Справа № 826/7318/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2015-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 вересня 2015 року письмове провадження № 826/7318/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., при секретарі судового засідання Шевченко М.В. вирішив адміністративну справу

За позовомОСОБА_1
до Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення
проскасування наказів, поновлення на роботі
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач або ОСОБА_1) з позовом до Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення (надалі - відповідач або Нацрада), в якому просив суд:

1. Визнати незаконним та скасувати наказ відповідача № 57-к від 26.02.2015 року, яким позивачу було оголошено догану у зв'язку з порушенням етики поведінки державного службовця, неналежне виконання посадових обов'язків.

2. Визнати незаконним та скасувати наказ відповідача № 77-к від 24.03.2015 року, яким позивача було звільнено з посади відповідно до пункту 3 статті 40 Кодексу законів про працю України за систематичне невиконання без поважних причин покладених на нього обов'язав.

3. Визнати незаконним та скасувати рішення відповідача № 339 від 12.03.2015 року «Про звільнення представника Національної ради у Луганській області» за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків покладених на нього, відповідно до пункту 3 статті 40 Кодексу законів про працю України.

4. Поновити позивача на посаді представника Національної ради у Луганській області управління представників національної ради.

5. Стягнути з Нацради 32 000,00 грн. за час вимушеного прогулу, 7800,00 грн. в якості заробітної плати за період з 17 по 24 березня 2015 року та 50 000,00 грн. в якості компенсації завданої моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що звільнення його з займаної посади є незаконним та безпідставним, отже він підлягає поновленню на відповідній посаді з відшкодуванням середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацією моральною шкоди, завданої йому внаслідок незаконного звільнення.

Представник відповідача проти позову заперечив, наголошуючи на необґрунтованості заявлених позивачем позовних вимог та законності його звільнення, просив суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення їхніх представників, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позиції сторін, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.09.2011 року позивач призначений на посаду представника у Луганській області управління координації роботи представників та секретарів представників, строком на чотири роки.

Наказом відповідача від 16.04.2014 року № 54-к «Про оголошення догани», у зв'язку з перевищенням своїх повноважень та недодержанням законодавства про державну службу (акт службового розслідування від 16.04.2014 року), позивачу було оголошено догану. З зазначеним наказом позивач ознайомився без заперечень, в адміністративному чи судовому порядку його не оскаржував, тобто визнав факт допущення ним неналежне виконання службових обов'язків.

Як вбачається з аналізу матеріалів справи та пояснень сторін, позивач без відповідного наказу відповідача залишив своє місце роботи у м. Луганську та переїхав у червні 2014 року до м. Києва, де продовжив виконання своїх службових обов'язків за мовчазною згодою відповідача.

Рішенням відповідача від 22.01.2015 року № 67 (протокол № 2) «Про звіти представників Національної ради за 2014 рік» діяльність позивача за 2014 рік визнана незадовільною. Зазначене рішення відповідача позивачем не оскаржувалось.

Згідно пояснень відповідача, під час засідання Нацради від 22.01.2015 року позивач порушив етику державного службовця та не надав відповідні пояснення щодо його бездіяльності як представника Нацради, на запитання від представників громадських організацій виступив із звинуваченнями на їх адресу та назвав «сумашедшими лжецами». Таким вчинок позивача в цілому на засіданні, у присутності членів Нацради та представників громадськості, на думку відповідача, порочить звання державного службовця та дискредитує Нацраду.

Позивач же, в позовній заяві, наведеного факту не заперечує, зазначаючи, що така оцінка його висловлювання є неправомірною.

Дорученням відповідача від 04.02.2015 року № 21/2 позивачу було запропоновано надати пояснення щодо дотримання ним правил професійної етики державного службовця під час засідання Нацради від 22.01.2015 року.

Службовою запискою від 05.02.2015 року № 010 позивач повідомив Голову Нацради, що, на його думку, під час засідання Нацради від 22.01.2015 року він цілком дотримувався положень Конституції України, Законів України «Про правила етичної поведінки», «Про державну службу» та Загальних правил поведінки державного службовця, затверджених Наказом Головного управління Державної служби № 214 від 04.08.2010 року.

Наказом відповідача від 11.02.2015 року № 42-к, у зв'язку з перевищенням своїх повноважень та недодержанням позивачем законодавства про державну службу, посадових обов'язків та порушення етики поведінки, відносно позивача було призначене службове розслідування.

Службовою запискою від 14.02.2015 року № 013 позивач звернувся до відповідача з вимогою негайного його ознайомлення з фактичними та документальними підставами призначення службового розслідування та надати копії матеріалів.

Листом від 25.02.2015 року № 53 відповідач повідомив позивача про дату, час та місце підсумкового засідання комісії зі службового розслідування та необхідністю ознайомитися з актом, складеним за підсумками проведеного розслідування.

З протоколу засідання комісії зі службового розслідування щодо перевищення повноважень та недодержання законодавства про державну службу, посадових обов'язків та порушення етики поведінки державного службовця представником Нацради у Луганській області ОСОБА_1 від 24.02.2015 року, судом встановлено, що відносно позивача складені акти про відсутність на робочому місці в місті Києві за адресою вул. Прорізна, 2, каб. 202 з нез'ясованих причин більш ніж три години 17.02.2015 року, 18.02.2015 року, 19.02.2015 року, 20.02.2015 року, 23.02.2015 року, 24.02.2015 року, 25.05.2015 року та 27.02.2015 року (копії містяться в матеріалах справи). Крім того, на засіданні було взято до уваги обставини, що мали місце під час засідання Нацради від 22.01.2015 року, про які наведено вище, а також факт оголошення позивачу догани за неналежне виконання службових обов'язків 16.04.2014 року, в результаті чого, члени комісії більшістю запропонували на розгляд голові Нацради міру покарання - догану.

За результатом службового розслідування було складено акт від 25.02.2015 року, яким зафіксовано, що обговоривши вкрай незадовільну поведінку ОСОБА_1 на засіданні Нацради 22.01.2015 року, врахувавши листи керівників громадських організацій щодо бездіяльності ОСОБА_1 як представника Нацради та порушення ним етики поведінки державного службовця, комісія підтвердила факт порушення статті 5 Закону України «Про державну службу», Закону України «Про правила етичної поведінки», Загальних правил поведінки державних службовців та Правил внутрішнього трудового розпорядку Нацради та запропонувала голові Нацради оголосити ОСОБА_1 догану.

У зв'язку з відмовою позивача від підписання акту службового розслідування, надання будь-яких пояснень та зауважень, комісією зі службового розслідування було складено відповідний акт від 26.02.2015 року про таку відмову позивача.

Наказом відповідача від 26.02.2015 року № 57-к «Про оголошення догани», у зв'язку з порушенням етики поведінки державного службовця (акт комісії з службового розслідування), неналежне виконання посадових обов'язків, позивачу було оголошено догану. З зазначеним наказом позивач ознайомився під підпис, зауваживши, що відповідачем йому було відмовлено в ознайомлені з підставами для наказу: актом комісії з службового розслідування та поясненнями ОСОБА_1

Рішенням Нацради від 12.03.2015 року № 339 «Про звільнення представника Національної ради у Луганській області» вирішено звільнити позивача з посади за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього, відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України.

Згідно протоколів засідання профспілкового комітету Нацради від 18.03.2015 року та 19.03.2015 року, позивач не був і не є членом профспілкової організації, проте слідуючи моральним принципам толерантності та права, на прохання ОСОБА_1, профком встановив, що позивач на доручення відповідача від 04.02.2015 року № 21/2 замість пояснень надав службову записку від 05.02.2015 року № 010. На питання члена профкому щодо некоректної поведінки під час засідання Нацради від 22.01.2015 року, що привело до отримання Нацрадою двох скарг від громадянок щодо порушення питання непристойної поведінки державного службовця ОСОБА_1, позивач повідомив, що йому було неприємно слухати певні запитання від громадськості, у зв'язку з чим слідувала відповідна реакція.

Враховуючи, що позивач не був і не є членом профспілкової організації, профспілковий комітет Нацради не може надати згоду або відмовити у наданні згоди на його звільнення.

Крім того, в матеріалах справи містяться копії актів про відсутність позивача на робочому місці з нез'ясованих причин більш ніж три години 02.03.2015 року, 03.03.2015 року, 04.03.2015 року, 05.03.2015 року, 06.03.2015 року, 10.03.2015 року, 11.03.2015 року, 12.03.2015 року, 13.03.2015 року, 16.03.2015 року, 17.03.2015 року, 18.03.2015 року, 19.03.2015 року, 20.03.2015 року, що, на думку відповідача, додатково свідчить про порушення позивачем законодавства про працю та законодавства про державну службу.

Наказом відповідача від 24.03.2015 року № 77-к «Про звільнення ОСОБА_1», позивача було звільнено з займаної посади відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього. З зазначеним наказом позивач ознайомився під підпис, зробивши зауваження про неотримання на час ознайомлення з наказом розрахунку.

Позивач вважає накази відповідача № 57-к від 26.02.2015 року, № 77-к від 24.03.2015 року, а також рішення № 339 від 12.03.2015 року протиправними та такими, що підлягають скасуванню, а він підлягає поновленню на посаді.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам та поясненням представників сторін за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді у відкритому судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини регулює Кодекс законів про працю України (надалі - КЗпП).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, крім іншого, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП).

Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (частина 1 статті 21 КЗпП).

Згідно положень статті 3 Закону України «Про державну службу» державна служба ґрунтується на таких основних принципах, крім іншого, професіоналізму, компетентності, ініціативності, чесності, відданості справі; персональної відповідальності за виконання службових обов'язків і дисципліни; дотримання прав підприємств, установ і організацій, об'єднань громадян.

Статтею 5 Закону України «Про державну службу» закріплено, що державний службовець повинен: сумлінно виконувати свої службові обов'язки; шанобливо ставитися до громадян, керівників і співробітників, дотримуватися високої культури спілкування; не допускати дій і вчинків, які можуть зашкодити інтересам державної служби чи негативно вплинути на репутацію державного службовця.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про державну службу», до основних обов'язків державних службовців належать, крім іншого: недопущення порушень прав і свобод людини та громадянина; сумлінне виконання своїх службових обов'язків, ініціатива і творчість в роботі.

За приписами статті 14 Закону України «Про державну службу», дисциплінарні стягнення застосовуються до державного службовця за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, порушення обмежень, пов'язаних з проходженням державної служби, а також за порушення правил професійної етики, інший вчинок, який порочить його як державного службовця або дискредитує державний орган, в якому він працює.

До службовців, крім дисциплінарних стягнень, передбачених чинним законодавством про працю України, можуть застосовуватися такі заходи дисциплінарного впливу: попередження про неповну службову відповідність; затримка до одного року у присвоєнні чергового рангу або у призначенні на вищу посаду.

Згідно статті 139 КЗпП, працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до статті 147 КЗпП, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

За правилами статті 149 КЗпП, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до статті 150 КЗпП, дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством (глава XV цього Кодексу).

Як вже зазначалося та підтверджується матеріалами справи, вперше до позивача були застосовані заходи дисциплінарного стягнення 16.04.2014 року у вигляді догани (наказ відповідача від 16.04.2014 року № 54-к) за неналежне виконання службових обов'язків, яке він фактично визнав, з огляду не його не оскарження, у встановленому чинним законодавством порядку.

Оскаржуваним наказом відповідача від 26.02.2015 року № 57-к, до позивача було друге застосовані заходи дисциплінарного стягнення у вигляді догани у зв'язку з порушенням етики поведінки державного службовця та неналежним виконанням посадових обов'язків.

При цьому, позивач не заперечує факт допущення ним поведінка, яка на думку відповідача, порочить звання державного службовця та дискредитує Нацраду.

Відповідно до пункту 1.5. Загальних правила поведінки державних службовців, затверджених Наказом Головного управління державної служби України від 04.08.2010 року № 214 (надалі - Правила), поведінка державних службовців має відповідати очікуванням громадськості й забезпечувати довіру суспільства та громадян до державної служби, сприяти реалізації прав і свобод людини і громадянина, визначених Конституцією України і законами України.

Державний службовець має дбати про позитивний авторитет органів державної влади і державної служби в цілому, дорожити своїм ім'ям та статусом (пункт 1.6. Правил).

За приписами пунктів 2.4., 2.5. розділу II. Загальні обов'язки державних службовців Правил, державний службовець повинен сумлінно виконувати свої посадові обов'язки, дотримуватися високої культури спілкування, шанобливо ставитися до громадян, керівників і співробітників, інших осіб, з якими у нього виникають відносини під час виконання своїх посадових обов'язків. Державний службовець зобов'язаний не допускати дій і вчинків, які можуть зашкодити інтересам суспільства та держави чи негативно вплинути на його репутацію.

Державний службовець має з належною повагою ставитись до прав, обов'язків та законних інтересів громадян, їх об'єднань, а також юридичних осіб, не повинен проявляти свавілля або байдужість до їхніх правомірних дій та вимог, допускати прояви бюрократизму, відомчості та місництва, нестриманість у висловлюваннях та не вчиняти дій, що дискредитують орган державної влади або ганьблять репутацію державного службовця.

Враховуючи, що під час службового розслідування відносно позивача встановлено, фактично, допущення ним нестриманих висловлювань відносно представників громадськості, а також враховуючи наявність раніше застосованого до нього заходу дисциплінарного стягнення та порушення вимог трудового законодавства в частині робочого часу (неодноразову не появу на робочому місці без поважних причин понад три години), суд погоджується з відповідачем щодо наявності підстав для застосування до нього заходів дисциплінарного стягнення у вигляді догани спірним наказом від 26.02.2015 року № 57-к. Відповідно, з огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання його протиправним та скасування.

При цьому, суд критично сприймає зауваження позивача щодо відмови в ознайомлені з підставами для наказу: актом комісії з службового розслідування та поясненнями ОСОБА_1, оскільки актом комісії зі службового розслідування від 26.02.2015 року зафіксовано факт відмови позивача від підписання акту службового розслідування, надання будь-яких пояснень та зауважень.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 40 КЗпП, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Виходячи з вищенаведеного в сукупності, з огляду на визнання незадовільною діяльності позивача за 2014 рік (рішенням відповідача від 22.01.2015 року № 67, яке позивачем не оскаржувалось), застосування до нього протягом року правомірних дисциплінарних стягнень у вигляді догани, а також неодноразового порушення ним вимог законодавства щодо робочого часу (нез'явлення на робочому місці понад трьох годин без поважних причин), суд погоджується з відповідачем щодо наявності підстав для звільнення позивача з займаної посади та відсутності підстав скасування спірних рішення № 339 від 12.03.2015 року та наказу № 77-к від 24.03.2015 року відповідача.

Відповідно, відсутні жодні правові підстави для поновлення позивача посаді представника Національної ради у Луганській області управління представників національної ради та стягнення з відповідача на його користь коштів за час вимушеного прогулу, заробітної плати та моральної шкоди.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи, надані сторонами докази та пояснення їхніх представників, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

За приписами частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В свою чергу, відповідачем виконаний обов'язок щодо доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючий до уваги викладене в сукупності, керуючись статтями 69-71, 94, 160-165,167,254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статей 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Р.О. Арсірій