Справа № 2а/1770/397/2011
Суддя: Комшелюк Т.О.
Дата ухвалення: 2011-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

2а/1770/397/2011

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2а/1770/397/2011

07 лютого 2011 року

15год. 10хв.

м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Комшелюк Т.О. за участю секретаря судового засідання Комшелюк Т.О. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Зражевський О. В.,

відповідача: представник Васильчук О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк"

до

Відділ державної виконавчої служби Рівненського районного управління юстиції Головного управління юстиції у Рівненській області Міністерства юстиції України

про скасування постанови про повернення виконавчого документа

ВСТАНОВИВ:

Представник відповідача надав суду письмове заперечення, згідно якого позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову. В судовому засіданні представник відповідача надав пояснення, аналогічні письмовим заперечення та пояснив, що ним не приймались додаткові міри щодо виявлення іншого майна у боржника, так як він не має права цього робити, оскільки наявний Договір іпотеки.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача належать до задоволення.

Частиною першою статті 181 цього Кодексу передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно вимог ст.2 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Відповідно до Закону України "Про державну виконавчу службу" примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відділів державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських управлінь юстиції, районних, міських (міст обласного значення), районних в містах відділів державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про виконавче провадження», однією із підстав примусового виконання рішень є виконавчий документ, в даному випадку це – виконавчий напис нотаріуса.

Відповідно до ч.4 зазначеного Закону, заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на майно боржника.

Судом встановлено, що предметом іпотеки є житло боржника – двокімнатна квартира в смт. Квасилів по вул. Молодіжній 40/106, Рівненського району Рівненської області. Право власності на дану квартиру оформлено лише на Орлюка В.В., дана квартира не відчужувалась і була наявна як на час відкриття виконавчого провадження, так і на час повернення виконавчого документа стягувачу без виконання. Відповідач виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачу: 1) за письмовою заявою стягувача; 2) якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) якщо стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення, одержати певні предмети, що повинні бути передані йому від боржника згідно з рішенням; 4) у разі якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснює авансування витрат на проведення виконавчих дій, якщо їх авансування передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) якщо в результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо з'ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (за винятком виконавчих документів, зазначених у частині першій статті 42 цього Закону), а також виконавчих документів, за якими мають бути стягнені грошові кошти чи інше майно, та інших виконавчих документів, які можуть бути виконані без безпосередньої участі боржника; 6) якщо у боржника відсутнє майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу, або майно, визначене виконавчим документом, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Даний перелік є вичерпним.

Отже, із вказаного вище вбачається, що відповідач не мав законних підстав для винесення оспорюваної постанови на підставі п.2 вказаної статті, оскільки у боржника є в наявності майно – двокімнатна квартира.

Твердження відповідача про те, що в даній квартирі проживає малолітня дитина, а відповідно до ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний дозвіл органів опіки та піклування, судом не береться до уваги так як наявність малолітньої дитини, яка проживає спільно з боржником, не є перешкодою для здійснення заходів щодо примусового звернення стягнення на таке майна в даному випадку. Відповідно до п.1.1 Договору іпотеки вбачається, що днем придбавання переданого в заставу нерухомого майна є день укладання договору іпотеки, тобто на момент придбавання квартири та передачі її в заставу Банку, малолітня дитина боржника в ній не проживала і не була власником частки придбаного майна.

Пунктом 1.4. Договору іпотеки зазначено, що іпотекодавець свідчить, що укладанням цього договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб, а також не порушені і права дітей. Крім того, пунктом 2.4.6. зазначеного договору, до обов’язків боржника відноситься також «не надавати дозвіл на реєстрацію в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб без згоди Іпотекодержателя».

Відповідно до ст. 621 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на предмет іпотеки і його реалізація для задоволення вимог Іпотекодержателя здійснюються відповідно до умов іпотечного договору.

За таких обставин, суд приходить до висновку що дії відповідача не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», а тому позовні вимоги позивача належить задовольнити в повному обсязі.

При вирішенні питання розподілу судових витрат, позивач заявив усне клопотання про те, щоб судові витрати йому не присуджувалися.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Постанову відділу державної виконавчої служби Рівненського районного управляння юстиції від 29 грудня 2010 року ВП №166129 визнати протиправною та скасувати в повному обсязі з моменту її прийняття.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Комшелюк Т.О.