Справа № 461/13442/13-а
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2015-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2015 року Справа № 876/3470/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді – Качмара В.Я.,

суддів – Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участі секретаря – Волошин М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Білас Ольги Миколаївни на постанову Галицького районного суду м.Львова від 26 лютого 2014 року у справі за позовом Білас Ольги Миколаївни до Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Вишневська Наталія Віталіївна, про визнання рішення незаконним, договору оренди недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2013 року Білас О.М. звернулася до суду з позовом до Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (далі – Управління, Міська рада відповідно) про визнання незаконним наказу Управління від 12.09.2013 №52-А «Про укладення договору оренди на нежитлові приміщення за адресою: м.Львів, вул.Лисенка,3» (далі – Наказ) та недійсним договору оренди нерухомого майна від 20.09.2013 №Л-8785-13, який укладений між Управлінням та Вишневською Н.В. (далі – Договір). Позовні вимоги мотивовані тим, що умови використання, покращення об'єкта оренди запропоновані позивачкою та третьою особою є аналогічними. Вважає, що Управління, надаючи перевагу та оголошуючи переможцем конкурсу Вишневську Н.В., безпідставно надало останній перевагу на укладення Договору, чим порушило чинне законодавство та права позивача. Договір належить до адміністративних договорів.

Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 11 листопада 2013 року відмовлено у відкритті провадження у справі в частині визнання Договору недійсним (а.с.13).

Постанову оскаржила позивачка, яка в апеляційній скарзі просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В апеляційній скарзі покликається на обставини викладені в позовній заяві, яким суд не дав належної правової оцінки.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з таких міркувань.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що хоча позивач вважає, що умови використання, покращення об'єкта оренди запропоновані Білас О.М. та Вишневською Н.В. є аналогічними, однак нею не наведено підстав з яких Управління зобов'язано було б надати перевагу при визначенні переможця конкурсу саме їй, а не третій особі. Рішення конкурсної комісії Управління є нормативно - обґрунтованим, прийнято в межах повноважень та у спосіб визначений чинним законодавством, а відтак Наказ, прийнятий на реалізацію цього рішення, є обґрунтованим та підставним.

Погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У п.4 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2012 №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» цей суд роз’яснив, що за змістом ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС) судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства, що регулює спірні правовідносини, подібні правовідносини (аналогія закону), або за відсутності такого закону - на підставі конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), принципів верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені під час судового розгляду справи (у судовому засіданні, у порядку скороченого чи письмового провадження) з урахуванням вимог ст.70 КАС України щодо належності та допустимості доказів або обставин, які не підлягають доказуванню, та висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними.

Цим вимогам оскаржене судове рішення не відповідає.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Апеляційним судом, з врахуванням встановленого судом першої інстанції, встановлено, що Управлінням було проведено 09.09.2013 некомерційний конкурс на право оренди нежитлових приміщень за вказаною адресою. За результатами проведеного конкурсу конкурсна комісія визнала переможцем претендента Вишневську Н.В. Про це позивачку було повідомлено листом Управління від 17.09.2013 №2302-1901 (а.с.4).

За результатами проведеного конкурсу відповідачем було видано Наказ, яким визначено сектору оформлення договорів оренди відділу регулювання орендних відносин протягом 20-ти днів від дня реєстрації наказу укласти договір оренди з Вишневською Н.В. на визначені нежитлові приміщення, загальною площею 44,9кв.м. для господарських потреб на термін 2 роки 364 дні (а.с.42).

На підставі Наказу, 20.09.2013 було укладено Договір (а.с.29-30).

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб’єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір в частині визнання незаконним Наказу є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

На думку апеляційного суду, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права з огляду на нижченаведене.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.17 КАС компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб’єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб’єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб’єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п.7 ч.1 ст.3 цього ж Кодексу).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

За змістом ч.1 ст.142, ч.1 ст.143 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносини) визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду (ч.5). Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. (ч.8).

Відповідно до пп.«в» п.5.2.1 «Положення про оренду майна територіальної громади м.Львова», затвердженого ухвалою Міської ради від 07.06.2007 №897 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) підставою укладення управлінням комунального власності департаменту економічної політики договору майнового найму, у тому числі договору оренди, є прийнятий у межах повноважень наказ начальника цього управління, виданий з врахуванням результатів розгляду рішень конкурсної комісії чи комісії з підготовки пропозицій для надання в оренду майна територіальної громади м.Львова.

В п.8.6 «Порядку організації та проведення конкурсів на право оренди майна територіальної громади м.Львова», затвердженого ухвалою Міської ради від 27.06.2013 №2472 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Порядок) наведено подібне положення про те, що протокол конкурсної комісії передається орендодавцю протягом 3 робочих днів від дати засідання, який на його підставі протягом 2 робочих днів видає наказ про укладення договору оренди з учасником конкурсу, визнаним переможцем у разі відсутності застережень щодо порушення порядку підготовки, організації і проведення конкурсу.

Додатково, в п.8.10 Порядку передбачено, що учасники конкурсу мають право у 5-денний термін оскаржити рішення конкурсної комісії у встановленому законодавством України порядку.

Із наведеного випливає, що при здійсненні повноважень власника комунального майна органи місцевого самоврядування є не суб’єктами владних повноважень у тому значенні цього терміна, в якому його вжито у п.1 ч.1 ст.17 КАС, а рівноправними суб’єктами майнових відносин, дії яких спрямовані на реалізацію свого права розпоряджатися майном.

Предметом спору у справі, що розглядається є визнання незаконним Наказу Управління, який виданий за результатами некомерційного конкурсу для надання в оренду комунального майна.

Таким чином, заявлені вимоги випливають із відносин, що мають приватноправовий характер, а тому орган місцевого самоврядування в цих відносинах виступає як суб’єкт права власності, а не як суб’єкт владних повноважень. Прийняття зазначеним органом Наказу є етапом реалізації волі власника на укладення Договору, не змінює правову природу спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження комунальним майном та передачі відповідних прав щодо нього, може бути розглянуто за правилами КАС.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 17 лютого 2009 року у справі за позовом в.о. прокурора Соснівського району м.Черкаси в інтересах Черкаської дитячої музичної школи №1 ім. М.В. Лисенка до Соснівської районної ради м.Черкаси, Відділу комунального майна виконавчого комітету Соснівської районної ради м.Черкаси, Товариства з обмеженою відповідальністю «Рексолла», Пшеничної Алли Вікторівни, треті особи: Черкаська міська рада та її виконавчий комітет, про визнання незаконним та скасування рішення Соснівської районної ради м.Черкас від 23 березня 2006 року, визнання недійсними договорів купівлі-продажу.

Додатково необхідно вказати на таке.

Прийнятий Управлінням Наказ є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання – укладення Договору. Скасування такого акта не породжує наслідків для позивача, оскільки захист порушеного права у разі набуття права оренди комунального майна має вирішуватися за нормами цивільного законодавства.

Відтак, позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо оформлення договору оренди комунального майна, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов’язані з реалізацією певних суб’єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для Білас О.М. (учасника конкурсу), оскільки у таких осіб виникло право оренди і це право ґрунтується на правовстановлюючому документі - Договорі.

Таким чином, у разі прийняття органом місцевого самоврядування ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов’язані з реалізацією певних суб’єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

Розгляд даного позову не впливає на законність правовстановлюючого документу щодо права оренди комунального майна до розгляду спору про його оскарження (не породжує юридичних наслідків).

Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2014 року №21-405а14.

Стаття 15 Цивільного процесуального кодексу України визначає компетенцію судів щодо розгляду цивільних справ, п.1 ч.1 якої вказує, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відтак, суд загальної юрисдикції вирішуючи цивільний спір про відновлення прав позивачки (наприклад - про оскарження рішення конкурсної комісії та визнання недійсним Договору), може (зобов’язаний) дати оцінку законності Наказу, якщо його прийняття сприяло порушенню її прав.

Подібний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 21 лютого 2011 року №21-3а11.

Також необхідно, категорично відзначити, що в силу вимог п.14 ч.1 ст.3 КАС Договір не є адміністративним договором, оскільки його умови не випливають із владних управлінських функцій Управління, а із майнових правовідносин щодо управління комунальною власністю.

Апелянт в апеляційній скарзі на вказані обставини не посилається, однак відповідно до ч.1 ст.195 КАС, суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.157 цього ж Кодексу суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

При цьому ч.1 ст.203 КАС визначає, що постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Такі обставини є безсумнівною підставою для скасування постанови суду першої інстанції та постановлення ухвали про закриття провадження у цій справі.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 203, 205, 206, 254 КАС, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Білас Ольги Миколаївни задовольнити частково.

Постанову Галицького районного суду м.Львова від 26 лютого 2014 року скасувати та закрити провадження у цій справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 09 вересня 2015 року.