Справа № 2-а-4791/11
Суддя: Петренко Н. О.
Дата ухвалення: 2011-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ун. № 2-а-4791/11
пр. № 2-а/2608/6351/11
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2011 року суддя Святошинського районного суду м. Києва Петренко Н.О. розглянувши в порядку скороченого провадження цивільну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Святошинського району м. Києва та Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про зобов"язання вчинити дії -

встановив:

Позивач звернувся до суду, мотивуючи свої вимоги тим, що перебуваючи на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Святошинського району м. Києва отримує допомогу на оздоровлення на підставі статті 48 Закону України «Про статус і соціальної захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у значно меншому розмірі ніж це передбачено. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідачі своїми діями порушили вимоги ст.ст. 21, 22, 24, 46, 55 Конституції України та ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 р. № 796-ХІІ (далі - Закон № 796-ХІІ), що призвело до відмови в перерахунку сум щорічної допомоги на оздоровлення. Просить суд зобов»язати відповідачів перерахувати щорічну допомогу на оздоровлення за 2010 рік у відповідності до вимог ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з урахуванням проведених виплат.

Відповідачі надали суду свої заперечення та просять суд відмовити в задоволенні позовних вимог у зв»язку з тим, що Центр виплачував допомогу у відповідності та на підставі чинного законодавства України. Допомога нарахована у вересні 2010 року у розмірі 75 грн.

На підставі ст. 117 Конституції України та ст.ст. 62, 67 Закону, Кабінет Міністрів України видав постанову від 12.07.2005 р. № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», якою встановив такі розміри щорічної допомоги на оздоровлення, а саме інвалідам 1 та 2 групи 120 грн.; учасникам ліквідації 2 категорії 100 грн.; інвалідам 3 групи 90 грн.; учасникам ліквідації 3 категорії, кожній дитині, яка втратила одного з батьків, евакуйованим у 1986 році, включаючи дітей - 75 грн. Статтю 48 Закону доповнено частиною сьомою згідно із Законом від 06.06.1996 р. № 230/96-ВР, в якій зазначено, що розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати.

На сьогоднішній день чинним законодавством не передбачено порядок відшкодування та механізм сплати недоотриманих сум коштів на оздоровлення управліннями праці та соціального захисту населення за рахунок коштів Державного бюджету. Крім того, Державним бюджетом не передбачені кошти на покриття витрат даного типу, а відповідно до статті 51 Бюджетного кодексу України будь-які зобов'язання, взяті фізичними та юридичними особами за коштами Державного бюджету України без відповідних бюджетних асигнувань або ж перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України не вважаються бюджетними зобов'язаннями. Витрати державного бюджету на покриття таких зобов'язань не можуть здійснюватися.

За таких обставин Управління праці та соціального захисту населення Святошинського району м. Києва вважає, що діяло в межах правового поля і не мало законних підстав для нарахування різниці суми щорічної допомоги на оздоровлення, право позивача на одноразову допомогу не порушено, оскільки йому були виплачені всі суми, встановлені Кабінетом Міністрів України, а тому просять в позові відмовити.

Відповідач 2 посилається, на те, що щорічна допомога на оздоровлення виплачувалась Київським міським центром по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат по особовому рахунку позивача на підставі розпорядження Управління праці та соціального захисту населення Святошинського району м. Києва.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 перебуває нпа обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Святошинського району м. Києва як евакуйований із зони відчуження у 1986 році та має статус постраждалого внаслідок ЧАЕС ІІ категорії , про що свідчить видане йому посвідчення серії Б №116280.

Відповідачі не заперечують стосовно статусу позивача, який дійсно має право на отримання щорічної допомоги на оздоровлення, передбаченої статтею 48 Закону № 796-XII.

Відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи» евакуйованим із зони відчуження у 1986 році, щорічна допомога на оздоровлення виплачується у розмірі трьох мінімальних заробітних плат.

Частиною 1 статті 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» було встановлено, що конкретні розміри всіх доплат, пенсій і компенсацій (передбачених цим Законом) підвищуються Кабінетом Міністрів України відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати.

Враховуючи особливий статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та обумовлену цим необхідність їх адекватного соціального захисту, Верховна Рада України вже у 2006 році доповнила Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» статтею 71, в якій встановлено, що дія положень цього Закону не може призупинятися іншими законами, крім законів про внесення змін до цього Закону (Закон № 231-V від 5 жовтня 2006 року).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України, виключно законами визначаються, зокрема, основи соціального захисту, а статтею 75 Конституції встановлено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України. Конституція не надавала права парламенту делегувати свої повноваження іншим державним органам, а останнім - своїми нормативно-правовими актами змінювати положення законів.

Суд звертає увагу сторін на те, що реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань судом не приймається до уваги. Так, наприклад, у справі Кечко проти України Європейський Суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань. Правовідносини, що виникають в процесі реалізації права на отримання допомоги на оздоровлення основані на принципі юридичної визначеності. Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. Як свідчить позиція Суду ЄС у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобовязання, взяті державою, навіть якщо такі зобовязання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу повязана з іншим принципом відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобовязань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку це надання допомоги на оздоровлення особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Відносини, що склалися між позивачем та відповідачами є публічно-правовими відносинами, виходячи із змісту статті 3 та пункту 2 частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Враховуючи те, що позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, він наділений державою певним правовим статусом, який включає в себе й право на додаткові елементи соціального захисту, зокрема право на отримання щорічної допомоги на оздоровлення у відповідному розмірі.

Наділивши зазначеною соціальною гарантією осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, держава таким чином взяла на себе публічне зобовязання забезпечити належний матеріальний рівень цих осіб.

Тобто, між позивачем і державою встановлено певний правовий зв'язок у визначеній сфері життєдіяльності, який характеризується наявністю зобовязання держави забезпечити соціальний захист осіб, які постраждали і є інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Згідно зі статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідачі, заперечуючи проти позовних вимог, зазначали, що згідно ст. 70 Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» право встановлювати розміри соціальних виплат надано Кабінету Міністрів України.

Постанова КМУ №562 від 12.07.2005 року не визнана неконституційною чи протиправною, не скасована у встановленому законом порядку, є чинною і була прийнята у відповідності до вимог ст.ст.116,117 Конституції України.

Київський апеляційний адміністративний суд Постановою від 07.10.2010 року підтвердив правомірність видання постанови КМУ № 562 від 12.07.2010 року.

Відповідно до ст.6 КАС України особа має право звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб»єкта владних повноважень порушені її права, свободи чи інтереси

Відповідно до частини 1 та 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивач щорічну допомогу на оздоровлення за 2010 рік отримав у вересні 2010 року у розмірі 75,00 грн. Адміністративний позов до суду подав 05 липня 2011 року.

Згідно ч.2 ст.99 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася, або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася, або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Позивач не просить суд поновити йому пропущений строк та не наводить доказів поважності причин пропуску строку.

З огляду на те, що позивачем був пропущений шестимісячний строк для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів, встановлений ст. 99 КАС України, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення недоотриманих належних сум щорічної допомоги на оздоровлення за 2010 рік не підлягають задоволенню.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є не обґрунтованими та відповідно такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 71, 86, 94, 99, 105, 158-163, 167, 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

постановив:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Святошинського району м. Києва та Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про зобов"язання вчинити дії.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч.3 ст.160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: