Справа № 813/2421/15
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2015-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2015 року № 813/2421/15

о 15 год., 32 хв. м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, головуючий суддя Гавдик З.В., секретар судового засідання Палюк М.М., розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу за адміністративним

позовом ОСОБА_1, представник ОСОБА_2
до Львівської митниці ДФС України, представник ОСОБА_3
про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Львівської митниці ДФС України, у якому просив визнати протиправним і скасувати наказ про його звільнення, поновити на посаді, стягнути кошти за час вимушеного прогулу, стягнути моральну шкоду.

Позовні вимоги обґрунтовані, тим що звільнення проведене з порушенням трудового законодавства, оскільки реорганізація не припиняє дії трудового договору. Незаконне звільнення порушує гарантовані позивачу ОСОБА_4 права. Такими протиправними діями відповідач заподіяв позивачу моральну шкоду у розмірі 6000,00 грн.

Позивач, представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали додаткові пояснення та докази, просили позов задоволити повністю.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, що позивача з дотримання обвязку працедавця завчасного попередження і пропозиції вакантної посади правомірно звільнено із займаної посади керуючись п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечила, надала суду додаткові пояснення та докази, просила в задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивача його представника, представника відповідача безпосередньо, всебічно, повно та обєктивно дослідивши наявні у справі докази, давши їм оцінку, суд встановив:

23.12.2014 року позивача відповідачем попереджено про наступне вивільнення у звязку із реорганізацією Львівської митниці Міндоходів шляхом приєднання до Львівської митниці ДФС.

23.12.2014 року відповідачем у звязку із створення Львівської митниці ДФС з метою забезпечення можливості працевлаштування позивачу запропоновано вакантну посаду державного інспектора відділу митного оформлення №5 митного поста «Мостиська» Львівської митниці ДФС, на умовах строкового трудового договору, на час відсутності основного працівника ОСОБА_5 позивач від вказаної пропозиції відмовився цього ж числа.

08.04.2015 року відповідачем у звязку із створення Львівської митниці ДФС з метою забезпечення можливості працевлаштування позивачу запропоновано ряд вакантних посад, від яких позивач також відмовився цього ж числа.

08.04.2015 року наказом № 39-О «Про звільнення ОСОБА_1А.», у звязку із реорганізацією та створенням Львівської митниці ДФС позивача звільнено із займаної посади згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, з підстав попередження про наступне вивільнення та відмову від запропонованих посад.

Спірні правовідносини регулюються ОСОБА_4 України, Кодексом законів про працю України із змінами і доповненнями, Кодексом адміністративного судочинства України.

Згідно ст. 36 КЗпП України, зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 цього ж Кодексу, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно ч. 2 ст. 40 цього ж Кодексу, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї ж статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно ч. 3 ст. 49/2 цього ж Кодексу, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Стаття 70 КАС України встановлює правила належності доказів, які визначають об'єктивну можливість доказу підтверджувати обставину, що має значення для вирішення справи, а також правила допустимості доказів, що визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину у справі. Предметом доказування, згідно з ч. 1 ст. 138 КАС України, є обставини (факти), якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Згідно ст. 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим же Кодексом.

Судом не враховуються обґрунтування позивачем позовних вимог, оскільки:

23.12.2014 року відповідачем одночасно з попередженням про звільнення запропоновано позивачу іншу роботу, від якої позивач відмовився, тобто відповідачем дотримано вимоги ч. 3 ст. 49/2 КЗпП України.

Згідно Постанови КМ України від 06.08.2014 року за N 311 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України» Кабінет Міністрів України постановив:

1. Утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної фіскальної служби за переліком згідно з додатком 1.

2. Реорганізувати територіальні органи Міністерства доходів і зборів шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної фіскальної служби за переліком згідно з додатком 2.

Тобто, факт реорганізації Львівської митниці Міндоходів шляхом приєднання до Львівської митниці ДФС є загальновідомим і не потребує доказування.

Відповідно судом зясовано, що дійсно у відповідача мала місце реорганізація та відповідачем додержано норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, про те, що одночасно з попередженням про звільнення запропоновано позивачу іншу роботу, від якої позивач відмовився. В справі також є докази пропонування відповідачем позивачу і інших посад на момент звільнення, від яких позивач також відмовився, довідки відповідача про відсутність вакантних посад віднесених до номенклатури начальника митниці.

Вказані обставини є самостійним незалежними у застосуванні від інших підстав звільнення. Виходячи з нормативного тлумачення п. 1 ч. 1 ст. 40, ч. 1 та ч. 3 ст. 49/2 КЗпП України суд дійшов висновку, що відповідач одночасно з попередженням про звільнення вжив заходи щодо переведення позивача за його згодою на іншу роботу та запропонувати всі наявні вакантні посади, від яких позивач відмовився.

Вказана позиція суду по суті узгоджується із постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», яки зазначив, що при реорганізації підприємства звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Факт зміни у складі посад відповідача, підтверджується штатними розписами (наприклад згідно штатного розпису на 2013 рік у відділі митного оформлення № 1 митного поста «Грушів» - 20 штатних одиниць, а вже у штатному розписі відповідача на 2014 рік у цьому ж відділі 10 штатних одиниць), що сторонами по справі не заперечується.

При ліквідації підприємства (установи, організації) правила п. 1 ст. 40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку (п. 19 постанови).

Відтак позовні вимоги позивача про визнання протиправним і скасування наказу про його звільнення задоволенню не відлягають, відповідно і не підлягають задоволенню позовні вимоги про поновлення позивача на посаді та стягнення коштів за час вимушеного прогулу і моральної шкоди, які ґрунтуються лише на незаконному на думку позивача звільнені.

З цих же підстав судом враховуються заперечення відповідача. Інші докази і обґрунтування надані сторонами судом не оцінюються, оскільки такі виходять за межі підстав та предмету позовної заяви.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, який містить інформацію, щодо предмету доказування, а також достатність і взаємний зв'язок таких доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 49, 70 КАС України, сторони зобовязані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, а відтак зобовязані обґрунтовувати належність та допустимість доказів для підтвердження своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, з урахуванням вимог ст. 162 КАС України, позовні вимоги - ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС України про визнання протиправним і скасування наказу про його звільнення, поновлення на посаді, стягнення коштів за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, задоволенню не підлягають.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

Керуючись ст.ст. 69, 70, 159-163, 167 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

2. Постанова суду першої інстанції може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Згідно ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього ж Кодексу апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили у порядку та строки згідно ст. 254 КАС України.

Постанова складена в повному обсязі 07.09.2015 року.

Суддя Гавдик З.В.