Справа № 2а/1570/3300/2011
Суддя: Білостоцький О. В.
Дата ухвалення: 2011-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а/1570/3300/2011
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2011 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Білостоцького О.В.

Суддів: Потоцької Н.В., Левчук О.А.

При секретарі: Кирилюк Н.Ю.

За участю сторін:

Позивача: Браун ОСОБА_1 Габріель

Представника відповідача: не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Браун ОСОБА_1 Габріель до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання рішення нечинним та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Браун ОСОБА_1 Габріель звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державного комітету України у справах національностей та релігій, в якому позивач просить визнати рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 01.12.2010 року № 575-10 нечинним з моменту його прийняття та зобовязати Державний комітет України у справах національностей та релігій надати Браун ОСОБА_1 Габріелю статус біженця в Україні, зазначивши, що рішення відповідача є необґрунтованим та незаконним, так як прийнято без урахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі. Пояснив, що був членом опозиційної політичної партії, ціллю якої був захист громадян, які проживають у регіоні. Позивач брав участь у мітингах партії, які були насильно розігнані силами Уряду. В квітні батьки позивача були вбиті представниками урядових сил, позивачу при цьому вдалося врятуватись. Після цього він додому не повертався, та, оскільки йому загрожувала небезпека, вимушений був покинути територію ОСОБА_2. Не бажає користуватися захистом своєї країни внаслідок побоювань стати жертвою переслідувань з причин належності до певної соціальної групи. Вважає, що й нього є всі умови для набуття ним статусу біженця.

Відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, надав до суду заяву з проханням оглянути у судовому засіданні особову справу позивача, однак при цьому в судове засідання не з'явився, заперечень проти позову по суті заявлених вимог не надав, у звязку з чим справа розглядається за наявними матеріалами в порядку, передбаченому ст. 128 КАС України.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази та особову справи Браун ОСОБА_1 Габріель, суд встановив наступне.

Відповідач на підставі ст. 7 Закону України «Про біженців» від 21.06.2001 року №2557-III (далі Закон України №2557-III) є центральним органом державної виконавчої влади з питань міграції та згідно ст.ст. 11, 12 цього ж Закону здійснює повноваження щодо прийняття рішення про прийняття документів для вирішення питання про надання особам статусу біженця, а тому його рішення з цього приводу на підставі ст. 55 Конституції України, п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства.

Судом встановлено, що Браун ОСОБА_1 Габріель є громадянином ОСОБА_2, за національністю нігерієць, етнічна група ібо, за віросповіданням християнин-католик, неодружений. 29.04.2010 року він з національним паспортом виїхав з ОСОБА_2 (м. Лагос), 30.04.10 року легально прибув на територію України до м. Києва. На час розгляду справи в суді паспорту не має.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами особової справи позивача.

14.05.2010 року Браун ОСОБА_1 Габріель подав до ОСОБА_3 міграційної служби в Одеській області заяву про надання статусу біженця (а.с. 44). В заяві позивач зазначив, що його батько був секретарем в філіалі партії People Democratic Party (PDP) від району Умубе в м. Аба. Через протистояння партій в ОСОБА_2 постійно відбувалися сутички. Можливо через таки проблеми його батька та мати 10.04.2010 року вбили близько дому, де проживала родина позивача. Після того він, Браун ОСОБА_1 Габріель, втік до церкви, та вона займалася його відправкою до України. До представників партії, членом якої був його батько, він не звертався. Також в заяві Браун ОСОБА_1 Габріель зазначив, що коли він працював в ОСОБА_2 в Інтернет кафе, він розмовляв з особою, яка заявила позивачу, що його батько повинен перейти на сторону опозиції до партії Progressive People Alliance (PPA). Про цю розмову він розповів своєму батькові. Разом з тим позивач в заяві зазначив, що його особисто ніхто не переслідував, у лавах політичних партій він не перебував. Також він зазначив, що він не звертався за допомогою ні до поліції, ні до своїх родичів. В Україні ніде не працює, планів на майбутнє у нього нема.

18.05.2010 року начальником ОСОБА_3 міграційної служби в Одеській області відповідно до ст. 9 п. 1 Закону України «Про біженців»виданий наказ № 36 про дозвіл у прийнятті заяви про надання статусу біженця (а.с. 47).

Відповідно до абзацу третього ст. 12 Закону України «Про біженців»виданий наказ №42 від 08.06.2010 року начальника ОСОБА_3 міграційної служби в Одеській області про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця (а.с. 66).

Відповідно до п. 1 ст. 13 зазначеного Закону наказом № 59 від 06.08.2010 року начальником ОСОБА_3 міграційної служби в Одеській області наданий дозвіл на подовження розгляду документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця (а.с. 67).

05.10.2010 року за результатами розгляду особової справи позивача ОСОБА_3 міграційної служби в Одеській області дійшло висновку, що громадянин ОСОБА_2 Браун ОСОБА_1 Габріель не має ознак особи, потребуючої надання статусу біженця, передбачених положенням Закону України №2557-III.

Вказане рішення ОСОБА_3 обґрунтувало тим, що заявник не зміг надати будь-яких підтверджуючих документів як щодо своєї особи, так і щодо обставин та причин виїзду його з ОСОБА_2. ОСОБА_3 також було враховано, що Браун ОСОБА_1 Габріель прибув на територію України 30.04.2010 року легально, літаком рейсом Лагос (ОСОБА_2) Стамбул (Туреччина) Київ (Україна). З Києва поїздом виїхав до Одеси, куди прибув 01.05.2010 року. При цьому ні у Стамбулі, ні у Києві до міграційних органів з проханням захисту та наданням статусу біженця не звертався, що свідчить про цілеспрямоване прибуття в Україну саме до м. Одеси. Дані про обставини залишення позивачем країни проживання ставлять під сумнів реальність фактів і причин, які змусили його це зробити. Крім того відомості, зазначені позивачем у своєї заяві, реєстраційному листку (а.с. 53-56), власній анкеті (а.с. 48-52), протоколі співбесіди від 07.06.2010 року (а.с. 60-64) мають певні розбіжності.

Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій від 01.12.2010 року № 575-10 висновок ОСОБА_3 було підтримано та в наданні статусу біженця позивачу було відмовлено відповідно до абз. 5 ст. 10 Закону України Про біженців, у звязку з відсутністю умов, передбачених абз. 2 ст. 1 цього Закону, які б давали підстави для надання позивачу статусу біженця.

Відповідно до ст.ст. 1, 25 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, ст. 26 Конституції України, ст.ст. 2, 3 Закону України «Про біженців»біженцям гарантується захист державою України, забезпечення гарантування відповідних прав нарівні з громадянами України, інших держав та соціальний захист.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, абз. 2 ст. 1 Закону України № 2557-III біженцем є особа, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Відповідно до Закону України «Про біженців»особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Частиною 7 ст. 11 того ж Закону встановлено, що крім заяв про надання статусу біженця, заявником додаються документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані у 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, визначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання. У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця ОСОБА_3 Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Виходячи із вимог частини 5 ст. 14 Закону України № 2557-III спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про надання статусу біженця або про відмову у наданні статусу біженця на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця.

Відповідно до абз. 6 ст. 12 Закону України «Про біженців»рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, а також коли заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов, передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до ст. 10 Закону України № 2557-III, статус біженця не надається особі, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні.

Суд погоджується з підставами відмови позивачу в наданні статусу біженця з наступних підстав.

Обґрунтування позовних вимог позивача та його пояснення щодо них жодними доказами підтверджені не були. Судом під час судового засідання не встановлено фактів переслідування позивача за ознаками належності його до певної раси, національності, громадянства, певного віросповідання або політичних переконань.

Пояснення ж позивача в судовому засіданні на обґрунтування обставин, що дають підстави йому для отримання статусу біженця були суперечливими та непослідовними. Так, позивач посилався на переслідування його в ОСОБА_2 з причин належності до певної соціальної групи з огляду на перебування його батька у PDP, яка є опозиційною по відношенню до партії влади - PPA. Разом з тим, під час співбесіди в ОСОБА_3 міграційної служби в Одеській області він заявляв, що у федеративному представництві People Democratic Party є правлячою партією. Позивач в суді не заперечував, що він до рядів політичних партій не входив, погрози, повязані з расою, національністю та релігійною належністю на його адресу не висловлювались. При цьому в адміністративному позові, як на підстави для отримання ним статусу біженця, він посилався на свою активну політичну діяльність, саме як члена опозиційної до влади політичної партії. Крім того, при анкетуванні позивач вказав, що заходи адміністративного впливу представниками влади до нього не застосовувались, до кримінальної відповідальності ними він не притягувався. Під час співбесіди позивач також висловлювався про бажання через півроку повернутися до своєї країни.

Суд також враховує, що позивач покинув країну легально шляхом отримання паспорту на підставі компетентного дозволу країни перебування та потрапив до України літаком рейсом Лагос (ОСОБА_2) Стамбул (Туреччина) Київ (Україна), а потім з Києва поїздом прибув до Одеси. Це на думку суду ставить під сумнів існування обставин переслідування позивача у ОСОБА_2 та викликає недовіру поясненням позивача про дійсні причині еміграції.

Таким чином матеріали адміністративної справи свідчать про відсутність конкретних фактів переслідувань позивача з зазначених ним підстав. Крім іншого, позивач не зазначив також достатньої аргументації своїх побоювань повернення до ОСОБА_2, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказах того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідають вимогам абзацу другого статті 1 Закону.

З цих підстав суд погоджується з висновком ОСОБА_3 міграційної служби в Одеській області щодо бажання позивача отримати статус біженця лише з підстав тимчасової легалізації свого становища для поліпшення власного життя в Україні.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач не підпадає під ознаки біженця, передбачені ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року та абз.2 ст.1 Закону України «Про біженців».

Згідно з частиною 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій № 575-10 від 01.12.2010 року про відмову позивачу в наданні статусу біженця в Україні є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам діючого законодавства, при цьому відповідач діяв в межах Закону України "Про біженців", прийняв рішення відповідно до повноважень та з дотриманням процедури прийняття рішень, визначених цим Законом, а тому позовні вимоги Браун ОСОБА_1 Габріель не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 2, 7-14, 71, 86, 122, 158 - 163, 186, 254 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову Браун ОСОБА_1 Габріель до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання рішення нечинним та зобовязання вчинити певні дії відмовити у повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України - з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на постанову, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний суддею 23 вересня 2011 року.

Головуючий суддя Білостоцький О.В.

Суддя Левчук О.А.

Суддя Потоцька Н.В.

23 вересня 2011 року