Справа № 2а-10745/11/1370
Суддя: Костецький Назар Володимирович
Дата ухвалення: 2012-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Львівський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів :

головуючого – судді Костецького Н.В.

суддів Хоми О.П., Журомської М.В.

за участю секретаря судового засідання Голоднікова О.В.

представника позивача Зими С.Ю.

представника відповідача Задорожнього І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-промислова компанія «НАК» до Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова про скасування податкового повідомлення - рішення, -

в с т а н о в и в :

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав, зазначених в позові, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, вказаних у письмовому запереченні.

Заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідка, дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

ДПІ у Личаківському районі м. Львова проведено позапланову виїзну перевірку ТзОВ ТПК «НАК» з питань взаємовідносин та взаєморозрахунків з ТзОВ «Галицькі інвестиції», ПП «Львівкомфортгруп К», ТзОВ «РК Атекс», ВАТ «Рівненська друкарня» за період січень-квітень 2010р., жовтень-грудень 2010р., з ТзОВ «Трак» за період з 01.04.2008р. по 30.06.2008р., за результатами якої складено акт №406/23-2/31073990 від 25.06.2010р.

Як вбачається з акту перевірки, відповідачем встановлено, що ТзОВ ТПК «НАК» порушило п. 1.7, 1.8 ст.1, п.п. 7.4.1, 7.4.4 п.7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого підприємством занижено податок на додану вартість на суму 945693,27 грн.

Підставою для такого висновку відповідача є те, що в результаті проведеної перевірки встановлено, що підприємством відображено у бухгалтерському обліку господарські операції щодо поставки товарів (робіт, послуг) у ТзОВ «Галицькі інвестиції», ПП «Львівкомфортгруп К» та ТзОВ «Трак» які фактично не відбувались, а, отже, на думку відповідача, є нікчемними. При цьому, про неможливість проведення господарських операцій між вказаними суб’єктами свідчить не представлення до перевірки позивачем первинних документів, що підтверджують факт транспортування продукції,відсутність у вказаних підприємств виробничих потужностей, основних фондів, складських приміщень, транспортних засобів, спеціалістів, які б проводили роботи відповідно до статутної діяльності підприємств. Також, як вказує відповідач, перевіркою автоматизованого співставлення податкових зобов’язань та податкового кредиту на рівні ДПА України, встановлено розбіжності по взаєморозрахунках позивача із вказаними підприємствами. Крім того, на думку відповідача, поставка товарно-матеріальних цінностей мала нетоварний характер, оскільки не супроводжена всіма необхідними документами, які б підтверджували її дійсність, відсутній факт перевезення та прийому - передачі продукції, а, зокрема, товарно-транспортних накладних. Відтак, фінансово-господарські відносини між позивачем та ТзОВ «Галицькі інвестиції», ПП «Львівкомфортгруп К» та ТзОВ «Трак» є такими, що вчинені без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цими правочинами.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів згідно з ч.2 цієї ж статті можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Закріплений у ч.1 ст. 11 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 138 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

За правилами, встановленими ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно матеріалів справи ТзОВВ ТПК "НАК"зареєстровано 05.05.2003 року виконавчим комітетом Львівської міської ради, ЄДРПОУ 310739920, свідоцтво про реєстрацію платника ПДВ від 15.02.2010 року №100269143 видане ДПІ у Личаківському районі м.Львова.

Як вбачається з матеріалів справи, ТзОВ «Галицькі інвестиції» зареєстроване 21.08.2010р. Печерською районною у м. Києві державною адміністрацією. Господарські відносини між ТзОВ ТПК «НАК» (покупець) та ТзОВ «Галицькі інвестиції» (постачальник) підтверджені Договором поставки №46 від 04.10.2010р. Згідно цього договору, постачальник зобов’язується поставити товар, а покупець зобов’язується прийняти товар та продукцію. Згідно п.3.10 постачальник самостійно здійснює доставку товару в пункт поставки. Транспортні витрати включаються в ціну товару.

Факт виконання сторонами договірних зобов’язань підтверджується наявними в матеріалах справи податковими накладними, видатковими накладними, платіжними дорученнями. Суму ПДВ в розмірі 817517,79 грн. по взаєморозрахунках з ТзОВ «Галицькі інвестиції» позивачем включено до складу податкового кредиту за період з жовтня по грудень 2010р.

Як вбачається з матеріалів справи, ПП «Львівкомфортгруп-К» зареєстроване 10.09.2007р. виконавчим комітетом Львівської міської ради. Згідно акту перевірки №406/23-2/31073990 від 25.06.2010 року господарські відносини між ТзОВ ТПК «НАК» та ПП «Львівкомфортгруп-К» відбувались на підставі Договору поставки №01/01 від 01.01.2010 року. Вказаний договір було надано ДПІ у Личаківському районі м.Львова під час перевірки. З пояснень представника позивача вбачається, що такий станом на день розгляду справи судом було втрачено. Наявність зазначеного договору на момент перевірки не заперечувалося представниками відповідача.Згідно п.1.1 договору постачальник зобовязується поставити покупцеві товар, а покупець зобовязується прийняти та оплатити продукцію. Відповідно до п.3.10 договору постачальник самостійно здійснює доставку товару в пункт поставки вказаний покупцем. Транспортні послуги включені в ціну товару.

Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що податкові накладні від імені ПП «Львівкомфортгруп-К» було підписано не уповноваженою на це особою, проте жодних доказів зазначеного твердження суду надано не було. Крім цього посилання відповідача на факт порушення кримінальної справи стосовно ПП «Львівкомфортгруп-К» за ознаками злочину - пособницьтвоо в умисному ухиленні від сплати податків, носить характер припущення, оскільки розслідування справи не завершено, обвинувального вироку судом не винесено. Належних доказів на підтвердження стверджувальних посилань відповідач суду не надав.

В обґрунтування нікчемності укладення правочину між вказаними суб’єктами, відповідач зазначає, що Свідоцтво платника ПДВ ПП «Львівкомфортгруп-К було анульоване 30.04.2010р., відтак, такий платник не міг здійснювати господарські операції. Судом не береться до уваги таке твердження відповідача, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, поставка товару до ТзОВ ТПК «НАК» здійснювалась в період з лютого по березень 2010р.

Крім того, судом встановлено, що здійснення господарських відносин між ТзОВ ТПК «НАК» та ТзОВ «Трак» підтверджуються наявними в матеріалах справи накладними, податковими накладними, реєстрами електронних розрахункових документів. Суму ПДВ в розмірі 4139,51 грн. по взаєморозрахунках з ТзОВ «Трак» позивачем включено до складу податкового кредиту за червень 2008р. Проте, як вбачається з матеріалів справи, 28.01.2008 р. свідоцтво платника ПДВ ТзОВ "Трак" анульовано, відтак, вказане підприємство не моглоздійснювати господарську діяльність. Враховуючи викладене, суд приходить до переконання про неправомірність віднесення позивачем суми ПДВ в розмірі 4 139,51 грн. до складу податкового кредиту.

Згідно п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно 7.4.4 п.7.4 ст.7 цього ж Закону Якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, згідно з вимогами п.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо –безпосередньо після її закінчення.

Первинний документ, за визначенням, наведеним в ст.1 зазначеного Закону, це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

На підтвердження реальності здійснення господарських операцій ТзОВ ТПК «НАК» з ТзОВ «Галицькі інвестиції», ПП «Львівкомфортгруп К» та ТзОВ «Трак» позивачем долучено до матеріалів справи реєстри накладних, що підтверджують рух товару по складах позивача.

Також, в матеріалах справи наявні накладні на поставку товару ТзОВ ТПК «НАК», що підтверджує факт отримання від ТзОВ «Галицькі інвестиції», ПП «Львівкомфортгруп К» та ТзОВ «Трак» товарно-матеріальних цінностей.

Окрім цього, в матеріалах справи наявний акт від 13.09.2010р. №485/23-2/31073990 про результати планової виїзної перевірки ТзОВ ТзОВ ТПК «НАК», з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.07.2009р. по 30.06.2010р., валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2009р. по 30.06.2010р. Як вбачається із висновків вказаного акту, ДПІ в Личаківському районі м. Львова у перевіряючих зауважень щодо завищення податкового кредиту по господарських операціях та нікчемності укладення правочинів з позивачем не встановлено.

Таким чином, судом встановлено, що усі первинні документи по операціях ТзОВ ТПК «НАК» з ТзОВ «Галицькі інвестиції», ПП «Львівкомфортгруп К» були належним чином оформлені у відповідності до вимог ст.9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”.

З урахуванням зібраних у справі доказів, позивачем доведено правомірність віднесення до складу податкового кредиту податку на додану вартість в розмірі 871706,67 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Крім того, суб'єкт владних повноважень, відповідно до ч.4 ст.71 КАС України повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребовує названі документи та матеріали.

Орган державної податкової служби в акті перевірки стверджує, що господарські операції щодо поставки товарів фактично не відбувались, оскільки при перевірці не доведена реальність операції, для перевірки не надано товарно-транспортні накладні, що в повному обсязі не підтверджується факт оприбуткування товару.

Судом встановлено, поставка товару відбувалося автомобільним транспортом постачальників. Товаро-транспортні накладні на перевезення позивачу не надавалися і він визнав, що таких документів у нього немає.

Відповідно Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України 14.10.1997 р. № 363 товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Відповідно до п. 11.1 цих Правил товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля є основними документами на перевезення вантажів.

З наведеного вбачається, що наявність товарно-транспортної накладної є обов’язковим документом, який повинен складатися під час перевезень. Водночас, право платника податку на включення сплачених коштів до складу податкового кредиту виникає не з факту перевезення товару, а у зв’язку із оплатою його вартості постачальнику. Товарно-транспортні накладні, як і перевезення товару в цілому, не перебувають у безпосередньому зв’язку з фактом оплати товару. Відтак, відсутність товарно-транспортних накладних не позбавляє платника податків на включення сплачених постачальникам сум до складу податкового кредиту, а лише може бути доказом відсутності господарських операцій. Цей доказ оцінюється судом в сукупності з іншими доказами і не має наперед встановленої сили.

В судовому засіданні в якості свідка Труш Юрія Івановича, який пояснив, що з 2004р. він працює у ТзОВ ТПК «НАК». В його безпосередні обов’язки на час здійснення оспорюваних господарських операцій входить закупка продукції, перевірка кількості та якості поставленої продукції.

Допитаний свідок в судовому засіданні підтвердив, що ТзОВ «Галицькі інвестиції», ПП «Львівкомфортгруп К» та ТзОВ «Трак» здійснювали поставку товарів згідно наданих податкових та видаткових накладних до ТзОВ ТПК «НАК» власним транспортом. Крім цього свідок пояснив, що особа яка безпосередньо приймала товар та зазначена у прихідних накладних - Жайло І.К. це колишній комірник підприємства. Також він пояснив, що йому безпосередньо відомо про господарські відносини з ТзОВ «Галицькі інвестиції», ПП «Львівкомфортгруп К» та ТзОВ «Трак». Відтак, вказаний свідок спростував висновки ДПІ в Личаківському районі м. Львова викладені в акті перевірки про відсутність господарських операцій.

При цьому у висновках акта перевірки зазначено про порушення позивачем ч.5 ст.203, ч.1.2 ст.215. ст.216 ЦК України в частині недодержання вимог зазначених статей в момент вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання наслідків, що обумовлені ними по правочинах при придбанні та продажу товарів, робіт, послуг. Товар, послуги по вказаних правочинах не був переданий в порушення статей 662, 655 та 656 ЦК України. Крім того, як вбачається зі змісту згаданого акту також встановлено і факт нікчемності таких правочинів з посиланням на ст.228 ЦК України.

Згідно висновків Постанови Верховного Суду України від 31.01.2011 року, якщо контрагент не виконав свого зобов’язання щодо сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Згідно практики Європейського Суду з прав людини у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява №3991/03) Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов’язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тагарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Стаття 203 ч.5 ЦК України передбачає, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, в системному аналізі цих норм для визнання правочину нікчемним повинні бути наступні умови: 1. Наявність самого правочину. 2. Відсутність у сторони (сторін) в момент вчинення правочину спрямування на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. 3. Наявність умислу на вчинення такого правочину.

Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України, згідно якої правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини. спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності: правочини спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження, об'єктами права власності українського народу —землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна: правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

Така правова позиція викладена у Постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсний».

А, оскільки, відповідач при встановленні факту нікчемності правочину в акті перевірки покликався саме на ст.228 ЦК України, наведені обставини враховуються судом при прийнятті судового рішення.

Під час перевірки податковий орган не встановив обставин, які б свідчили про умисел позивача на укладення договорів без наміру створити наслідки, які передбачені цими договорами. Не надано цих доказів і під час судового розгляду справи. Навпаки, документально доведено виконання зобов'язань щодо укладених договорів. Це підтверджується не лише документами, але й показами свідка. Зазначені обставини були встановлені податковим органом під час перевірки і залишились не спростованими. Відтак, протиправного умислу сторін, зокрема ТзОВ ТПК «НАК», на укладення фіктивних правочинів не встановлено, що виключає їх кваліфікацію як недійсних. З огляду на відсутність доказів умислу сторін, вищезгадані правочини не можуть вважатися нікчемними як такі, що порушують публічний порядок за ст. 228 ЦК України.

Додатково суд звертає увагу на те, що в акті перевірки та під час розгляду справи відповідач не навів жодних обставин та доказів, які б свідчили про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, незвичності цих операцій для їх учасників, збитковості спірних операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли свідчити про фіктивність вчинених операцій, а також про те, що вчинення зазначених операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру), а дії позивача та його контрагентів були спрямовані на отримання необгрунтованої податкової вигоди.

Окрім цього, з 01 січня 2011 року набули чинності зміни, внесені до ЦК України, зокрема, було викладено частину першу статті 203 у новій редакції та доповнено статтю 228 частиною третьою. На підставі частини 3 статті 228 ЦК України чи статті 207 Господарського кодексу України (далі ГК України) доводити недійсність правочинів (господарських зобов'язань) органи державної податкової служби зобов'язані виключно у судовому порядку.

Статтею 61 Конституції України встановлено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Тому несплата Контрагентами до бюджету податків чи наявність інших їхніх порушень не може впливати на результати діяльності Товариства.

Згідно з ч. 2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

При вирішенні даної справи судом враховано аналогічні висновки викладені у Постановах Верховного Суду України від 26.09.2006 року, від 21.11.2006 року, від 09.09.2008 року № 21-500во08, від 01.06.2010 року № 21-573во10 та від 31.01.2010 року.

Таким чином, сукупність вищенаведених встановлених обставин підтверджено документально, що дає суду підстави визнати позовні вимоги обґрунтованими, доведеними матеріалами справи, і такими, що підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати у вигляді судового збору (3,40 грн.), відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, слід стягнути з Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 7-14, 50, 71, 86, 143, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

1.Адміністративний позов задовольнити частково.

3.В решті позовних вимог відмовити.

4.Зобов’язати орган Державної казначейської служби України стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-промислова компанія «НАК» судові витрати у розмірі 3 (три) гривні 40 коп. з Державного бюджету України шляхом їх безспірного списання із рахунка Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку передбаченому ст. 254 КАС України.

Повний текст постанови складено та підписано 04.04.2012р.

Головуючий суддя Костецький Н.В.

Суддя Хома О.П.

Суддя Журомська М.В.