Справа № 2-а-168/10
Суддя: Носов Г. С.
Дата ухвалення: 2010-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Справа № 2-а-168/10

22.03.2010 року м.Балаклія

Суддя Балаклійського районного суду Харківської області Носов Г.С., розглянувши в порядку письмового провадження у м.Балаклія справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління

Пенсійного фонду України в Балаклійському районі про зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України з Балаклійському районі Харківської області, в якому просить поновити пропущений строк для звернення до суду за захистом порушених прав за період з 01.01.2006 року по 31.12.2007 року та зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити йому, як дитині війни, щомісячну державну соціальну допомогу за 2006-2007 роки в сумі 2733 грн. 30 коп. В обгрунтування своїх позовних вимог зазначив, що він належить до соціальної категорії «Дитина війни» та відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з 01 січня 2006 року по 31 грудня 2007 року має право на отримання щомісячної державної соціальної допомоги в розмірі 30% від мінімального розміру пенсії за віком. Проте, у 2006-2007 роках вказана допомога йому не виплачувалась. Відповідач всупереч Рішення Конституційного Суду України №6-рп/2007 від 09 липня 2007 року, яким були визнані неконституційними окремі положення Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік», в тому числі й щодо зупинення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», не здійснив нарахування та виплату відповідної соціальної допомоги.

В судове засідання позивачка та представник відповідача не зявились, про час та місце слухання справи були повідомлені своєчасно та належним чином, надали заяви про розгляд справи без їх участі.

Відповідач надав письмові заперечення на позов, в яких просить суд в задоволенні позову відмовити і справу розглянути у відсутність представника Пенсійного фонду. Згідно заперечень, відповідач позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. В обгрунтування своїх доводів зазначив наступне.

Починаючи з моменту набрання чинності Закону України «Про соціальний захист дітей війни», а саме: з 01.01.2006 року по 31.12.2007 року, його норма - ст.6 жодного разу не була реалізована в життя, так як її дію було зупинено на цей період нормативно-правовими актами: ст.77,110 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та п.12.ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік». Рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 було визнано таким, що не відповідають Конституції положення п.12 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет на 2007 рік», яким було припинено на 2007 рік дію ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», з урахуванням ст. 111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік». Крім того, відповідач вважає свої дії щодо невиплати позивачу щомісячної соціальної допомоги, передбаченої статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» правомірними через невизначеність на законодавчому рівні органу, на який покладено обов'язок здійснення таких виплат особам, які мають статус «дитини війни», за рахунок яких коштів повинні здійснюватися ці виплати та який розмір мінімальної пенсії за віком необхідно застосовувати при обчисленні таких доплат. При цьому, відповідач зазначив про необгрунтованість доводів позову щодо застосування до спірних правовідносин ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки розмір мінімальної пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини 1 цієї статті застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених за цим Законом. Також, відповідач наполягав на відмові в задоволенні позову через пропущення позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом, визначеного ст.99 КАС України.

Враховуючи наявність відповідних заяв позивача та відповідача суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» дитиною війни є особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення Другої світової війни (2 вересня 1945 року) було менше 18 років.

Позивачка ОСОБА_1 народилася 17 березня 1930 року (а.с.5) і має статус «дитина війни», шо підтверджується копією відповідного посвідчення з проставленим в ньому штампом «Дитина війни», перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Балаклійському районі Харківської області та отримує пенсію за віком.

Враховуючи зазначений статус позивачка, відповідно до статті 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни , має право на отримання державної соціальної підтримки, а саме: підвищення до пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Із заперечень відповідача встановлено, що позивачці за період 2006-2007 років не здійснювались зазначені виплати.Відповідно до ст. 6 Закону України -Про соціальний захист дітей війни» дітям війни пенсії або щомісячн .- довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на Зл ^ відсотків мінімальної пенсії за віком.

Згідно статті 7 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», фінансове забезпечення державних , соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Законом України «Про Державний бюджет на 2006 рік зід 20.12.2005 року дію статті 6 зазначеного Закону ] на 2006 рік зупинено.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет на 2006 рік» від 19.01.2006 року, який набрав чинності 15.03.2006 року, до статті ПО Закону України «Про Державний бюдж

2006рік» було внесено зміни, якими встановлено, що пільги дітям війни, передбачені статтею 6 Закону Україн «Про соціальний захист дітей війни» у 2006 році запроваджуються поетапно, за резу льтатами виконання бюджету у і першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховне: Ради України з питань бюджету.

Проте, у 2006 році пільги, встановлені статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни). 1 запроваджені не були. Закони України «Про Державний бюджет на 2006 рік» від 20.12.2005 року та «Про внесень:-. | змін до Закону України «Про Державний бюджет на 2006 рік» від 19.01.2006 року неконституційними не визнані іЩ діяли протягом 2006 року.

Таким чином, відповідно до вищезазначених Законів, у відповідача не було підстав нараховувати ті І сплачувати позивачці доплату до пенсії, передбачену статтею 6 Закону України «Про соціальний захист літе війни», оскільки до 15.03.2006 року дію зазначеної норми було зупинено, а потім передбачені нею виплати неї запроваджені.

Крім того, надаючи перевагу Законам України «Про Державний бюджет на 2006 рік» від 20.12.2005 року ті і «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет на 2006 рік» від 19.01.2006 року, суд виходить 11 того, що закони є актами єдиного органу законодавчої влади - Верховної Ради України. Конституція України не встановлює пріоритету' в застосуванні того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає такого закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Конституційний Суд України у п. З мотивувальної частини рішення від 03.10.1997 року № 4-зп (справа пр: набуття чинності Конституцією) зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночз; врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено сами» цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

Виходячи із системного аналізу наведених норм законодавства, суд не знаходить підстав для задоволення І позовних вимог позивачки, які стосуються виплат доплати до пенсії за 2006 рік. Відповідач по справі протягом 20йэ| року діяв у відповідності з діючим законодавством та не мав підстав здійснювати позивачці щомісячні доплат:: лэ| пенсії, оскільки до 15.03.2006 року дія статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» була зупине: з. і і з 15.03.2006 року здійснення доплат, визначено у інший спосіб, тобто поставлено в залежність від виконанні і другому півріччі 2006 року Закону України «Про Державний бюджет на 2006 рік».

Стосовно позовних вимог щодо здійснення позивачу підвищення до пенсії за 2007 рік, суд вважає їх часткове підлягаючими задоволенню, за таких підстав.

Відповідно до п.12 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» дію статті іі Закону України «Про соціальний захист дітей війни» зупинено на 2007 рік.

Рішенням Конституційного суду України від 09.07.2007 року за № 6-рп/2007 у справі за конституцій«* поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) полоте-* статей 29, 36, частини другої статті 56, частини другої статті 62, частини першої статті 66. пунктів 7, 9, 12, 13, . Д 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46 статті 71, статей 98, 101, 103, 111 Закону України «Про Державний бюджет України

2007рік» (справа про соціальні гарантії громадян) визнано такими, що не відповідає Конституції України (є ~? конституційними) положення п. 12 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет на 2007 рік», яким зупиниш дію статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», з урахуванням статті 111 цього Закону.

Пунктом 5 зазначеного Рішення Конституційного суду України визначено, що рішення має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які вин _ внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними. Рішення Конституційного України є обовязковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Відповідно до ч.2 статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, т» визнані не конституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення проЯ неконституційність.

Виходячи з приписів ч.2 статті 152 Конституції України та дати ухвалення рішення Конституційним суші України відповідач повинен був нараховувати та сплачувати позивачу доплату до пенсії, передбачену стап^^Н Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з 09.07.2007 року, оскільки з моменту ухвал:».« Конституційним Судом України рішення щодо неконституційності пункту 12 статті 71 Закону України Пр» державний бюджет України на 2007 рік» ця норма втратила чинність та не підлягала застосуванню. Отже, відповзе - з 09.07.2007 року мав діяти у відповідності з приписами діючої норми статті 6 Закону України «Про соціальне захист дітей війни», нараховувати та здійснювати позивачу відповідні доплати. Проте, нарахувань та виплат за 20Я рік на користь ОСОБА_1, як особі із статусом "дитина війни" відповідачем взагалі не здійснювалось.

Щодо доводів відповідача стосовно відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин статті 1# Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», суд зазначає наступне.

Сторонами по справі не заперечується, що позивач, відповідно до статті 6 Закону' України «Про соціальним захист дітей війни» має право на отримання доплати до пенсії у розмірі ЗО відсотків мінімальної пенсії за віком.

За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими статтею 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

З огляду на викладене, суд вважає необгрунтованими доводи відповідача щодо застосування положення ч.З статті 28 зазначеного Закону, з якої випливає, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини 1 цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом, оскільки наявність такої норми та відсутність іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії, встановленої ст.46 Конституції України та права на отримання доплати до пенсії, передбаченої статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Суд вважає за необхідне застосувати саме частину 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки в даному випадку мінімальний розмір пенсії за віком використовується не для визначення розміру будь-якої пенсії, а лише як коефіцієнт для визначення розміру щомісячної доплати до пенсії, передбаченої Законом України «Про соціальний захист дітей війни», оскільки цей закон передбачає в якості критерію визначення розміру щомісячної доплати до пенсії, що на думку суду, не суперечить вимогам частини З статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Пенсійний фонд України діє у відповідності до Положення «Про Пенсійний фонд України» і здійснює свої повноваження на підставі п. 15 зазначеного положення через створені в установленому порядку його територіальні управління. Відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» рішення про призначення та перерахунок пенсій приймаються районними управліннями Пенсійного фонду України за місцем проживання пенсіонерів. Територіальним управлінням Пенсійного фонду України за місцем проживання ОСОБА_1 - є Управління Пенсійного фонду України в Балаклійському районі.

Суд вважає безпідставними заперечення відповідача щодо невизначеності на законодавчому рівні питання відносно органу, на який покладено обов'язок здійснення виплат підвищення до пенсії особам, які мають статус «дитина війни».

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що обов'язок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позивачці, передбаченої статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» покладено на Управління Пенсійного фонду України в Балаклійському районі, за місцем проживання останього.

Крім того, суд вважає безпідставними посилання відповідача на відсутність коштів щодо забезпечення виплат зазначеної доплати до пенсії

Статтею 22 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи гарантуються. Таким чином, держава взяла на себе зобов'язання забезпечити реалізацію громадянами своїх конституційних прав.

За змістом ч. 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Законом України «Про соціальний захист дітей війни» реалізовано конституційне право на соціальний захист громадян, які мають статус «дитини війни», серед яких їм надано право на отримання ЗО відсотків доплати до пенсії.

Суд звертає увагу на те. що реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань, судом не приймається до уваги. Так, наприклад, у справі «Кечко проти України» Європейський Суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Урядх щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Правовідносини, що виникають в процесі реалізації права на отримання надбавки до пенсії основані на принципі юридичної визначеності. Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. Як свідчить позиція Суду ЄС у справі Yvonne van Duyn v. Ноше Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу повязана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку це надання дітям війни надбавок до пенсії, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обгрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Враховуючи, що держава взяла на себе обов'язок щодо виплати позивачці ЗО % доплати до пенсії та поклала виконання цього обов'язку на центральний орган виконавчої влади - Пенсійний фонд України, який діє через свої місцеві органи, що входять в систему його органів, але вони не вчинили жодної дії для нарахування цих коштів та їх виплати, суд вважає, що вони не виконали свої повноваження без поважних причин.

Відповідачем, в порушення ч.2 ст. 71 КАС України, не доведено та не надано суду доказів щодо вчинення будь-яких дій для забезпечення виконання покладеного на нього обов'язку щодо нарахування та виплати позивачу доплати до пенсії у розмірі ЗО % від мінімальної пенсії за віком.

Суд вважає необхідним, на підставі ч.2 ст. 11 КАС України, вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність УПФУ в Балаклійському районі, по не виконанню з 09.07.2007 року по 31 грудня 2007

року приписів статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», яка призвела до порушення пЛї позивача на своєчасне нарахування та отримання доплати до пенсії.

Суд відхиляє заявлену' вимогу відповідача про наявність підстав для відмови в задоволенні позову ч ер?^ пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду з позовом, через наступне.

Відповідно до ч.2 ст.87 року Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, не одержан своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження бу»| яким строком. Також, позивач - людина похилого віку, не повинен стежити за внесенням будь-яких змін в діючі законодавстві, відповідно, перевіряти правомірність дій субєкта владних повноважень при виконанні ним сі обовязків, покладених державою, в даному випадку суд не повинен при розгляді даного спору відмовляти задоволенні позовних вимог у звязку з пропуском строку звернення до суду з даним позовом, передбачена^ ст.99,100 КАС України.

Судові витрати по справі підлягають розподілу відповідно до ч.І ст.94 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.22, 46, ч.2 ст. 152 Конституції України, ст.ст. 6, 7 Закону У країн» «Про соціальний захист дітей війни», Законом України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» ві 19.12.2006 року № 489-У, Рішенням Конституційного суду України у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 29. ,

частини другої статті 56, частини другої статті 62, частини першої статті 66, пунктів 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, ЗО, Л . 41, 43, 44. 45, 46 статті 71, статей 98, 101, 103, 111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»1 (справа про соціальні гарантії громадян) № 6-рп/2007 від 09.07.2007 року, ст, 28 Закону України «При загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Законом України «Про Державний бюджет на 2006 рік> зй

20.12.2005року Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет на 2006 рік» вії

19.01.2006року, Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з пре людини», Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 01.03.2001 рою за № 121/2001, ст. ст. 1, 3, ч.2 ст. 11, ч. 2 ст. 72, 94, 99, 160, 161, п. 4 ч. 2 ст. 162, ст.ст. 163, 167. 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України н Балаклійському районі про зобовязання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Балаклійському раііоу^ Харківської області по не виконанню з 09.07.2007 року приписів статті 6 Закону України «Про соціальний за> дітей війни», яка призвела до порушення прав ОСОБА_1 на своєчасне нарахування та отримані« доплати до пенсії за 2007 рік з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Балаклійському районі Харківської області здійсним перерахунок пенсії ОСОБА_1 з підвищенням її на 30% мінімальної пенсії за віком з роз ір*|| встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування», та провести відпови%Д виплати за 2007 рік з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судово*¦ збору у розмірі 3 гривні 40 копійок.

Постанова відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України шо|« підвідомчості справ, повязаних із соціальними виплатами» від 11.02.2010 року може бути оскаржена 4 апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області, в порядку визначеному ст.294 ЦПК України.

Суддя: