Справа № 2а-4091/11/2770
Суддя: Чалий С.Я.
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2015 року м. Київ К/800/65507/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі суддів:

Чалого С.Я.

Гончар Л.Я.

Конюшка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Севастополь від 25 червня 2013 року та ухвалу Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Балаклавської районної державної адміністрації міста Севастополя, треті особи: ОСОБА_2, товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Золота Балка" про визнання протиправним та скасування розпорядження, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним розпорядження Балаклавської районної державної адміністрації м.Севастополя від 15 травня 1998 року №447 «Про надання у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0600 га по АДРЕСА_1».

Постановою Окружного адміністративного суду міста Севастополь від 25 червня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2013 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 звернулась з касаційною скаргою, у якій просить їх скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, а справу направити на новий судовий розгляд.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом касаційної інстанції, перевіривши і обговоривши доводи касаційних скарг, проаналізувавши правильність застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами та підтверджується наявними у справі матеріалами, наказом радгоспу-заводу "Золота балка" від 31 грудня 1983 року №588 ОСОБА_2 надано для індивідуального будівництва земельну ділянку площею 600 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням виконкому Балаклавської районної ради народних депутатів м.Севастополя від 14 травня 1985 року № 5/127 ОСОБА_2 надано дозвіл на будівництвом індивідуального житлового буднику на зазначеній земельній ділянці.

11 травня 1998 року ОСОБА_2 у порядку, встановленому Земельним кодексом України, звернувся до Балаклавської районної державної адміністрації у м.Севастополі зі заявою про безоплатну передачу у власність земельної ділянки площею 600 кв.м. для обслуговування житлового буднику, що знаходиться за вищевказаною адресою. Розпорядженням Балаклавської районної державної адміністрації м. Севастополя від 15 травня 1998 року № 447 останньому передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0600 га по АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій прийшли до висновку правомірності прийняття розпорядження Балаклавською районною державною адміністрацією м. Севастополя від 15 травня 1998 року № 447, оскільки останнє прийнято в межах повноважень відповідача, не порушує прав ОСОБА_1, а отже позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Так, статтею 6 Земельного кодексу України (чинною на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва.

Розпорядженням Балаклавської районної державної адміністрації м.Севастополя від 15 травня 1998 року №447 ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0600 га по АДРЕСА_1.

Відповідно до статей 13, 16 Земельного кодексу Української РСР, введеного в дію постановою Верховної Ради УРСУ від 08 липня 1970 року, що діяв на час прийняття даних рішень, надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею.

Надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадиться тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому статтями 37-41 цього Кодексу. Порядок порушення і розгляду клопотань про надання земельних ділянок встановлюється Радого Міністрів Української РСР.

Статтею 20 Земельного кодексу Української РСР встановлено, що відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР.

Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі. Право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів.

Положеннями статей 19, 71, 73, 77 Земельного кодексу УРСР передбачалась можливість передачі радгоспами та іншими сільськогосподарськими підприємствами, організаціями та установами присадибних земельних ділянок постійним робітникам і службовцям у вторинне землекористування на основі рішення адміністрації радгоспів або інших сільськогосподарських підприємств, організацій і установ. Пунктом 8 статті 10 Земельного кодексу УРСР була визначена компетенція районних рад народних депутатів у галузі використання та охорони земель. Зокрема, затвердження рішень адміністрації радгоспів або інших сільськогосподарських підприємств, організацій і установ про виділення земельних ділянок для внутрішньогосподарського будівництва. Таким чином, наказ радгоспу-заводу "Золота балка" від 23 січня 1990 року № 50 щодо закріплення за позивачем певної земельної ділянки мав бути затверджений відповідною радою народних депутатів та не є правовстановлюючим документом у розумінні як Земельного кодексу Української РСР від 08 липня 1970 року, так і Земельних кодексів від 18 грудня 1990 року та від 25 жовтня 2001 року.

Виходячи з наведеного, суди попередніх інстанцій прийшли до вірного висновку, що позивачем не доведено право землекористування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 та відповідно порушення оскаржуваним розпорядженням прав позивача.

Одночасно з викладеним, погоджуючись із позицією судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для розгляду зазначеного спору у порядку адміністративного судочинства України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Виходячи з предмету спірних правовідносин, зважаючи на наявність у відповідача у спірних правовідносинах визначальних ознак суб'єкта владних повноважень у розумінні пункту 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про наявність у переданому на вирішення суду спорі визначальних ознак справи адміністративної юрисдикції.

Зазначена правова позиція колегії суддів Вищого адміністративного суду України відповідає висновкам, викладеним у рішенні Конституційного Суду України від 01.04.2010 №10-рп/2010, яке згідно з вимогами частини другої статті 150 Конституції України є обов'язковим до виконання на території України.

Відповідно до статті 69 Закону України "Про Конституційний Суд України" рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

За таких обставин судова колегія дійшла висновку, що судом першої та апеляційної інстанцій повно і правильно встановлені фактичні обставини справи, характер правовідносин сторін і вірно застосовані до них норми матеріального права. Доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст. ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231 КАС України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Севастополь від 25 червня 2013 року та ухвалу Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі і може бути переглянута з підстав, у строк та у порядку, визначених ст.ст. 235-244-2 КАС України.

Судді: