Справа № 2а/1570/5132/2011
Суддя: Білостоцький О. В.
Дата ухвалення: 2011-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а/1570/5132/2011
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2011 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Білостоцького О.В.

Суддів: Соколенко О.М., Балан Я.В.

При секретарі: Кирилюк Н.Ю.

За участю сторін:

Позивача: Ахгар ОСОБА_1

Представників відповідача: не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Ахгар ОСОБА_1 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання рішення нечинним з моменту його прийняття та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Ахгар ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державного комітету України у справах національностей та релігій, в якому просить визнати рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій рішення від 26.04.2011 року № 396-11, яким Ахгар ОСОБА_1 було відмовлено в наданні статусу біженця в Україні, нечинним з моменту його прийняття та зобовязати Державний комітет України у справах національностей та релігій надати Ахгар ОСОБА_1 статус біженця в Україні, зазначивши, що рішення відповідача є необґрунтованим та незаконним, так як прийнято без урахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі. Пояснив, що він є громадянином ОСОБА_2 та під час правління прорадянського Президента Наджибули в період з 1982 року по 1992 рік перебував на державні службі в органах контролю та розподілу. Після зміни влади багато афганців, які працювали на уряд Президента Наджибули було вбито та заарештовано. Позивача також було заарештовано у 1992 році та він перебував у вязниці на протязі 8 місяців, потім його викупили із полону його родичі. Після цього позивач у 1993 році разом із родиною втік до Ірану, де проживав до 2001 року та працював на приватному підприємстві. При цьому, він звертався до міграційної служби Ірану із заявою про надання йому статусу біженця, однак його заяву не прийняли до розгляду. У 2001 році він повернувся до ОСОБА_2 та, пробувши там тиждень, повернувся до Ірану, а через 3 місяці переїхав із родиною до Азербайджану. В Азербайджан позивач проживав легально та працював електриком. У 2007 році позивач звернувся до представників УВКБ ООН в Азербайджані про надання йому та членам його родини статусу біженця. Його родині надали статус біженців та у 2008 році переселили до Норвегії, однак щодо позивача прийшла негативна відповідь. В 2010 році він з Айзербайджану виїхав до України. Крім того, позивач зазначив, що не бажає повертатися до своєї країни та користуватися її захистом внаслідок побоювань стати жертвою переслідувань з причин належності до певної соціальної групи. Вважає, що й нього є всі умови для набуття ним статусу біженця.

Відповідач був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, надав до суду заяву з проханням оглянути у судовому засіданні особову справу позивача, однак при цьому в судове засідання не з'явився, заперечень проти позову по суті заявлених вимог не надав, у звязку з чим справа розглядалась за наявними матеріалами в порядку, передбаченому ст. 128 КАС України.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази та особову справу Ахгар ОСОБА_1, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Ахгар ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідач на підставі ст. 7 Закону України «Про біженців» від 21.06.2001 року №2557-III є центральним органом державної виконавчої влади з питань міграції та згідно ст.ст. 11, 12 цього ж Закону здійснює повноваження щодо прийняття рішення про прийняття документів для вирішення питання про надання особам статусу біженця, а тому його рішення з цього приводу на підставі ст. 55 Конституції України, п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства.

Судом встановлено, що Ахгар ОСОБА_1 є громадянином ОСОБА_2, за національністю таджик, за віросповіданням мусульманин-суніт. 09.07.2010 року легально за національним паспортом та приватною візою прибув на територію України до м. Одеси. На час розгляду справи в суді паспорту не має.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами особової справи позивача.

21.12.2010 року Ахгар ОСОБА_1 подав до ОСОБА_3 міграційної служби в Одеській області заяву про надання статусу біженця (а.с. 41).

21.12.2010 року начальником ОСОБА_3 міграційної служби в Одеській області відповідно до ст. 9 п. 1 Закону України «Про біженців»виданий наказ № 97 про дозвіл у прийнятті заяви про надання статусу біженця (а.с. 43).

Відповідно до абзацу третього ст. 12 Закону України «Про біженців»виданий наказ №2 від 1.01.2011 року начальника ОСОБА_3 міграційної служби в Одеській області про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця (а.с. 61).

Відповідно до п. 1 ст. 13 зазначеного Закону наказом № 18 від 11.03.2011 року начальником ОСОБА_3 міграційної служби в Одеській області наданий дозвіл на продовження розгляду документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця (а.с. 68).

30.04.2011 року за результатами розгляду особової справи позивача ОСОБА_3 міграційної служби в Одеській області дійшло висновку, щодо відсутності умов для надання статусу біженця громадянину ОСОБА_2 Ахгар ОСОБА_1, передбачених положенням Закону України № 2557-III (а.с. 73-75).

Вказане рішення ОСОБА_3 обґрунтувало тим, що заявник давав нескладні пояснення щодо обставин його виїзду з країни свого громадянства. Крім того, заявник виїхав спочатку до Ірану, потім до Азербайджану, до цих країн виїжджав легально і проблем з перетином кордону ОСОБА_2 і отриманням візи чи допуску на виїзд не мав, що спростовує його твердження щодо розшуку його владою країни походження. Було встановлено, що заявник дот рядів будь-якої політичної партії не входив, погроз, повязаних із расою, національністю, громадянством, етнічною або релігійною належністю, не отримував. Не зміг надати до ОСОБА_3 ніяких підтверджуючих документів на підтвердження будь-яких обставин виїзду з країни, а його цілеспрямований приїзд з Азербайджану до України ОСОБА_3 був розцінений як такий, що повязаний з економічними причинами.

Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій від 26.04.2011 року № 396-11 висновок ОСОБА_3 було підтримано та в наданні статусу біженця позивачу було відмовлено відповідно до абз. 5 ст. 10 Закону України Про біженців, у звязку з відсутністю умов, передбачених абз. 2 ст. 1 цього Закону, які б давали підстави для надання позивачу статусу біженця (а.с. 38).

Відповідно до ст.ст. 1, 25 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, ст. 26 Конституції України, ст.ст. 2, 3 Закону України «Про біженців»біженцям гарантується захист державою України, забезпечення гарантування відповідних прав нарівні з громадянами України, інших держав та соціальний захист.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, абз. 2 ст. 1 Закону України № 2557-III біженцем є особа, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Відповідно до Закону України «Про біженців»особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Частиною 7 ст. 11 того ж Закону встановлено, що крім заяв про надання статусу біженця, заявником додаються документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані у 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, визначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання. У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця ОСОБА_3 Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд погоджується з підставами відмови позивачу в наданні статусу біженця з наступних підстав.

Виходячи із вимог частини 5 ст. 14 Закону України № 2557-III спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про надання статусу біженця або про відмову у наданні статусу біженця на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця.

Відповідно до абз. 6 ст. 12 Закону України «Про біженців»рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, а також коли заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов, передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до ст. 10 Закону України № 2557-III, статус біженця не надається особі, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні.

Судом під час судового засідання не встановлено фактів переслідування позивача та членів його родини за ознаками належності до певної раси, національності, громадянства, певного віросповідання або політичних переконань. Основною причиною його виїзду з ОСОБА_2, зі слів позивача, стала загроза його життю з боку нової влади країни, у звязку з тим, що за часів правління прорадянського уряду він з 1982 до 1992 року працював в органах контролю ОСОБА_2, однак, жодних доказів на підтвердження цього факту позивачем до суду надано не було. Крім того, з пояснень позивача вбачається, що в 1993 році він виїхав до Ірану та в ОСОБА_2 не проживав. В Ірані він проживав разом з дружиною та своїми дітьми до 2001 року. За час проживання в Ірані працював на приватному підприємстві з ремонту електрообладнання. За час перебування в Ірані він намагався звернутися до представників міжнародних організацій з метою отримання статусу біженця, але в нього за це вимагали дуже велику неофіційну винагороду, та у звязку з відсутністю у нього грошей, відмовили у вирішенні цього питання. У 2001 році він сам, без родини, лише один раз повертався до ОСОБА_2, однак пробув в ОСОБА_2 лише тиждень, та, будучи незадоволенним існуючим становищем в країні, повернувся до Ірану. З Ірану він через 3 місяці виїхав до Азербайджану з метою в подальшому виїхати до Норвегії, де з родиною проживав на підставі якоїсь довідки, наданої представниками УВКБ ООН. В Азербайджані він працював в сумісної турецько-азербайджанської компанії, яка займалась дизайном та будівництвом. У 2008 році його дружині та шести дітям було надано статус біженця представниками УВКБ ООН та направлено для проживання до Норвегії. Йому в наданні статусу біженця було відмовлено з огляду на те, що він колись працював на прорадянську владу ОСОБА_2. Тому він у 2010 році літаком рейсом «Баку-Одеса»потрапив до України, де намагається отримати статус біженця. При цьому позивачем не було зазначено жодного факту щодо неможливості його перебування в Ірані та Азербайджані з огляду на його політичні погляди, національну та расову належність, віросповідання, національність або громадянство.

Позивач в суді не заперечував, що він до рядів політичних партій не входив, особистих погроз, повязаних з расовою, національною та релігійною належністю на його адресу не висловлювалось. На обґрунтування погроз на його адресу з боку представників влади ОСОБА_2 з приводу того, що він працював в органах контролю Президента Наджибули, позивач доказів до суду не надав. Навпаки, його твердження в судовому засіданні про безперешкодне перетинання кордону ОСОБА_2 та інших країн, отриманням віз та виїздом з цих країни спростовує його твердження щодо розшуку його владою країни походження.

Пояснення позивача в судовому засіданні, якими він обґрунтовував підстави для отримання статусу біженця в Україні були суперечливими та мали розбіжності з обставинами, повідомленими заявником ОСОБА_3 міграційної служби в Одеській області, зазначеними позивачем в заяві, реєстраційному листі (а.с. 48-51), власній анкеті (а.с. 44-47), протоколі співбесіди від 10.01.2011 року (а.с. 55-59), що викликає обґрунтований сумнів у суду щодо надання позивачем достовірної інформації на обґрунтування позовних вимог. Позивач пояснив, що він виїхав у 1993 року з ОСОБА_2 до Ірану з підстав побоювання зазнати переслідування новою владою країни походження через те, що він працював на про радянський уряд колишньої влади. В заяві про наданні статусу біженця, а також під час співбесіди в ОСОБА_3 міграційної служби в Одеській області він заявляв, що повернувся до ОСОБА_2 у 2007 році (м. Кабул), де його попередили, що йому загрожують переслідування з боку осіб, діяльність яких він контролював під час своєї колишньої роботи. Тому з м. Кабулу він виїхав до Кундузу, де працював на у ISAF (військова база) перекладачем, куди через деякий час на нього прийшов запит із Служби безпеки ОСОБА_2, через що він виїхав до Азербайджану. Разом з тим, в судовому засіданні позивач про зазначені обставини не вказував. Крім того, позивач у судовому засіданні зазначив, що після зміни влади у ОСОБА_2 у 1992 році він був заарештований новою владою та 8 місяців знаходився у вязниці, проте у анкеті, реєстраційному листку та під час співбесіди позивач зазначав, що до кримінальної відповідальності в країні походження не притягувався та заходи адміністративного впливу до нього не застосовувалися. Також позивач зазначив суперечливі відомості під час його опитування в міграційному органі та дачі пояснень у суді щодо того, яким чином він потрапив до України.

Жодних належних доказів на обґрунтування обставин, зазначених Ахгар ОСОБА_1 в судовому засіданні надано не було.

Аналіз матеріалів особової справи та пояснень позивача свідчать про відсутність конкретних фактів переслідувань його та погроз на його адресу зі сторони влади країни його походження. Крім іншого, позивач не зазначив також достатньої аргументації своїх побоювань повернення до ОСОБА_2, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідають вимогам абзацу другого статті 1 Закону.

Бажання позивача залишитись в Україні суд розцінює як небажання повертатись до ОСОБА_2 та намагання тимчасово легалізувати своє перебування в Україні.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач не підпадає під ознаки біженця, передбачені ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року та абз.2 ст.1 Закону України «Про біженців».

Згідно з частиною 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд прийшов до висновку, що при прийнятті рішення Державним комітетом України у справах національностей та релігій від 26.04.2011 року № 396-11 за заявою Ахгар ОСОБА_1 про надання йому статусу біженця в Україні відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для перевірки інформації про заявника та обставин, які стали підставою для його звернення із заявою про надання статусу біженця. При цьому відповідач діяв в межах Закону України "Про біженців", прийняв рішення відповідно до повноважень, визначених статтями 6, 7 цього Закону та інших його норм, які передбачають виконання зазначеними органами своїх повноважень, обґрунтовано та з дотриманням процедури прийняття рішень, встановленої Законом, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 7-14, 122, 158 - 163, 186, 254 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову Ахгар ОСОБА_1 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання рішення нечинним з моменту його прийняття та зобовязання вчинити певні дії відмовити у повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України - з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на постанову, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний суддею 22 листопада 2011 року.

Головуючий суддя Білостоцький О.В.

Суддя Соколенко О.М.

Суддя Балан Я.В.

22 листопада 2011 року