. За її словами, близько трьох тисяч мешканців змогли покинути місто, але ще стільки ж людей залишаються блокованими і в інших містах по всій Сирії - у Нубілі, Захрі, Алеппо, Хомсі і Хассакі.

За інформацією правозахисників, бойовики пов'язаного із «Аль-Каїдою» угрупування «Ісламська держава Іраку та Леванта» напали на ісламістів із «Бригади Таухида» та вбили її лідера. В результаті авіаударів по м. Алеппо в лютому 2014 року загинули сотні людей. Війська Башара Ассада скидають на місто так звані «бочкові бомби», які мають велику площу враження [http://www.bbc.co.uk/russian/international/2014/02/140202_syria_aleppo_air_raids.shtml].

Враховуючи висновки УВКБ ООН щодо ситуації в Сирії, які викладені у Рекомендаціях з питань міжнародного захисту стосовно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку (в редакції ІІІ від 27.10.2014 р.), а також враховуючи те, що в Сирії продовжуються бої між різними ісламістськими угрупуваннями, твердження позивача про наявність в Сирії небезпеки її життю не можна вважати необґрунтованими.

Вирішуючи спір, суд враховує, що під час співбесід із співробітниками міграційної служби позивач виявила нещирість та надала суперечливі відомості. Так, під час анкетування заявниця стверджувала, що причиною виїзду з Сирії стали військові дії та її вагітність (арк. 4 заяви-анкети № 355 від 18.12.2013 р.). За словами заявниці у її родини не було фінансової можливості забезпечити виїзд всіх членів сім'ї, тому чоловік вирішив відправити дружину та доньку до її рідного брата в Україну (арк. 2 протоколу співбесіди від 18.12.2013 р.). За словами заявниці у співбесіді 18.12.2014 р., вона виїхала з Сирії 08.12.2013 р. нелегально, без документів (з м. Алеппо до м. Стамбула), залишивши в Сирії батька, мати, чоловіка та двох доньок.

Поряд із тим, судом встановлено, що 27.02.2014 р. до міграційної служби звернувся чоловік позивачки гр. Сирії на установчі дані ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, із заявою щодо видачі оригіналів документів (свідоцтва про одруження та виписки з актів цивільного стану) з метою отримання свідоцтва про народження дитини в Україні. До управління заявник надав копію довідки про звернення за захистом в Закарпатській області.

Також судом встановлено, що на підставі рішення ДМС України № 317-04 від 05.06.2014 р. ОСОБА_4 та його неповнолітнім дітям: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, було надано додатковий захист. При цьому міграційною службою було встановлено, що ОСОБА_4 покинув Сирію разом із родиною в листопаді 2013 р. на автомобілі, вирушивши до м. Стамбул, де перебували 3 доби. Зі Стамбулу родина дісталась України водним шляхом. Чоловік позивачки пояснив, що вони планували потрапити до Європи. В України родина потрапила 20.11.2013 р. і чоловік вирішив залишити вагітну дружину разом із донькою, а сам разом із двома іншими доньками зробив невдалу спробу потрапити нелегально до Європи. Так, в результаті спроби нелегального перетину україснько-угорського кордону його було затримано прикордонниками, після чого 15.01.2014 р. він звернувся до ГУ ДМС України в Закарпатській області із заявою про визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час додаткового протоколу співбесіди 16.12.2014 р. ОСОБА_1 не змога самостійно пригадати дату свого народження, стверджуючи, що народилася ІНФОРМАЦІЯ_8 та під час попереднього інтерв'ю називала дану народження ІНФОРМАЦІЯ_1. Також позивач стверджувала, що із Сирії до Туреччини вирушила разом із чоловіком та трьома доньками, до вони проживали протягом двох тижнів. Після цього вона із донькою виїхали до Росії (м. Ростов-на-Дону). На питання, чому під час першого інтерв'ю позивач вказувала на той факт, що її чоловік залишився разом із доньками в Сирії, заявниця відповідала, що не знала, як правильно сказати, але в грудні 2013 р. її чоловік вже перебував у м. Стамбул, Туреччина, чекаючи на старшу доньку - ОСОБА_9, оскільки в неї не був оформлений паспорт для виїзду за кордон. Позивач зазначила, що з Туреччини до Росії виїхала в грудні 2013 р. на підставі національного паспорту авіарейсом, що суперечить її твердженням від 18.12.2013 р., де остання вказала про нелегальний шлях без документів. Зі слів позивача, перебуваючи на території Росії, вона відправила свій національний паспорт до свого батька у Сирію.

Під час додаткового протоколу співбесіди позивач неодноразово змінювала свої твердження про маршрут її чоловіка до України. За одним даними, він потрапив до України через Росію, м. Ростов-на-Дону, офіційно, на підставі національного паспорту; за іншими твердженнями, - він потрапив до України водним шляхом, нелегально, разом із групою людей (арк.4 протоколу співбесіди від 16.12.2014 р.). Також позивач не приховує факту, що її чоловік мав намір нелегально виїхати до Голландії та згодом надіслати запрошення позивачці (арк.3 дод. Протоколу співбесіди від 16.12.2014 р.), що узгоджується із словами її чоловіка у співбесіді від 28.01.2014 р. (ОС 2014UZ0006).

Отже позивачка під час проходження процедури в міграційній службі виявила нещирість, повідомляючи час від часу різні факти та обставини своєї історії. Втім, факт її приналежності до громадянства Сирії міграційною службою визнаний достовірним.

Таким чином, суд визнає вмотивованими доводи відповідача про те, що позивач певним чином зловживає процедурою, намагаючись легалізувати своє перебування в Україні, надаючи неправдиві відомості та створюючи штучні обставини для отримання захисту в України.

Поряд із тим, слід зазначити, що ухвалення законного і обґрунтованого рішення у відповідності з вимогами статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає надання судом оцінку кожному доводу сторін на підставі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження залучених до матеріалів справи доказів.

У мотивувальній частині рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти Україна" (пункти 23 - 25) зазначено, що за змістом пункту 1 статті 6 Конвенції суди зобов'язані обґрунтувати свої рішення, проте це не може сприйматись як вимога давати детальну відповідь на кожен довід. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру ухвалюваного рішення. Крім того, необхідно враховувати, що сторона представляє в суді різні доводи, а також відмінності у положеннях законодавства, традиціях, юридичних висновках, способах викладення та формулюваннях рішень суддів держав-учасниць. Таким чином, питання, чи виконав суд обов'язок щодо обґрунтування свого рішення, як випливає з пункту 1 статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки при розгляді конкретних обставин справи.

Частиною першою статті 4 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" закріплено збереження єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист. Зокрема, у частині першій статті 10 цього Закону передбачається, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту приймає рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих із заявником на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві.

Частиною другою статті 4 цього Закону також закріплене право біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист на возз'єднання сімей. Зокрема, передбачено, що члени сім'ї особи, яку визнано біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист в Україні, мають право з метою возз'єднання сім'ї в'їхати на територію України і бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, або отримати тимчасовий захист, крім осіб, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; які вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою набуття статусу біженця, якщо таке діяння віднесено Кримінальним кодексом України до тяжких злочинів; які винні у вчиненні дій, що суперечать цілям та принципам Організації Об'єднаних Націй, визначених у Статуті Організації Об'єднаних Націй.

Право на возз'єднання сім'ї, тобто на в'їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім'ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах, передбачено також статтею 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Важливо, що це право виникає незалежно від того, коли виникли сімейні відносини - до чи після прибуття іноземця або особи без громадянства до України.

Біженці та особи, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист, можуть з метою возз'єднання сім'ї без перешкод залишити територію України. Згідно з пунктом 24 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" до членів сім'ї біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, належать: чоловік (дружина), діти, віком до вісімнадцяти років за умови, що вони не перебувають у шлюбі і знаходяться на утриманні, повнолітні діти, які не перебувають у шлюбі, якщо вони через фізичний стан об'єктивно не здатні задовольняти свої потреби, непрацездатні батьки та інші особи, які перебувають під їх опікою чи піклуванням, як це визначається національним законодавством і звичаями відповідної країни.

Як встановлено вище судом, члени родини позивача (родинний зв'язок підтверджений витягом з акту цивільного стану (а.с. 117-123)), зокрема її чоловік ОСОБА_4 та неповнолітні діти ОСОБА_9, ОСОБА_8 були визнані особами, які потребують додаткового захисту рішенням ДМС України від 05.06.2014 р. № 317-04. Обставини, передбачені абз. 2-4 ч.1 ст.6 Закону, згідно відповіді УСБУ в Одеській області від 05.12.2014 р. № 65/1/5167 відсутні.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 та неповнолітні ОСОБА_3, ОСОБА_5, в силу ч.2 ст.4 Закону, мають право з метою возз'єднання сім'ї в'їхати на територію України і бути визнаними особами, які потребують додаткового захисту, оскільки приписи вищезазначеної норми є імперативними і не дозволяють альтернативного застосування за інших умов.

Суд зазначає, що прийняття рішення має здійснюватися з використанням повноважень та з метою, з якою це повноваження надано, а саме рішення зазначених органів мають бути спрямовані на захист життя та свобод шукачів додаткового захисту.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб'єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Одним із головних принципів адміністративного судочинства, відповідно до ст. 7 КАС України є принцип верховенства права. Відповідно до ст. 3 Конституції України та ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов'язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, при прийнятті оскаржуваного рішення діяв без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та без дотримання принципу верховенства права.

Таким чином, за результатами з'ясування обставини у справі та їх правової оцінки суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог.

Так, відповідно до п.25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року №3 суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, встановивши протиправність оскаржуваного рішення, що полягає у невідповідності висновків декларативним підходам до захисту прав осіб, які звертаються за захистом, невідповідності формам солідарності у теперішній кризовій ситуації країни походження позивача, при відсутності у позивача конвенційних ознак біженця, однак за наявності підстав для возз'єднання сім'ї, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку із чим позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 122, 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України в Одеській області від 27.02.2015 р. № 122-15, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя _______________ І.В. Завальнюк

Суддя _______________ В.В. Андрухів

Суддя _______________ А.А. Радчук