Справа № 2а-1870/2461/11
Суддя: В.М. Соколов
Дата ухвалення: 2011-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

2a-1870/2461/11

Копія

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2011 р. Справа № 2a-1870/2461/11

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Соколова В.М.

за участю секретаря судового засідання - Бабаніної О.В.,

представника позивача - Линника В.М.,

представника відповідача - Фуртат В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом товариства з обмежено відповідальністю "Сільгоспенерго" до Роменської міжрайонної державної податкової інспекції про скасування податкового повідомлення-рішення ,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Сільгоспенерго” (далі по тексту – позивач, ТОВ “Сільгоспенерго”) звернулося до суду з адміністративним позовом до Роменської міжрайонної державної податкової інспекції (далі по тексту – відповідач, Роменська МДПІ), в якому просить:

- стягнути з Державного бюджету на користь ТОВ “Сільгоспенерго” судові витрати в сумі 3,40 грн.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що, на думку позивача, посадовими особами Роменської МДПІ неправомірно були зроблені висновки про часткове невикористання ТОВ «Сільгоспенерго» придбаних нежитлових приміщень у власній господарській діяльності та укладення збиткових договорів оренди зазначених приміщень, що призвело до необґрунтованого збільшення валових витрат виробництва та податкового кредиту з ПДВ.

Позивач наполягає, що мета придбання нежитлових приміщень – використання їх у господарській діяльності, що і було ним здійснено. Крім того, на переконання позивача, у посадових осіб податкового органу відсутні повноваження, визначені Законом України «Про державну податкову службу в Україні», щодо надання оцінки ефективності використання активів підприємства.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача з позовом не погодився, мотивуючи свої заперечення тим, що ТОВ «Сільгоспенерго» було безпідставно занижено податок на прибуток та податок на додану вартість за період, що перевірявся, внаслідок необґрунтованого збільшення валових витрат виробництва та податкового кредиту з ПДВ шляхом віднесення до них витрат у вигляді відсотків за кредитним договором з АКІБ «УкрСиббанк» та витрат, пов’язаних з утриманням приміщень, які не використовувалися у господарській діяльності.

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що ТОВ “Сільгоспенерго” з 06.09.2000 року зареєстроване в якості юридичної особи Роменською районною державною адміністрацією Сумської області, внесено до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, та взято на податковий облік в Роменсьткій МДПІ (а.с.8-10).

У період, який перевірявся, ТОВ “Сільгоспенерго” було платником податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість.

Посадовими особами Роменської МДПІ проведено виїзну планову перевірку ТОВ “Сільгоспенерго” з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2007 р. по 31.03.2010 р., в ході проведення якої було складено акт №505/2301/02888939 від 19.08.2010 р. (а.с. 30-57).

Підставою для винесення вищезазначених рішень послугував той факт, що посадовими особами податкового органу при перевірці ТОВ “Сільгоспенерго” було зроблено висновок про безпідставне віднесення ТОВ «Сільгоспенерго» до складу валових витрат відсотків за користування кредитними коштами у сумі 1500000,00 грн., отриманими відповідно до кредитного договору від 26.07.2006 р. укладеного з УКБ «УкрСиббанк» (а.с. 197-202) з метою придбання комерційної нерухомості. При цьому, на переконання посадових осіб податкового органу, придбані нежитлові приміщення частково не використовувались в господарській діяльності позивача. За аналогічних обставин відповідач дійшов висновку про безпідставне віднесення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість сплачених позивачем в рамках витрат, пов’язаних з утриманням зазначених приміщень.

Суд не погоджується з даними висновками відповідача з огляду на наступне.

Згідно п.п. 1.2.2 п. 1.2 розділу 1 договору позичальник у будь-якому випадку зобов’язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту. Позичальник зобов’язується повернути основну суму кредиту та сплачувати плату за користування кредитом у вигляді процентів, комісій, а також сплатити штрафні санкції та здійснити інші грошові платежі згідно умов Договору на рахунок АКІБ «УкрСиббанк».

Одержані кредитні кошти ТОВ «Сільгоспенерго» було використано на оплату нерухомого майна разом із земельними ділянками та обладнанням згідно договорів купівлі-продажу, укладених між ТОВ «Роменський молочний комбінат» та ТОВ «Сільгоспенерго» (а.с. 203-208), а саме:

- нежитлового приміщення площею 238,7 кв. м за адресою м. Ромни, бул. Шевченка, 29, вартістю 721110,00 грн., в тому числі ПДВ 120185,00 грн.;

- нежитлового приміщення площею 194,3 кв. м за адресою м. Ромни, вул.. Полтавська, 170, вартістю 150 000,00 грн., в тому числі ПДВ 25 000,00 грн.;

- нежитлового приміщення площею 131,0 кв. м за адресою м. Ромни, вул.. Карла Маркса, 121, вартістю 25 000,00 грн., в тому числі ПДВ 4166,67 грн.;

- нежитлового приміщення площею 95,5 кв. м за адресою м. Ромни, вул.. Київська, 84, вартістю 60 000,00 грн., в тому числі ПДВ 10 000,00 грн.;

На виконання умов кредитного договору ТОВ «Сільгоспенерго» щомісячно сплачувало на рахунок АКІБ «УкрСиббанк» основну суму кредиту та відсотки за користування ним.

При цьому при проведенні перевірки посадовими особами податкового органу було підтверджено фактичне виконання угоди купівлі продажу комерційної нерухомості між позивачем та ТОВ «Роменський молочний комбінат».

Пунктом. 5.1. Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно п.п. 5.5.1 п. 5.5 ст. 5 Закону №283/97-ВР до складу валових витрат відносяться будь-які витрати, пов’язані з виплатою або нарахуванням процентів за борговими зобов’язаннями (у тому числі за будь-якими кредитами, депозитами) протягом звітного періоду, якщо такі виплати або нарахування здійснюються у зв’язку з веденням господарської діяльності платника податку.

Представник Роменської МДПІ в судовому засіданні зазначив, що придбані нежитлові приміщення ТОВ «Сільгоспенерго» не в повній мірі використовувались у власній господарській діяльності. На підтвердження даної думки Роменською МДПІ було здійснено розподіл доходів та витрат по об’єктам – нежитловим приміщенням, що зафіксовано у додатку № 12 до акту перевірки (а.с.60-78).

В даному випадку, для встановлення правомірності висновків посадових осіб податкового органу, необхідно встановити природу виникнення боргового зобов’язання на підставі кредитного договору від 26.07.2006 р.

Так, АКІБ «УкрСиббанк» було видано кошти ТОВ «Сільгоспенерго» для ведення господарської діяльності, а саме для сплати за придбані нежитлові приміщення у ВАТ «Роменський молочний завод».

Крім того, при придбанні нежитлових приміщень позивач міг мати цілком обґрунтовані сподівання отримати дохід від використання їх у власній господарській діяльності. Серед іншого, дана обставина також підтверджується цільовим призначенням придбаних приміщень, які характеризуються як нежитлові.

Отже, виплата відсотків за користування даними кредитними коштами прямо пов’язана із веденням господарської діяльності ТОВ «Сільгоспенерго».

Крім того, посадовими особами Роменської МДПІ під час перевірки було враховано лише дохід, одержаний від надання придбаних приміщень в оренду. Але дохід, отриманий в результаті використання даних приміщень безпосередньо ТОВ «Сільгоспенерго» враховано не було.

Так, в результаті здійснення торгівельної діяльності ТОВ «Сільгоспенерго» у магазині «Смак» по бульвару Шевченка, 29 протягом періоду, що перевірявся, було отримано дохід у розмірі 425882,00 грн., що спростовує висновок про збитковість господарської операції по договорам придбання нежитлових приміщень.

Варто також зазначити, що відповідно до пп.1.32 п.1 ст.1 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” господарська діяльність – це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Аналізуючи дану норму, можна зробити висновок, що господарська діяльність – це діяльність підприємства, направлена на отримання доходу, і яка є регулярною, постійною та суттєвою. Таким, чином, закон визначає, що діяльність повинна бути спрямована на отримання доходу, але поняття «дохід» неможна ототожнювати з поняттям «прибутку», адже дохід – є більш широким поняттям.

Так, у результаті використання в господарській діяльності саме кредитних коштів, ТОВ «Сільгоспенерго» було отримано дохід у розмірі 745896,6 грн., у тому числі дохід від торгівельної діяльності – 425882,00 грн., від надання приміщень в оренду – 316544,2 грн., компенсації комунальних витрат по договору оренди 3470,63 грн., що підтверджується даними бухгалтерського обліку. Отже, ТОВ «Сільгоспенерго» протягом зазначеного періоду все ж отримувало дохід, підприємство не було збитковим.

Щодо твердження Роменської МДПІ про порушення ТОВ «Сільгоспенерго» вимог Закону України «Про податок на додану вартість» в частині придбання матеріальних активів, які не використовувались в подальшому у господарській діяльності такого платника, тому сума податку, сплаченого у зв’язку з таким придбанням, не повинна включатися до складу податкового кредиту.

Представник Роменської МДПІ в судовому засіданні наполягав, що позивач не повинен був відносити до податкового кредиту суми податку на додану вартість в частині витрат, понесених на утримання приміщень, які не використовувалися у господарській діяльності та по договорам оренди, що є збитковими.

Суд не погоджується з такою думкою відповідача з огляду на наступне.

Згідно п. 1.3 ст. 1 Закону України «Про податок на додану вартість» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), платником податку на додану вартість є особа, яка згідно з цим Законом зобов’язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем, або особа, яка імпортує товари на митну територію України.

Відповідно до п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених)платником податку за ставкою, встановленою п. 6.1 ст. 6 та ст. 8 цього закону, протягом такого звітного періоду у зв’язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Як вже зазначалося раніше, всі приміщення придбавалися ТОВ «Сільгоспенерго» для використання їх у господарській діяльності.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи використовувалися такі товари та основні фонди в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду, оскільки Законом чітко встановлено: «з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку».

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Натомість Закон України «Про державну податкову службу в Україні» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не містить норм, які б надавали право посадовим особам податкового органу вирішувати за платника податків доцільність здійснення тієї чи іншої господарської операції.

Крім того, на переконання суду, для оцінки пов’язаності витрат з господарською діяльністю підприємства визначальною є можливість використання у будь-який спосіб придбаного товару чи послуги у межах господарської діяльності, притаманної конкретному платнику податків, а також фактичного виконання правочину, на підставі якого формуються витрати та податковий кредит з ПДВ.

Окрему увагу варто звернути на те, що за умови формування висновків про придбання нежитлових приміщень без мети використання в межах господарської діяльності, підлягають зменшенню суми амортизаційних відрахувань та суми податкового кредиту з ПДВ в частині, що відповідає вартості площі невикористаних приміщень , що не було здійснено при формуванні висновків перевірки.

Дана обставина підтверджує необґрунтованість висновків посадових осіб податкового органу на підставі яких були прийняті оскаржені рішення.

Похідні повідомлення-рішення формуються на підставі рішень про розгляд скарги платника податків, і не є окремими актами індивідуальної дії.

Правова природа таких повідомлень-рішень визначена “Порядком направлення органами державної податкової служби України податкових повідомлень платникам податків”, затвердженим Наказом Державної податкової адміністрації України від 21 червня 2001 року №253, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 06 липня 2001 р. за №567/5758.

Так, пунктом 5.3 вищезгаданого Порядку №253 встановлено, що з метою доведення до платника податків граничного строку сплати податкового зобов'язання, зазначеного у раніше надісланому податковому повідомленні (у разі, якщо сума податкового зобов'язання за результатами розгляду скарги збільшується або залишається без змін, а раніше надіслане податкове повідомлення не відкликається), податковим органом складається та надсилається (вручається) платнику податків податкове повідомлення, яке має номер раніше надісланого податкового повідомлення та через дріб номер скарги, щодо якої воно складене (1 - для першої 2 - для другої тощо), крім того, таке податкове повідомлення містить новий граничний термін сплати податкового зобов'язання.

Отже, похідні повідомлення-рішення, формуються на підставі рішень про розгляд скарги платника податків і призначені лише для доведення нових термінів сплати раніше встановленого зобов'язання.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов товариства з обмежено відповідальністю "Сільгоспенерго" до Роменської міжрайонної державної податкової інспекції про скасування податкового повідомлення-рішення – задовольнити частково.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити за необгрунтованістю.

За рахунок Державного бюджету України відшкодувати позивачеві судовий збір, сплачений при поданні позову, пропорційно задоволеним вимогам в сумі 1,70 грн.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови складено 20 червня 2011 року.

Суддя (підпис) В.М. Соколов

З оригіналом згідно

Суддя В.М. Соколов