Справа № 826/8797/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2015-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 вересня 2015 року № 826/8797/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Іщука І.О, суддів Погрібніченка І.М., Шулежка В.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до 1. Міністерства юстиції України,

2. Державної виконавчої служби України

про визнання протиправними дій, наказу про звільнення, скасування наказу №219/к

від 14 квітня 2015 року, поновлення на посаді, проведення перерахунку та виплати

середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди в розмірі

10000 грн.,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України (далі по тексту - відповідач 1), Державної виконавчої служби України (далі по тексту - відповідач 2) про визнання протиправними дій, наказу про звільнення, скасування наказу №219/к від 14.04.2015, поновлення на посаді, проведення перерахунку та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди в розмірі 10000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскаржуваний ним наказ №219/к від 14.04.2015 про його звільнення із займаної посади за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України є незаконним, оскільки йому не було запропоновано жодної з вакантних посад та звільнено у період перебування у соціальній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного року.

Просив суд :

- визнати протиправною бездіяльність щодо недотримання вимог статей 40,492, 184 КЗпП України в частині ненадання позивачу пропозиції стосовно працевлаштування на займану посаду в відділі примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відповідно до його процесії чи спеціальності під час вивільнення з посади головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України та з урахуванням вакантних посад станом на 14.04.2015 (день попередження про вивільнення);

- визнати неправомірним та скасувати наказ Державної виконавчої служби України №219/к від 14.04.2015 щодо звільнення позивача;

- поновити позивача на посаді головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України з 14.04.2015;

- зобов'язати Міністерство юстиції України провести перерахунок та виплату йому середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.05.2015 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до попереднього судового розгляду.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити їх в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні заперечував проти позову, вважав його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, вказав, що оскаржуваний наказ є правомірними, звільнення позивача проведено з дотриманням вимог законодавства про працю, суду надав письмові заперечення проти позову.

В судове засідання відповідач 2 явку уповноваженого представника не забезпечив, причини неявки суду не повідомив, про дату, час і місце судового розгляду належним чином повідомлений, суду надав письмові заперечення проти позову та просив справу розглянути за відсутністю його представника.

Згідно частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи наведене та не прибуття представника відповідача 2 у судове засідання, в судовому засіданні 28.07.2015 суд ухвалив про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 обіймав посаду головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України з 23.04.2013.

Наказом Голови комісії з ліквідації Державної виконавчої службу України від 14.04.2015 №219/к ОСОБА_1 було 14.04.2015 звільнено з посади у зв'язку ліквідацією Державної виконавчої служби України, відповідно пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Позивач, вважаючи бездіяльність щодо ненадання пропозиції стосовно працевлаштування та зазначений наказ відповідача протиправними, звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 2 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що компетенція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба -це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 15 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України).

ОСОБА_1 прийняв присягу державного службовця 04.07.2011, що підтверджено його особовою карткою.

Спеціальним законодавчим актом у сфері проходження публічної служби є Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII (далі по тексту - Закон №3723-XII), який регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу та визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Згідно із приписами частини першої статті 30 зазначеного Закону №3723-XII позивача звільнено з публічної служби за загальними правилами - відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Нормами вказаної статті Кодексу законів про правцю України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 №17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» ліквідовано Державну виконавчу службу України.

Пунктом 2 зазначеної постанови визначено, що Міністерство юстиції України є правонаступником Державної виконавчої служби, що ліквідується у частині реалізації державної політики, зокрема у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб).

За наявності обставин для розірвання трудового договору, у відповідності до частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України проводиться з обов'язковим додержанням умов, передбачених статтею 492 зазначеного Кодексу, а саме, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

З матеріалів справи вбачається, що позивача 12.02.2015 було попереджено про наступне вивільнення, про що свідчить його особистий підпис.

Також, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною другої статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Отже, звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України можливо, якщо роботодавцем вжито всіх заходів щодо обов'язкового переводу працівника на іншу посаду шляхом запропонування працівнику, що звільняється, всіх вакансій, на які може претендувати особа з урахуванням її фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, а також у випадках, коли неможливо перевести працівника з його згоди на іншу роботу, або коли працівник відмовився від такого переведення.

Аналогічних висновків дотримується Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 11.11.2014 у справі №К/9991/77928/11.

Разом з тим, відповідачем 2 - суб'єктом владних повноважень, не надано суду доказів виконання зобов'язання щодо працевлаштування позивача, зокрема, запропонування вакантної посади, від якої позивач відмовився з поважних причин, чи неможливості його переведення.

Також, як вбачається з матеріалів справи, наказом Державної виконавчої служби України «Про надання соціальної відпустки ОСОБА_1» від 26.09.2014 №598/к позивачу була надана відпустка для догляду за дитиною - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення нею трирічного віку з 29.09.2014 по 22.02.2016 року.

Відповідно до частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина 6 статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Суд вважає безпідставними доводи відповідачів, що вказані гарантії не розповсюджується на позивача, оскільки стосується лише жінок, з огляду на наступне.

Переважною кількістю працівників, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у сучасному суспільстві, є жінки, тоді як знаходження чоловіка у вказаній соціальній відпустці є майже виключенням.

Приписами статті 184 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 №322-VIII (зі змінами та доповненнями) окремо не врегульовані аналогічні правовідносини стосовно звільнення чоловіків, які мають дітей віком до трьох років.

Втім, статтею 18 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР передбачено, що після закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Ця відпустка може бути використана повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину та одним із прийомних батьків.

Отже, сам факт надання відповідачем 2 позивачу відпустки по догляду за дитиною свідчить про суперечливість та невідповідність вказаним вище законодавчим нормам його тверджень щодо нерозповсюдження норми статті 184 Кодексу законів про працю України на позивача.

Таким чином, із системного аналізу норми статті 184 Кодексу законів про працю України вбачається, що заборона звільнення працівників, які мають дітей віком до трьох років має лише один виняток - звільнення з обов'язковим працевлаштуванням можливе у випадку повної ліквідації підприємства, установи, організації. Разом з тим, під поняттям повної ліквідації підприємств, установ і організацій, яке міститься в частині третьої статті 184 Кодексу законів про працю України, слід розуміти ліквідацію, тобто припинення всіх прав і обов'язків юридичної особи без визначення правонаступника.

Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Аналогічної позиції дотримується Верховний суд України в постанові від 17.10.2011 № 2а-237а11.

Наказом Міністерства юстиції України від 16.04.2015 №1134/к затверджено Положення про Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, який відповідно до пункту 1.1 вказаного Положення є самостійним структурним підрозділом Міністерства юстиції України.

Основним завданням Департаменту є забезпечення своєчасного повного та неупередженого виконання рішень, у порядку, встановленому законодавством (пункт 2.2 Положення).

Позивач наголошує, що йому стало відомо, що всіх державних виконавців відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, які на момент ліквідації перебували у відпустках по догляду за дитиною, за їх заявами переведено до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, тому він 10.04.2015 з відповідною заявою про переведення його на посаду головного держаного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, але жодної відповіді на своє звернення не отримав.

Суду відповідачами не надано доказів, які б спростовували вказані доводи позивача.

Також, відповідачем 1 в якості доказів у справі суду надано лист від 12.05.2015 №12600-0-33-15/14 «Щодо працевлаштування» за зверненням позивача, в якому, з посиланням на норми статті 15 Закону України «Про державну службу», постанову Кабінету Міністрів України від 17.06.1994 №423 «Про деякі питання застосування статей 4,15 і 27 Закону України «Про державну службу» та Положення про порядок стажування у державних органах, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 01.12.1994 №804, повідомлялось, що працевлаштування позивача в апарат Міністерства юстиції можливе за умови відповідності кваліфікаційним вимогам до заняття відповідної посади (наявність повної вищої освіти, стажу роботи за фахом) та успішного проходження конкурсу або стажування.

Судом не приймаються до уваги вказані доводи відповідача 1, оскільки ініціативу щодо оголошення конкурсу чи стажування працівника повинен проявляти роботодавець. Слід також зазначити, що відповідачем 1 не надано суду доказів направлення та отримання позивачем зазначеного листа.

Згідно частини першої статті 42 Кодексу законів по працю України вбачається, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації тощо (частина друга статті 42 Кодексу законів про працю України).

Згідно частини другої статті 492 Кодексу законів про працю України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Разом з тим, з матеріалів справи, зокрема, трудової книжки позивача та його особової справи вбачається, що позивач має вищу освіту, зокрема закінчив Київський національний університет імені Тараса Шевченка (спеціальність - правознавство); загальний стаж його державної служби більше 8 років, при загальному стажі роботи більше 29 роки тощо.

Однак суду відповідачами не надано доказів відсутності у позивача переважного права перед іншими працівниками на залишення на роботі.

Отже, доводи відповідачів щодо правомірного звільнення позивача є декларативними та безпідставним та зазначене у сукупності свідчить про порушення трудових гарантій позивача та процедури його звільнення.

Суд звертає увагу на те, що за змістом пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 за №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» підставами захисту порушеного права звільненої особи може бути не тільки звільнення без законних підстав, а й порушення порядку його проведення.

Вимогами позову є, зокрема, визнання протиправною бездіяльність щодо недотримання вимог статей 40, 492, 184 Кодексу законів про працю України в частині ненадання позивачу пропозиції стосовно працевлаштування на займану посаду, визнання неправомірним та скасувати наказу №219/к від 14.04.2015 про звільнення.

Оскільки суд дійшов висновку, що позивача було неправомірно звільнено з посади, а оскаржуваний наказ від 14.04.2015 №219/к винесено не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією і законодавством України про працю, отже, з урахуванням норми статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, для захисту порушених прав позивача, достатнім буде визнання оскаржуваного наказу протиправним та його скасування.

Згідно частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, норми вказаної статті Кодексу є нормами прямої дії, які зобов'язують орган, що розглядає трудовий спір, поновити незаконно звільненого працівника саме на попередню роботу.

Позивач просить поновити його на посаді головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України з 14.04.2015, тобто з дня звільнення, однак суд не погоджується з вказаною вимогою з оглядну на те, що відповідно до норм статті 116 Кодексу законів про працю України днем звільнення вважається останній день роботи.

Таким чином, позивача має бути поновлено на посаді, з якої його було звільнено, з наступного дня за днем його звільнення, а саме - з 15.04.2015.

Також, згідно частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Водночас, суд не може погодитись з вимогою позивача стосовно стягнення на його корись середнього заробітку за час вимушеного прогулу з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та зазначалось судом раніше, з 29.09.2014 позивачу була надана відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Враховуючи, що позивач заробітну плату не отримував, що підтверджено матеріалами справи та не спростовано сторонами, державою встановлений рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання грошової допомоги відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» від 21.11.1992 №2811-ХII, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивач вказує також, що оскаржуваною бездіяльністю та наказом йому спричинена моральна шкода, яку він оцінює у 10 0000 грн.

У відповідності до Постанови Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Крім цього розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

Проте, суд вважає, що позивачем не надані належні докази, які підтверджують заподіяння йому моральної шкоди, а також пояснень з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір цієї шкоди, у зв'язку із чим позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Відповідно до частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінюючи правомірність рішення відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб'єкта.

З огляду на зазначене, суд частково задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Судовий збір у відповідності до вимог статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 5 Закону України «Про судовий збір» зі сторін не стягується.

Керуючись статтями 69-71, 94, 160-163, 167, 254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Голови комісії з ліквідації Державної виконавчої службу України від 14 квітня 2015 року №219/к про звільнення ОСОБА_1.

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України з 15 квітня 2015 року.

5. В решті позовних вимог відмовити.

6. Постанова суду підлягає негайному виконанню у частині поновлення на посаді.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головучий суддя І.О. Іщук

Судді І.М. Погрібніченко

В.П. Шулежко