Справа № 817/2140/15
Суддя: Недашківська К.М.
Дата ухвалення: 2015-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ПРО ЗАКРИТТЯ ПРОВАДЖЕННЯ В АДМІНІСТРАТИВНІЙ СПРАВІ

03 вересня 2015 року 11 год. 35 хв.Справа № 817/2140/15 м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Недашківської К.М., за участю: секретаря судового засідання Єрмошкіної Л.І.; позивача ОСОБА_1; представника відповідача не прибув; розглядаючи у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до УМВС України в Рівненській області про зобов'язання вчинення певних дій, та вирішуючи питання щодо наявності підстав для закриття провадження у справі,

ВСТАНОВИВ:

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі іменується позивач) до УМВС України в Рівненській області (далі іменується відповідач), в якому позивач просить суд зобов'язати відповідача створити нову комісію по розгляду питань, пов'язаних із встановленням ОСОБА_1 статусу учасника війни, учасника бойових дій з числа працівників та пенсіонерів, а також вільнонайманого складу ОВС області.

Ухвалою судді від 03.08.2015 відкрито провадження в адміністративній праві, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 03.09.2015, не прибув, проте подав до суду клопотання про закриття провадження у справі.

Заявлене клопотання обґрунтоване тим, що у даному випадку переданий на розгляд адміністративного суду спір не містить ознак публічно-правового характеру, а в порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені лише рішення, дії чи бездіяльність субєкта владних повноважень, якщо вони породжують, змінюють або припиняють права та обовязки у сфері саме публічно-правових відносин.

Позивач заперечив проти заявленого відповідачем клопотання про закриття провадження у справі та вказав, що підстави для вчинення такої процесуальної дії відсутні.

На підставі частин 3 та 7 статті 160 КАС України, вступна та резолютивна частини ухвали проголошені у судовому засіданні 03.09.2015.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених відповідачем субєктом владних повноважень в основу клопотання про закриття провадження у справі, суд зазначає наступне.

В адміністративному позові позивач зазначає, що у травні 2015 року він звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом про те, що в період з 1987 по 1991 роки навчався у Рязанській вищий школі МВС СРСР. Під час навчання, а саме з 06.02.1990 по 06.04.1990, позивача разом з іншими слухачами за рішенням керівництва СРСР, МВС СРСР направили проходити службу в складі військової оперативної групи МВС в районах надзвичайного стану Нагорно-Карабахської АО та прилеглої території Азербайджанської РСР. Вони були забезпечені необхідним бойовим спорядженням, автоматами, магазинами для патронів, патронами, тощо для виконання спеціальних завдань в умовах надзвичайного стану та збройних конфліктів для нормалізації обстановки, відновлення законності і правопорядку в республіках Закавказзя, про що в матеріалах особової справи є довідка, посвідчена підписом та гербовою печаткою коменданта району надзвичайного стану НКАО та прилеглих районів Азербайджанської РСР. Позивач зазначає, що він, як молодший сержант внутрішньої служби, ніс службу в містах Єреван, Степанакерт, Шуша та Агдам, коли з 1988 по 1991 роках виник конфлікт між Азербайджаном та Вірменією, з приводу Нагорного Карабаху, який привів до збройних сутичок, які переросли в масштабні військові дії. Як зазначає позивач, на даний час загальновідомими та такими, що не потребують доказування є ті факти, що у період з 1988 по 1991 роки на зазначеній території проводились бойові дії, пов'язані з відокремленням колишніх союзних республік СРСР та створення на їх території незалежних держав, у кавказьких республіках виникали неодинокі етнічні конфлікти, що супроводжувались збройними сутичками. Згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993, учасниками бойових визначаються: особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, які за рішенням відповідних державних органів були направлені для виконання миротворчих місій або у відрядження в держави, де в цей період велись бойові дії. Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України. В червні 2013 року та в березні 2015 року позивач звернувся з заявою та відповідними матеріалами на розгляд комісії по розгляду питань, пов'язаних із встановленням статусу учасника війни, учасника бойових дій з числа працівників та пенсіонерів, а також вільнонайманого складу ОВС області. Але позивачу було відмовлено у визнанні його учасником бойових дій. Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду позовна заява позивача залишена буз руху та надано термін до 19 червня 2015 року для усунення її недоліків, де зазначалось, що він не додав доказів реалізації права на звернення до адміністративного суду в межах встановлених процесуальним законом строків, як і не повідомив будь-яких обставин щодо отримання оскаржуваного рішення для визначення початку перебігу строку на звернення до суду, водночас не зазначивши про його необізнаність з таким у 2013 році. Вперше із вищевказаним питанням про надання позивачу статусу учасника бойових дій він звернувся до комісії по розгляду питань, пов'язаних із встановленням статусу учасників війни, учасників бойових дій з числа працівників та пенсіонерів, а також вільно найомних складу ОВС області, ще в травні 2008 року. Рішенням комісії №87 у задоволенні заяви відмовлено. Позивач зазначає, що вказана справа знаходилась в судовому провадженні до 2013 року, а потім взагалі йому було відмовлено ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13 лютого 2013 року, в зв'язку з пропущенням процесуальних строків, хоча позивачем були наведені докази пропущення строків з поважних причин (невчасне отримання постанови суду). Тобто, як зазначає позивач, Вищим адміністративним судом була знайдена формальна причина у відмові в позові. На початку березня 2015 року позивач довідався, що з аналогічними позовами до суду звертались інші учасники бойових дій в районі надзвичайного стану Нагорно-Карабахської АО та прилеглих територій Азербайджанської РСР, вказані позови судами задовольнялись, тобто вбачається неоднакове застосування законодавства на території України. На підставі вищевикладеного, позивач в липні 2015 року звернувся до голови комісії УМВС України в Рівненській області по розгляду питань пов'язаних із встановленням статусу учасника війни, учасника бойових дій з числа працівників та пенсіонерів, а також вільно найомного складу ОВС області, із заявою про створення нової комісії по розгляду даного питання.

Посилаючись на наведені вище доводи, позивач просить суд зобов'язати відповідача створити нову комісію по розгляду питань, пов'язаних із встановленням ОСОБА_1 статусу учасника війни, учасника бойових дій з числа працівників та пенсіонерів, а також вільнонайманого складу ОВС області.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд зазначає наступне.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 3 КАС України, справа адміністративної юрисдикції (далі адміністративна справа) переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 3 КАС України, відповідач суб'єкт владних повноважень, а у випадках, передбачених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

Суб'єкт владних повноважень орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини 1 статті 3 КАС України).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

За правилами частини 1 статті 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (пункт 1 частини 2 статті 17 КАС України).

Вирішуючи питання про визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ, КАС України встановлює такі правила відмежування адміністративної юрисдикції від інших видів юрисдикцій:

понятійно-функціональне, тобто визначення адміністративної справи, що наведене у пункті 1 частини 1 статті 3 КАС України;

визначення видів публічних правовідносин (управлінські правовідносини та правовідносини, пов'язані з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень), зазначених у частині 1 статті 17 КАС України;

встановлення переліку публічно-правових спорів, що підпадають під юрисдикцію адміністративних судів (частина 2 статті 17 КАС України);

встановлення переліку публічно-правових справ, що не належать до предмета адміністративної юрисдикції (частина 3 статті 17 КАС України).

Суди повинні звертати увагу на те, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед субєктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх субєктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Таким чином, при визначенні питання до юрисдикції якого суду відноситься справа, суд має виходити із характеру спірних правовідносин, дослідивши природу прав та інтересів, на захист яких подано позов.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (частина перша статті 2 КАС України).

Публічно-правові відносини це передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обовязках їх учасників у різних сферах життєдіяльності суспільства, повязаних з реалізацією публічної влади.

У публічно-правових відносинах закріплено підпорядкування особи органові публічної адміністрації. Таке підпорядкування означає, що одна сторона (орган) має владні повноваження, а інша є об'єктом публічно-правового впливу. Однак, підпорядкування у вказаних відносинах у жодному разі не може бути приводом для зловживання своїм владним становищем та повноваженнями з боку органу публічної адміністрації. Держава гарантує юридичну рівність субєктів публічно-правових відносин перед законом та судом. А органи публічної адміністрації повинні діяти на підставі визначених законом процедур та не виходити за межі своїх повноважень. Також передбачена відповідальність за неправомірні рішення, дії чи бездіяльність з боку органу публічної адміністрації.

Наведені вище норми права дають суду підстави для висновку, що в порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені лише рішення, дії чи бездіяльність субєкта владних повноважень, якщо вони породжують, змінюють або ж припиняють права та обовязки у сфері публічно-правових відносин. У випадку звернення до суду з позовними вимогами про зобовязання субєкта владних повноважень вчинити певні дії (пункт 2 частини 4 статті 105 КАС України), повинна мати місце наявність правових підстав щодо передумов виникнення спірних відносин.

У даному випадку позивач просить суд зобовязати відповідача створити нову комісію з розгляду питань, пов'язаних із встановленням ОСОБА_1 статусу учасника війни, учасника бойових дій з числа працівників та пенсіонерів, а також вільнонайманого складу ОВС області. При чому, позивач не може звертати до суду такі вимоги, оскільки створення комісії у новому складі є виключно правом субєкта владних повноважень, що має організаційний характер.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Водночас, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, а тому, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Заявлені у справі позовні вимоги випливають із відносин, що не мають публічно-правового характеру, оскільки відповідачем по справі не реалізовувались щодо позивача будь-які управлінські функції та завдання. Відтак, даний спір не є публічно-правовим, а тому вказана справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Окрім того, відповідач зазначив, що відповідно до наказу від 06.05.2015 №42 (а.с. 35), до складу комісії з розгляд питань, повязаних із встановленням статусу учасника бойових дій та учасника війни, були внесені зміни щодо затвердження нового складу комісії. Проте, позивач не звертався до нової комісії із заявою та підтверджуючими документами щодо надання йому статусу учасника бойових дій. Мало місце лише звернення позивача від 07.07.2015 (а.с. 33) з вимогою сформувати нову комісію.

Пунктом 1 частини 1 статті 157 КАС України передбачено, що суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для закриття провадження у справі.

Сплачена позивачем сума судового збору підлягає поверненню на його користь в порядку пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України від 08.07.2011 №3674-VI «Про судовий збір».

Враховуючи наведене та керуючись статями 157, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання УМВС України в Рівненській області про закриття провадження у справі - задовольнити.

Провадження в адміністративній справі №817/2140/15 закрити.

Повернути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 73 (сімдесят три) грн. 08 (вісім) коп.

Розяснити ОСОБА_1, що відповідно до частини 3 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, повторне звернення з тією самою позовною заявою не допускається.

Ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд шляхом подачі в 5-денний строк з дня отримання копії ухвали, складеної у повному обсязі, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Суддя К.М. Недашківська

Ухвала складена у повному обсязі 08.09.2015.