Справа № 757/11123/15-а
Суддя: Федотов І.В.
Дата ухвалення: 2015-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

08 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Федотова І.В.,

суддів: Ганечко О.М. та Оксененка О.М.,

за участю секретаря Полякової А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Печерського районного суду м. Києва від 07 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України, Пенсійного фонду України, Міністерства соціальної політики України про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України (далі - відповідач-1, КМУ), Пенсійного фонду України (далі - відповідач-2, ПФУ), Міністерства соціальної політики України (далі - відповідач-3, Міністерство) про:

- визнання протиправними рішення, дії чи бездіяльність відповідачів чи окремі положення рішень по звуженню змісту і обсягу конституційних прав позивача на довічно призначені підвищення пенсії від 05.08.1999 р. і щорічну грошову допомогу до 05 травня у розмірах, встановлених у ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», які гарантовані ст.ст.22,41 Конституції України;

- зобов'язання відповідачів прийняти певні рішення, вчинити певні дії щодо поновлення конституційних прав позивача на встановлені законом, гарантовані Конституцією та підтверджені рішенням Конституційного суду України від 22.05.2008 р. розміри соцвиплат - підвищення пенсії, призначеної 05.08.1999 р. і щорічну грошову допомогу, у розмірах установлених у ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і гарантованих ст.ст.22,41 Конституції України;

- стягнення з відповідачів-2,3 через органи Державної казначейської служби України коштів державного бюджету України на користь позивача, а саме недоплаченого підвищення пенсії за шість місяців з жовтня 2014 року по березень 2015 року і недоплаченої грошової допомоги за 2014 рік в сумі 11150,00 грн., які утворились з вини відповідачів - ПФУ у розмірі 7200,00 грн., Міністерства - 3959,00грн.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 07 липня 2015 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, вважаючи, що судом неповно з'ясовано обставини справи та неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

В судове засідання сторони не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв'язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 6 ст.12, ч. 1 ст.41, ч. 4 ст. 196 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п.1 ч.1 ст.198, ч.1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанова суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач перебуває на обліку УПФУ в м. Шостка та отримує пенсію учасника бойових дій, а також знаходиться на обліку УПСЗН Шостківської міської ради та отримує щорічну грошову допомогу до 5 травня.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що зазначені позивачем відповідачі є центральними органами виконавчої влади, які не наділені повноваженнями щодо безпосереднього нарахування та виплати позивачу пенсії як учаснику бойових дій та щорічної допомоги до 5 травня, законодавство не закріплює за ними таких завдань і не наділяє їх такими функціями.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та здійснивши системний аналіз чинного законодавства, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 р. № 794-VII (далі - Закон № 794-VII), Положенням про Міністерство соціальної політики України, затвердженим Указом Президента України від 06.04.2011 р. №389/2011 (далі - Положення №389/2011), Положенням про Пенсійний фонд України, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 р.№280 (далі - Положення №280).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч.1, 2 ст.1 Закону № 794-VII визначено, що Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Згідно зі ст.2 Закону № 794-VII, до основних завдань Кабінету Міністрів України належать: 1) забезпечення державного суверенітету та економічної самостійності України, здійснення внутрішньої та зовнішньої політики держави, виконання Конституції та законів України, актів Президента України; 2) вжиття заходів щодо забезпечення прав і свобод людини та громадянина, створення сприятливих умов для вільного і всебічного розвитку особистості; 3) забезпечення проведення бюджетної, фінансової, цінової, інвестиційної, у тому числі амортизаційної, податкової, структурно-галузевої політики; політики у сферах праці та зайнятості населення, соціального захисту, охорони здоров'я, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування; 4) розроблення і виконання загальнодержавних програм економічного, науково-технічного, соціального, культурного розвитку, охорони довкілля, а також розроблення, затвердження і виконання інших державних цільових програм; 5) забезпечення розвитку і державної підтримки науково-технічного та інноваційного потенціалу держави; 6) забезпечення рівних умов для розвитку всіх форм власності; здійснення управління об'єктами державної власності відповідно до закону; 7) здійснення заходів щодо забезпечення обороноздатності та національної безпеки України, громадського порядку, боротьби із злочинністю, ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій; 8) організація і забезпечення провадження зовнішньоекономічної діяльності, митної справи; 9) спрямування та координація роботи міністерств, інших органів виконавчої влади, здійснення контролю за їх діяльністю.

Відповідно до п. 1, 3 Положення №389/2011, Міністерство соціальної політики України (Мінсоцполітики України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Мінсоцполітики України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної політики у сферах зайнятості населення та трудової міграції, трудових відносин, соціального захисту, соціального обслуговування населення, волонтерської діяльності, з питань сім'ї та дітей, оздоровлення та відпочинку дітей, а також захисту прав депортованих за національною ознакою осіб, які повернулися в Україну.

Основними завданнями Мінсоцполітики України є: 1) формування державної політики щодо забезпечення державних соціальних стандартів та державних соціальних гарантій для населення, координація розроблення проектів прогнозів і державних програм з питань соціальної та демографічної політики; 2) формування і реалізація державної політики щодо регулювання ринку праці, процесів трудової міграції, визначення правових, економічних та організаційних засад зайнятості населення і його захисту від безробіття; 3) формування і реалізація державної політики стосовно визначення державних соціальних гарантій щодо прав громадян на працю, оплату праці, а також щодо нормування та стимулювання праці, професійної кваліфікації робіт і професій, умов праці; 4) формування та реалізація державної політики у сфері пенсійного забезпечення громадян; 5) формування основних напрямів державної політики та здійснення відповідно до закону державного нагляду у сфері загальнообов'язкового державного соціального страхування, проведення соціального діалогу з питань формування та реалізації державної соціальної політики, регулювання соціально-трудових відносин; 6) формування та реалізація державної політики щодо надання адресної соціальної допомоги вразливим верствам населення, у тому числі малозабезпеченим та багатодітним сім'ям; 7) формування та реалізація державної політики у сфері надання соціальних послуг сім'ям, які можуть опинитися або перебувають у складних життєвих обставинах, людям похилого віку, інвалідам, бездомним особам і безпритульним дітям, дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, іншим соціально вразливим верствам населення; 7--1) формування та реалізація державної політики щодо забезпечення права дитини на одержання аліментів, відповідального батьківства та материнства; 8) формування та реалізація державної політики у сфері соціального захисту ветеранів, інвалідів, людей похилого віку, громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, жертв нацистських переслідувань, жертв політичних репресій, захисту прав депортованих за національною ознакою осіб, які повернулися в Україну; 9) формування і реалізація державної політики щодо соціальної та професійної адаптації військовослужбовців, звільнених у запас або відставку, та тих, які підлягають звільненню у зв'язку з реформуванням Збройних Сил України та інших військових формувань; 10) формування і реалізація державної політики з питань сім'ї та дітей, організації оздоровлення та відпочинку дітей; 10-1) формування і реалізація державної політики у сфері волонтерської діяльності; 11) формування і реалізація державної політики щодо забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків; 12) участь у розробленні та реалізація державної політики щодо попередження насильства в сім'ї; 13) забезпечення формування та реалізація державної політики з питань гуманітарної допомоги; 14) формування та реалізація державної політики щодо протидії торгівлі людьми.

Згідно з п.1, 3 Положення №280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню.

Основними завданнями Пенсійного фонду України є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; внесення пропозицій Міністрові соціальної політики щодо забезпечення формування державної політики із зазначених питань; виконання інших завдань, визначених законом.

Отже, законодавством чітко визначено правовий статус КМУ, ПФУ та Міністерства соціальної політики України та коло завдань і функцій зазначених суб'єктів владних повноважень, зокрема щодо визначення загальних напрямків і засад соціальної політики та пенсійного забезпечення громадян. При цьому, жоден з них не наділений компетенцією здійснювати безпосередньо нарахування, перерахунок та виплату пенсій і відповідних соціальних виплат окремим фізичним особам.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що позовні вимоги ОСОБА_2 фактично зводяться до визначення розміру його пенсії як учасника бойових дій та щорічної грошової допомоги до 5 травня, а також їх перерахунку шляхом підвищення та виплати на користь позивача недоплаченої різниці.

Однак, як було правильно встановлено судом першої інстанції і вбачається з наведених вище правових норм, вчинення таких дій не належить до компетенції жодного з відповідачів, а отже, в даному випадку відсутні достатні та необхідні правові підстави для задоволення даного адміністративного позову.

Доводи апелянта про те, що до моменту звернення до суду з даним позовом він звертався до інших суб'єктів владних повноважень, намагаючись захистити свої права, однак, це не призвело до позитивних результатів, колегія суддів вважає необґрунтованими і безпідставними.

Посилання апелянта на незаконність постанов КМУ та інших нормативно-правових актів, якими законодавець обмежує його права, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Таким чином, дослідивши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає їх такими, що спростовуються наведеною вище аргументацією та викладеними нормами законодавства.

З огляду на це, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає його без змін.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Печерського районного суду м. Києва від 07 липня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Федотов І.В.

Судді: Оксененко О.М.

Ганечко О.М.