Справа № 815/3057/15
Суддя: Жук С.І.
Дата ухвалення: 2015-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2015 р. Справа № 815/3057/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючогосудді -Жука С.І.
судді - Потапчука В.О.
судді - Семенюка Г.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 25.03.2015 року № 235-15 про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення, -

встановиЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (надалі по тексту - відповідач або ДМС України), про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення.

Суд першої інстанції своєю постановою від 22 червня 2015 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 25.03.2015 року № 235-15 про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення - відмовив.

ОСОБА_4 не погодившись з постановою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_4 посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, або у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали та доводи апелянта в межах апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_8 року - батько родини, одружений із ОСОБА_4 (позивач), ІНФОРМАЦІЯ_1, з якою має спільних дітей: доньку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (діючої особисто та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9), яка одружена із ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3; сина ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4; сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5; сина ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_6 (звернення до управління разом із матір'ю ОСОБА_14); доньку ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_7 (звернення до управління разом із матір'ю ОСОБА_4).

Позивач разом з усією родиною покинула Афганістан наприкінці вересня 2013 року нелегально, вирушивши до Туркменістану. Подальший маршрут до України позивач зазначити не може, крім того, що подорож тривала з 22.09.2013 року по 02.10.2013 року. До України позивач разом з родиною потрапили нелегально, поза пунктом пропуску.

З матеріалів справи вбачається, що в якості підстави для отримання захисту ОСОБА_4 повідомила, що незадовго до виїзду з Афганістану, її чоловік познайомився із християнським подружжям ОСОБА_17 та ОСОБА_18, з якими він спілкувався на теми віросповідання. Внаслідок цих бесід він зацікавився християнством та неодноразово запрошував це подружжя до свого будинку, де вони спілкувались зі всіма членами його родини. У вересні 2013 року християнська родина повідомила чоловіка позивача про свій намір покинути Афганістан через побоювання зазнати переслідувань за їхню християнську віру.

На підставі викладеного чоловік заявниці - ОСОБА_16 також прийняв рішення покинути Афганістан разом із всією родиною та вирушити до європейської країни, але через брак коштів він та члени його родини змогли дістатись лише до України, де усі звернулися за захистом.

При цьому ОСОБА_4 під час співбесіди із співробітником міграційної служби пояснила, що особисто їй та членам її родини нічого не загрожувало в Афганістані. Однак вона мала побоювання, що місцеве населення може дізнатись про те, що її родина не дотримуються завітів ісламу та цікавляться християнськими релігійними течіями, що може призвести до майбутніх переслідувань, адже інші релігії (крім ісламу) в Афганістану заборонені.

Під час підготовки рекомендаційного висновку співробітником міграційної служби був проведений аналіз наданих тверджень усіх повнолітніх членів родини позивача, під час якого, зокрема, було встановлено, що всі члени родини плутаються в поясненнях та не володіють інформацією щодо причин їх виїзду з країни походження. Так, позивач, у своїх поясненнях зазначила, що не готова до прийняття християнської віри, її чоловік надає неправдиві твердження про те, що його життя в Афганістані було під загрозою через зміну віросповідання. При цьому ніхто з членів родини під час проживання в Афганістані не змінював віру. Також відсутня інформація про прийняття православної віри членами родинами в Україні.

В основу всіх заяв покладена історія батька родини - ОСОБА_16, який стверджує, що за віросповіданням він та члени його родини є послідовниками релігійної течії «Свідки Ієгови», через що вони мають побоювання зазнати переслідувань у разі повернення до Афганістану.

Поряд із тим, позивач - ОСОБА_4 не знає основоположних канонів християнської віри, не зважаючи на її твердження про відвідування в Україні зібрань «Свідків Ієгови». У співбесіді вона також не змогла надати адекватних пояснень стосовно негативних моментів в Ісламі, які слугували мотивом вивчення християнської віри. Підтвердити або спростувати факт спілкування її чоловіка та членів родини із особами на ім'я ОСОБА_17 Та ОСОБА_18 неможливо, тим більше встановити відношення вказаних осіб до будь-якої конкретної релігійної течії через замалий обсяг отриманих від іноземки пояснень. При цьому позивач підтвердила, що ніколи не зазнавала в Афганістані переслідувань або дискримінації за релігійними ознаками. Також на момент проведення співбесіди позивач зазначила, що наразі не готова до прийняття християнської віри.

Поряд із тим, для світогляду свідків Ієгови характерною рисою є відсторонене відношення до суспільства, демонізація основних соціальних інститутів, пасивне відношення до суспільної та політичної діяльності, не включення до культурного та освітнього життя, соціальний ескапізм.

При цьому сама історія про сімейну пару Вахіда та ОСОБА_18, які (ймовірно) в Афганістані проповідували вчення Свідків Ієгови, є маловірогідною. Так, за правилами Свідків Ієгови не схвалюється встановлення тісних та особистих взаємовідносин із людьми інших віросповідній. Тривалі та часті розмови на релігійні теми свідків Ієгови з людьми інших релігійних поглядів допускають лише за наявності перспективи переконати останніх в істинності вчення та схилити у віру свідків Ієгови. Якщо така перспектива відсутня, подібні тривалі та часті розмови не схвалюються (Витяг з експертного висновку по змісту віровчення та практики діяльності релігійної організації "свідки Ієгови", авт. Галицька І.А., Метлик І.В.).

Зважаючи на пояснення позивача, як то неготовність зміни релігії іслам на будь-яку іншу та неправдивість тверджень її чоловіка про загрозу їхньому життю в Афганістані через зміну віросповідання, які покладені в основу адміністративного позову та заяви про надання захисту в Україні історія позивача вбачається неправдоподібною. Тим більше, що ані позивач, ані жоден інший з членів її родини не володіє навіть базовими знаннями прихильників «Свідків Ієгови».

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Твердження позивача про наявність підстав для надання їй статусу біженця, з огляду на матеріальний елемент клопотання, є непідтвердженими та взаємоспростовуючими. Надана нею інформація при викладені причин виїзду з країни є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення позивач не надала не довела жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в заяві щодо небезпеки, яка їй та членам її родини загрожує в Афганістані особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя. Позивач не надала переконливих доказів щодо її особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

При цьому під час співбесід в міграційній службі позивач пояснювала, що вони направлялись до країн Європейського Союзу, тобто використовували Україну як транзитну країну, що унеможливлювало розгляд заяв в площині надання захисту в Україні.

В даному випадку, в разі наявності обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань в разі повернення до країни своєї громадянської належності після потрапляння до України позивачу та членам її родини ніщо не перешкоджало звернутись за захистом без зволікань в Туркменістані. Отже причиною виїзду з батьківщини було не побоювання зазнати переслідувань, а пошук кращих умов життя.

Аналіз матеріалів особових справ з точки зору оцінки тверджень позивачів в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтувала неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

На підставі матеріалів справи та оцінки представлених доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначено характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 25.03.2015 року № 235-15 про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням до Вищого адміністративного суду України в порядку статті 212 КАС України.

Головуючийсуддя С.І. Жук
суддя В.О. Потапчук
суддя Г.В. Семенюк