Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2015-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2015 року м. Київ К-40418/10 , К-39634/10

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Бутенка В.І (доповідач), Олексієнка М.М., Штульман І.В.,

розглянувши в порядку письмового касаційного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області (далі - ТУДСА), Міністерства фінансів України (далі - Мінфін), Державного казначейства України про зобов'язання вчинити певні дії з нарахування та виплати заробітної плати,

в с т а н о в и в:

У серпні 2010 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 16 вересня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2010 року, позов задоволено частково.

Визнано неправомірною бездіяльність ТУДСА щодо неприйняття заходів по повному фінансуванню заробітної плати голови Київського районного суду м. Донецька ОСОБА_4 з 19 серпня 2009 року по 31 липня 2010 року з розрахунку 9 мінімальних заробітних плат, розмір яких був встановлений Законами України «Про державний бюджет на 2009 рік» та «Про державний бюджет на 2010 рік», а також Законами України «Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати» на момент виплати у заявленому періоді.

Зобов'язано Мінфін виділити з Державного бюджету України грошові кошти на додаткове фінансування Державної судової адміністрації України для ТУДСА на бюджетну програму «Виконання рішень судів на користь суддів» для здійснення виплати голові Київського районного суду м. Донецька ОСОБА_4 недоплаченої за період з 19 серпня 2009 року по 31 липня 2010 року заробітної плати.

Зобов'язано ТУДСА виділити Київському районному суду м. Донецька додаткове фінансування з бюджетної програми «Виконання рішень судів на користь суддів» для здійснення виплати голові Київського районного суду м. Донецька ОСОБА_4 недоплаченої за період з 19 серпня 2009 року по 31 липня 2010 року заробітної плати з розрахунку 9 мінімальних заробітних плат, розмір яких був встановлений Законами України «Про державний бюджет на 2009 рік» та «Про державний бюджет на 2010 рік», а також Законами України «Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати» на момент виплати у заявленому періоді. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В касаційних скаргах відповідач ТУДСА та Мінфін, посилаючись на порушення судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення цих судів і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Разом з тим, від відповідача ТУДСА 18.06.2013 року надійшла заява про відмову від касаційної скарги.

Колегія суддів, розглянувши заяву про відмову від касаційної скарги, прийшла до висновку, що вона підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1, 2 статті 218 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка подала касаційну скаргу, може відмовитися від касаційної скарги або змінити її до закінчення касаційного розгляду. Якщо постанова або ухвала суду не була оскаржена в касаційному порядку іншими особами або в разі відсутності заперечень інших осіб, які подали касаційну скаргу чи приєдналися до неї, проти закриття провадження у зв'язку з відмовою від касаційної скарги, суд касаційної інстанції своєю ухвалою закриває касаційне провадження.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга Мінфіна задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач 26 червня 1997 року був обраний Верховною Радою України суддею безстроково, а 9 червня 2006 року був призначений Президентом України на посаду голови Київського районного суду м. Донецька.

Заробітна плата позивача обчислювалася, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 грн., встановленої станом на 21 грудня 2005 року, без урахування підвищення мінімальної заробітної плати на підставі законів України про Державний бюджет України на 2007-2009 роки. Зазначені обставини не є спірними між сторонами.

Закон України від 15 грудня 1992 року №2862-ХІІ «Про статус суддів» (далі - Закон №2862-ХІІ) визначає статус суддів з метою забезпечення належних умов для здійснення правосуддя, дотримання Конституції і законів України, охорони прав і свобод громадян.

Відповідно до ст. 44 Закону №2862-ХІІ (в редакції, що діяла станом на 01.01.2006) заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок. Розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50% його окладу. Посадовий оклад судді не може бути меншим від 80% посадового окладу голови суду, в якому працює суддя, та складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років, інших надбавок.

Відповідно до абзацу 2 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 30.06.2005 року №514 «Про оплату праці Голови, першого заступника Голови та заступника Голови Верховного Суду України» посадовий оклад Голови Верховного Суду України з 01.06.2005 року визначено у 15 розмірів мінімальної заробітної плати, а тому посадовий оклад суддів не може бути нижче 7,5 розмірів мінімальної заробітної плати.

На рівні Закону посадові оклади професійних суддів не встановлювались, а тому на реалізацію цього Закону постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року №865 «Про оплату праці суддів» (далі - Постанова №865) було затверджено схеми посадових окладів керівників та суддів Конституційного Суду України, Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів, Апеляційного суду України, апеляційних та місцевих судів згідно з додатками 1-6, які розраховано виходячи з кратності до мінімальної заробітної плати, а також розміри надбавок до посадових окладів суддів за кваліфікаційні класи, яка набрала законної сили з 1 січня 2006 року.

Постановою Кабінету Міністрів України №1310 від 31.12.2005 року Постанову №865 доповнено п. 4-1 наступного змісту: «Установити, що розміри посадових окладів, передбачених цією постановою, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 грн. і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не провадиться».

Постановою Печерського районного суду міста Києва від 19 березня 2007 року, залишеною без змін ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2007 року та Вищого адміністративного Суду України від 29 жовтня 2009 року, визнано протиправним і скасовано п. 4-1 Постанови №865.

Таким чином, з 3 грудня 2007 року (дня набрання законної сили судовим рішенням) пункт 4-1 Постанови № 865 втратив чинність.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.05.2008 року визнано незаконними постанову Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 року №1243 «Про питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів» в частині встановлення розміру посадового окладу суддям; пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України від 31.12.2005 року №1310 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року №865» та пункт 4-1 Постанови №865.

Вказані постанови втратили чинність з 19 серпня 2009 року, тобто з часу набрання чинності рішенням суду першої інстанції, а тому відповідачі зобов'язані були застосовувати Постанову №865 в первісній редакції.

Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що заробітна плата позивача, в тому числі з 19 серпня 2009 року, обчислювалася виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 грн., встановленої станом на 21 грудня 2005 року, без урахування підвищення мінімальної заробітної плати на підставі Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік», що свідчить про безумовне порушення права позивача на належне матеріальне забезпечення.

Статтею 126 Закону України «Про судоустрій України» встановлено, що Державна судова адміністрація України готує матеріали для формування пропозицій щодо бюджету судів та здійснює заходи щодо їх фінансування відповідно до цього Закону, здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів, а згідно до приписів статті 58 Бюджетного кодексу України є розпорядником коштів , а тому зобов'язане організовувати розроблення бюджетних запитів для подання Міністерству фінансів України, яке за результатами аналізу приймає рішення про включення бюджетного запиту до пропозиції проекту Державного бюджету, готує проект Закону про Державний бюджет України. Видатки Державного бюджету України на утримання судової влади захищені безпосередньо Конституцією та законами і не можуть бути скасовані чи зменшені без відповідної компенсації.

Тобто, Державна судова адміністрація України повинна була внести до Міністерства фінансів України пропозиції щодо збільшення бюджетного фінансування судової системи у зв'язку з визнанням судом незаконними постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 року №1243 «Про питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів» в частині встановлення розміру посадового окладу суддям; пункту 4-1 постанови Кабінету Міністрів України від 31.12.2005 року №1310 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865» та пункту 4-1 Постанови №865, що не було виконано в порушення вимог ст.ст. 20, 21 Бюджетного кодексу України, а тому порушено принцип відповідальності учасника бюджетного процесу, оскільки кожен учасник бюджетного процесу несе відповідальність за свої дії або бездіяльність на кожній стадії бюджетного процесу (п. 11 ч. 1ст. 7 Бюджетного кодексу України).

При таких обставинах колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки ці вимоги підтверджені встановленими обставинами справи і наявними в матеріалах справи доказами.

Доводи касаційної скарги Мінфіна зроблених цими судами висновків не спростовують.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що підстав для скасування чи зміни оскаржених судових рішень не вбачається.

Керуючись ст.ст. 160, 218, 220, 221, 222, 223, 224, 230, 231 КАС України, суд

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Міністерства фінансів України залишити без задоволення, а постанову Донецького окружного адміністративного суду від 16 вересня 2010 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2010 року залишити без змін.

Прийняти відмову Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області від касаційної скарги на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 16 вересня 2010 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2010 року у справі №2а-20709/10/0570 за позовом ОСОБА_4 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області, Міністерства фінансів України, Державного казначейства України про зобов'язання вчинити певні дії з нарахування та виплати заробітної плати і касаційне провадження за цією касаційною скаргою закрити.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

С у д д і: В.І. Бутенко

М.М. Олексієнко

І.В. Штульман