Справа № 804/14127/15
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2015-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

09 вересня 2015 р. Справа № 804/14127/15

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Боженко Н.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради, Управління Держземагенства у місті Дніпропетровську Дніпропетровської області, ОСОБА_2, третя особа Самарська районна у місті Дніпропетровська рада про визнання протиправної бездіяльності, скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ

07 вересня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Дніпропетровської міської ради, Управління Держземагенства у місті Дніпропетровську Дніпропетровської області, ОСОБА_2, третя особа Самарська районна у місті Дніпропетровська рада, в якому просить: визнати протиправною бездіяльність Дніпропетровської міської ради, скасувати рішення Дніпропетровської міської ради №83/56 від 29.10.2014 року про надання ОСОБА_2 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0610 га по АДРЕСА_1 в районі будинку НОМЕР_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер НОМЕР_2); зобов'язати Дніпропетровську міську раду розглянути питання про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0610 га по АДРЕСА_1 в районі будинку НОМЕР_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер НОМЕР_2) без погодження з сумісними землевласниками земельних ділянок по АДРЕСА_2, та без погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в Управлінні Держземагенства у м.Дніпропетровську Дніпропетровської області; зобов'язати Управління Держземагенство у місті Дніпропетровську Дніпропетровської області розглянути питання про погодження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0610 га по АДРЕСА_3 в районі будинку НОМЕР_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер НОМЕР_2) без погодження з сумісними землевласниками земельних ділянок по АДРЕСА_2.

Згідно п. 4 ч.1 ст.107 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви зясовує, чи належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства.

За змістом статті 6 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Водночас суб'єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб'єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

Так, відповідно до частини другої статті 171 КАС право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Зі змісту регулювання, яке міститься у КАС, також убачається, що і право оскаржити індивідуальний акт має особа, якої він стосується.

Позивач оспорює рішення, яке є правовим актом індивідуальної дії. Такий правовий акт породжує права й обов'язки тільки того суб'єкту (чи визначеного цим актом певного кола суб'єктів), яким його адресовано.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Таким чином, відсутність у будь-кого (крім власника вказаної земельної ділянки), в тому числі і позивача, прав чи обов'язків у зв'язку із оскаржуваним рішенням не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Крім того, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Також, відповідно до частини першої статті 17 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, може не бути розглянуто за правилами КАС.

Тобто, у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне, в тому числі і розгляд питання щодо передачі земельної ділянки у власність.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Отже, протиправна бездіяльність, рішення та дії щодо питань передачу у власність земельних ділянок, повинні розглядатись місцевими загальними судами за правилами цивільного судочинства.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2015 року по справі №21-34а15 (реєстраційний номер 43075090).

Відповідно до статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно зі ст.109 Кодексу адміністративного судочинства України суд відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 17, 107, 109, 165, 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя,

УХВАЛИВ

У відкритті провадження за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради, Управління Держземагенства у місті Дніпропетровську Дніпропетровської області, ОСОБА_2, третя особа Самарська районна у місті Дніпропетровська рада про визнання протиправної бездіяльності, скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Розяснити позивачу, що згідно ч.5 ст. 109 Кодексу адміністративного судочинства України, повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Копію ухвали невідкладно надіслати позивачу.

Ухвала суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня проголошення ухвали. Якщо ухвалу було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали згідно ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Н.В. Боженко