Справа № 826/6308/15
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2015-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/6308/15 Головуючий у 1-й інстанції: Кузьменко В.А.
Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 вересня 2015 року м. Київ

колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Межевича М.В., Сорочко Є.О.

за участю секретаря Скалецької І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії, стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А

ОСОБА_2 (далі - Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (далі по тексту - відповідач, Мінекономрозвитку України), в якому просить:

1) визнати незаконними дії відповідача щодо безпідставного звільнення позивача за пунктом 4 статі 40 Кодексу законів про працю України;

2) зобов'язати відповідача протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили внести відповідний запис до трудової книжки позивача про звільнення з посади заступника директора департаменту технічного регулювання з 02 грудня 2014 року за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці;

3) стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за 14 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 10 травня 2013 року по 02 грудня 2014 року;

4) стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку;

5) зобов'язати відповідача надати довідку про нараховану та виплачену заробітну плату за період з 10 червня 2013 року по 02 грудня 2014 року;

6) зобов'язати відповідача надати оригінали попередження про можливе звільнення, акта про відмову від переведення на іншу посаду та акта від 02 грудня 2014 року №1, що став підставою для звільнення за прогул без поважних причин.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2015 року в задоволенні вимог адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги адміністративного позову в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статі 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 198, пунктом 4 частини 1 статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на підставі наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 11.06.2013 року № 557-к "Про призначення ОСОБА_2" Позивача призначено на посаду начальника відділу радників департаменту забезпечення роботи Міністра (патронатна служба) Міністерства економічного розвитку і торгівлі України.

Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 14.06.2013 року № 557-к "Про переведення ОСОБА_2" Позивача переведено з посади начальника відділу радників департаменту забезпечення роботи Міністра (патронатна служба) на посаду заступника директора департаменту технічного регулювання Міністерства економічного розвитку і торгівлі України.

Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України України від 13 лютого 2015 року №140-к "Про звільнення ОСОБА_2" ОСОБА_2 звільнено з посади заступника директора департаменту технічного регулювання Міністерства економічного розвитку і торгівлі України 02 грудня 2014 року за прогул без поважних причин згідно з пунктом 4 статті 40 Кодексу законів про працю України, про що внесено відповідний запис до трудової книжки.

Не погоджуючись з підставами звільнення позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, так як відсутні правові підстави для зміни формулювання причин звільнення ОСОБА_2

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч.1 ст. 86 КАС України).

Згідно преамбули Закону України «Про державну службу» даний закон регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу. Він визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Згідно ст.11 Закону України «Про державну службу» державні службовці мають право користуватися правами і свободами, які гарантуються громадянам України Конституцією і законами України.

Із системного аналізу наведених вимог законів вбачається, що Кодекс законів про працю України регулює правовідносини всіх працівників з особливостями, визначеними законодавством України. В даній справі такі особливості визначені Закон України «Про державну службу», який передбачає, що державні службовці мають права користуватися правами і свободами, які гарантуються законами України, тобто Кодекс законів про працю України.

Стаття 1 Кодексу законів про працю України, яка визначає його завдання, встановлює, що він регулює трудові відносини всіх працівників.

Колегією суддів встановлено, що відповідно до наказу Мінекономрозвитку від 26.05.2014 року № 600 "Про внесення змін до структури центрального апарату Міністерства економічного розвитку і торгівлі України" Департамент технічного регулювання було виключено із структури центрального апарату Мінекономрозвитку, у зв'язку з створенням в даній структурі Міністерства нового департаменту - Департаменту технічного регулювання та метрології. Тобто, фактично була проведена реорганізація та департамент технічного регулювання, де працював позивач, був ліквідований та створено новий відділ. Вказана обставина не заперечується сторонами по справі.

Пункт 1 частини1 статті 40 Кодексу законів про працю України передбачає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини першої статті 492 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Частина третя статті 492 Кодексу законів про працю України встановлює, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Виходячи зі змісту наведених положень Кодексу законів про працю України, колегія суддів приходить до висновку, що у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації зв'язку із змінами в організації виробництва і праці працівник може бути звільнений не раніше ніж через два місяці після попередження про можливе звільнення.

У зв'язку з вищезазначеним, 08.07.2014 року Позивачу було запропоновано перейти на посаду головного спеціаліста відділу державного метрологічного нагляду управління метрології департаменту технічного регулювання та метрології та було попереджено про можливе звільнення за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України у разі відмови від переведення на запропоновану посаду, але не раніше, ніж через два місяці з дня попередження, що повністю відповідає вимогам статті 49-2 КЗпП України. Та у зв'язку з його відмовою перейти на іншу посаду та підписувати лист попередження про можливе наступне вивільнення Мінекономрозвитку було складено відповідний акт від 08.07.2014 року, але не раніше, ніж через два місяці з дня попередження, тобто не раніше 08.09.2014 року. Зазначена обставина не заперечується сторонами про справі.

При цьому, відповідно до наданих Мінекономрозвитку листків непрацездатності серії АГІ № 427654, №427006, № 429324, серії АГТ № 826663 та довідок про тимчасову непрацездатність № 4995, № 191, 217 Позивач у термін з 05.09.2014 року по 01.12.2014 року перебував на лікарняному. Разом з тим, відповідно до останнього листка непрацездатності серії АГТ № 826663, який був наданий Позивачем до Мінекономрозвитку, ОСОБА_2 перебував на лікарняному з 17.11.2014 року по 01.12.2014 року та в даному листку непрацездатності вказано Позивачу стати до роботи з 02.12.2014 року.

Частиною третьою статті 40 КЗпП України вказано, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Таким чином, Відповідач не мав правових підстав для звільнення Позивача в період з 05.09.2014 року по 01.12.2014 року.

При цьому, колегія суддів вважає, що з 02.12.2014 року (з дня виходу з лікарняного) Відповідач мав звільнити позивача на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Однак, 02.12.2014 року, у зв'язку з невиходом Позивача на роботу, Відповідачем складено акт від 02.12.2014 року № 1 щодо констатації факту відсутності 02.12.2014 року (з 9.00 до 18.00) на робочому місці без поважних причин заступника директора департаменту технічного регулювання.

Та, підставою для винесення Наказу Мінекономрозвитку України від 13 лютого 2015 року №140-к "Про звільнення ОСОБА_2 за пунктом 4 статті 40 Кодексу законів про працю України" стала та обставина, Позивач 02.12.2014 року на роботу не вийшов, про що був складений відповідний акт від 02.12.2014 року № 1 щодо констатації факту відсутності 02.12.2014 року. Позивач не заперечує тієї обставини, що він 02.12.2014 року не вийшов на роботу. При цьому, останній зазначає, що він з 02.12.2014 року мав право не виходити на роботу, так як його попередили про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, була відсутня посада, на якій він працював та позивач влаштувався на іншу роботу.

Відповідно до вимог п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом).

Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Для звільнення працівника за такою підставою власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, підтверджуючі відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Законодавство про працю не містить переліку причин відсутності на роботі, які треба вважати поважними. Поважними причинами варто визнавати такі причини, що виключають вину працівника. У кожному окремому випадку наявність поважних причин або те, що їх нема, визначає роботодавець.

Висновок суду першої інстанції та доводи Мінекономрозвитку України про відсутність у останнього обов'язку звільняти ОСОБА_2 після закінчення двохмісячного строку після попередження його про наступне вивільнення, з огляду на те, що позивача лише було попереджено про можливе звільнення, та по закінченню періоду тимчасової непрацездатності, а саме 02 грудня 2014 року, позивач мав вийти на роботу, колегія суддів не приймає до уваги зважаючи на наступне.

Так, представник Відповідача в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції надав пояснення, що станом на 02.12.2014 року була відсутня посада Позивача на підставі наказу Мінекономрозвитку від 26.05.2014 року № 600 "Про внесення змін до структури центрального апарату Міністерства економічного розвитку і торгівлі України". Тобто, 02.12.2014 року не було тієї посади, на яку мав вийти позивач.

Колегія суддів вважає, що для встановлення факту прогулу слід оцінити поважність причин відсутності на роботі.

При цьому, слід зазначити, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові Пленуму Верховного Суду від 06.11.92 N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (далі - постанова) невихід працівника на роботу в зв'язку з відсутність посади не можна вважати прогулом без поважних причин, а тому він не може бути звільнений за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Відмова працівника від продовження роботи в нових умовах - зі зміненими істотними умовами праці за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою могла бути підставою для припинення трудового договору згідно з п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, якщо зміна істотних умов праці викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, впровадження передових методів, технологій тощо) та при умові, що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за два місяці (пп. 23,31 постанови.

Відповідно до роз'яснень, викладених у ч. 4 п. 10 постанови, встановивши при розгляді справи про поновлення на роботі особи, звільненої за п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, що підставою розірвання трудового договору стала зміни в організації виробництва і праці, і працівник не згоден працювати в нових умовах, суд вправі змінити формулювання причини звільнення.

Суд першої інстанції цим обставинам оцінки не дав і належним чином не встановив, з яких саме підстав звільнено позивачку, хоча зазначена обставина має суттєве значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку невихід ОСОБА_2 на роботу в зв'язку з реорганізацією підприємства та відсутністю посади не можна вважати прогулом без поважних причин, а тому він не може бути звільнений за п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Відповідач мав у зв'язку з цим розірвати трудовий договір за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, якщо наявні передбачені ним умови.

Висновок суду першої інстанції про те, що спір про зміну формулювання причин звільнення - це спір не про звільнення, є помилковим, оскільки при вимогах як про зміну формулювання причин звільнення, так і про поновлення на роботі предметом позову є наказ про звільнення працівника. При цьому, сторонами в судовому засіданні підтверджено та обставина, що фактично оскаржується наказ "Про звільнення ОСОБА_2" в частині підстав звільнення.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України, зокрема, в ухвалі від 14.04.2004 року, де чітко встановлено, що спір про зміну формулювання причин звільнення - це спір про звільнення, предметом якого є наказ про звільнення працівника.

Відповідно до статті 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Так, відповідно до частини 2 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Враховуючи викладене, колегія суддів, вийшовши за межі позовних вимог з метою повного захисту прав позивача, приходить до висновку про необхідність визнати протиправним наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13.02.2015 року №140-к «Про звільнення ОСОБА_2» в частині підстави звільнення, зобов'язати Міністерство економічного розвитку і торгівлі України внести зміни до наказу від 13.02.2015 рок у№140-к «Про звільнення ОСОБА_2», вказавши підставу звільнення ОСОБА_2 - п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України та внести зміни до запису №18 трудової книжки ОСОБА_2 щодо підстави звільнення, вказавши «Звільнений з посади заступника директора департаменту технічного регулювання на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення чисельності або штату працівників з 02.12.2014 року».

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вказаним обставинам ніякої оцінки не дав.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведена правомірність та обґрунтованість прийнятого ним наказу в частині визначення підстав звільнення з урахуванням вимог встановлених ч.2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Щодо позовних вимог Позивача про стягнення з Мінекономрозвитку на його користь компенсацію за 14 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 10.05.2013 року по 02.12.2014 та вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, то колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині зважаючи на наступне.

Так, згідно з статтею 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як вже вище зазначалось Позивача було звільнено з посади згідно з наказом Мінекономрозвитку від 13.02.2015 № 140-к та пунктом 2 даного наказу було доручено департаменту фінансової роботи та господарського забезпечення виплатити ОСОБА_2 компенсацію за 14 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 11.06.2014 року по 02.12.2014 року.

13.02.2015 Відповідачем було здійснено повний розрахунок з ОСОБА_2 в день його звільнення, в тому числі нараховано та виплачено компенсацію за невикористану щорічну відпустку (14 календарних днів). Вказана обставина не заперечується сторонами по справі.

Щодо позовних вимог Позивача про зобов'язання Мінекономрозвитку надати довідку про нараховану та виплачену заробітну плату за період з 10.06.2013 року по 02.12.2014 року та зобов'язання Мінекономрозвитку надати оригінали документів, а саме Попередження про можливе наступне вивільнення, акт про відмову від переведення на іншу посаду та акт від 02.12.2014 року № 1, то вони також не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 49 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати.

Разом з тим, Позивач не звертався до Мінекономрозвитку з вимогою надати довідку про нараховану та виплачену заробітну плату за період з 10.06.2013 року по 02.12.2014 року, а тому Міністерство не порушувало прав та інтересів Позивача щодо отримання даних документів.

Відповідно до пункту 7 розділу 2 Порядку ведення особових справ державних службовців в органах виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 року № 731 (надалі - Порядок № 731) крім документів, зазначених у розділі 1 цього Порядку, до особової справи в хронологічному порядку з часом надходження додаються, зокрема, інші документи, які містять відомості щодо проходження державної служби.

Отже, попередження про можливе наступне вивільнення акт про відмову від переведення на іншу посаду та акт від 02.12.2014 року № 1 є документами які містять відомості щодо проходження державної служби ОСОБА_2 та відповідно до вимог пункту 7 розділу 2 Порядку № 731 оригінали даних документів повинні зберігатися в особовій справі, але за письмовою вимогою Позивача Мінекономрозвитку зможе надати завірені копії цих документів.

Відповідно до ст. 159 КАС України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про часткове задоволення позову.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду, якою частково задовольнити позов.

Таким чином вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 8-11, 160, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2015 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії, стягнення коштів задовольнити частково.

Визнати протиправним наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13.02.2015 року №140-к «Про звільнення ОСОБА_2» в частині підстави звільнення.

Зобов'язати Міністерство економічного розвитку і торгівлі України внести зміни до наказу від 13.02.2015 рок у№140-к «Про звільнення ОСОБА_2», вказавши підставу звільнення ОСОБА_2 - п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України.

Зобов'язати Міністерство економічного розвитку і торгівлі України внести зміни до запису №18 трудової книжки ОСОБА_2 щодо підстави звільнення, вказавши «Звільнений з посади заступника директора департаменту технічного регулювання на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення чисельності або штату працівників з 02.12.2014 року»

В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів із дня складання у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України у порядку ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В.Земляна

Судді: М.В. Межевич

Є.О. Сорочко

Повний текст виготовлено 07 вересня 2015 року

Головуючий суддя Земляна Г.В.

Судді: Межевич М.В.

Сорочко Є.О.