Справа № 826/7994/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2015-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 вересня 2015 року № 826/7994/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Іщука І.О., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес-Архітектор»
до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві
провизнання протиправним та скасування рішення № 23322/10/26-55-22-08-10 від 10.04.2015 р. щодо непогодження податкового компромісу,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес-Архітектор» звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві, в якому просить:

1. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві про відмову щодо застосування податкового компромісу від 10.04.2015 р. № 23322/10/26-55-22-08-10.

2. Зобов'язати Державну податкову інспекцію у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві прийняти рішення про досягнення податкового компромісу до донарахованого податку на прибуток у розмірі 316 584 грн., згідно податкового повідомлення-рішення від 25.10.2013 р. № 8 та донарахованого податку на додану вартість у розмірі 487 113,00 грн., згідно податкового повідомлення-рішення від 25.10.2013 р. № 8.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Державною податковою інспекцією у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві неправомірно прийнято рішення щодо непогодження податкового компромісу, тому позивач звернувся до суду з позовом про захист порушеного права.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити їх в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив, вважав його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, суду надав письмові заперечення проти позову, просив у задоволенні позову відмовити.

Сторони у судовому засіданні 13.07.2015 р. заявили клопотання про продовження розгляду справи у порядку письмового провадження, з огляду на що та, відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Державною податковою інспекцією у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві була проведена документальна позапланова перевірка ТОВ «Бізнес-Архітектор» з питань дотримання вимог податкового законодавства під час здійснення фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ "Імпульс Макс" та ТОВ "ІнтегроТрейд" за період діяльності з 01.01.2012 р. По 30.06.2013 р.

За результатами перевірки був складений акт від 10.10.2013 р. № 498/26-55-22-08/35692066 та винесені податкові повідомлення-рішення від 25.10.2013 р. № 8 та № 8.

Як зазначає позивач, вищезазначені податкові повідомлення-рішення були оскаржені позивачем в судовому порядку. Податкові повідомлення-рішення від 25.10.2013 р. № 8 та № 8 судом не скасовані та залишені без змін, згідно постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.03.2014 р. та постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 18.06.2014 р. по справі № 826/1450/14.

При цьому, як зазначає позивач, у Київському апеляційному адміністративному суді оскаржується постанова Окружного адміністративного суду м. Києві від 16.03.2015 р. у справі № 826/2166/15 про стягнення податкового боргу по податковим повідомленням-рішенням від 25.10.2013 р. № 8 та № 8.

Зважаючи на викладене вище, ТОВ «Бізнес-Архітектор» скористалося процедурою досягнення податкового компромісу по зобов'язанням, які виникли на підставі податкових повідомлень-рішень від 25.10.2013 р. № 8 та № 8 та подало 27.03.2015 р. до ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві заяву про намір досягнення податкового компромісу.

22.04.2015 р. ТОВ «Бізнес-Архітектор» отримало від ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві рішення про відмову щодо застосування податкового компромісу від 10.04.2015 р. № 23322/10/26-55-22-08-10 на підставі того, що суми податкових зобов'язань ТОВ «Бізнес-архітектор» з податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість, визначених у податкових повідомленнях-рішеннях від 25.10.2013 р. № 8 та № 8 є узгодженими, отже, в даному випадку застосування податкового компромісу є неможливим.

Вважаючи рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Починаючи з 01 січня 2011 року спеціальним законом, що регулює відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства є Податковий кодекс України від 02.12.2010 р. №2755-VI з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - ПК України).

Відповідно до Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо особливостей уточнення податкових зобов'язань з податку на прибуток та податку на додану вартість у разі застосування податкового компромісу" розділ ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України доповнено підрозділом 9-2 "Підрозділ 9-2. Особливості уточнення податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість під час застосування податкового компромісу".

Суд зазначає, що відповідно пункту 1 підрозділу 9-2 розділу XX «Перехідні положення» ПК України податковий компроміс - це режим звільнення від юридичної відповідальності платників податків та/або їх посадових (службових) осіб за заниження податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість за будь-які податкові періоди до 1 квітня 2014 року з урахуванням строків давності, встановлених статтею 102 цього Кодексу.

Відповідно до п. 3.12 Методичних рекомендацій щодо особливостей уточнення податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість у разі застосування податкового компромісу, затверджених наказом Державної фіскальної служби України від 17 січня 2015 року № 13, досягнення податкового компромісу здійснюється за заявою про компроміс по податковому повідомленню-рішенню лише у разі відповідності заяви та податкового зобов'язання, щодо якого її подано, умовам податкового компромісу, передбаченим Кодексом, та сплати платником податків такого податкового зобов'язання у сумі, визначеній п. 2 підрозділу 9-2 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України, у встановлені Кодексом терміни сплати узгодженого податкового зобов'язання, визначеного контролюючим органом.

Платник податків, який вирішив скористатися процедурою податкового компромісу, під час дії податкового компромісу за такі податкові періоди має право подати відповідні уточнюючі розрахунки податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість, в яких визначає суму завищення витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток підприємств та/або суму завищення податкового кредиту з податку на додану вартість.

Уточнюючі розрахунки податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість подаються за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики. Разом з уточнюючим розрахунком подається перелік (опис) господарських операцій, щодо яких здійснено уточнення показників податкової декларації.

Рішення щодо погодження/непогодження застосування податкового компромісу приймається керівником контролюючого органу на підставі колегіального розгляду структурними підрозділами (податкового та митного аудиту (або іншого структурного підрозділу, який надіслав (вручив) податкове повідомлення-рішення платнику податків), оподаткування юридичних осіб, доходів і зборів з фізичних осіб, правової роботи, погашення заборгованостей, координаційно-моніторингового, власної безпеки, слідчими підрозділами фінансових розслідувань, оперативними підрозділами), що оформлюється відповідним протоколом.

Рішення щодо погодження/непогодження застосування процедури податкового компромісу приймається у довільній формі. При цьому в обов'язковому порядку в ньому зазначається: дата прийняття рішення; дата, номер заяви про компроміс по податковому повідомленню-рішенню; дата, номер податкового повідомлення-рішення, загальна сума грошових зобов'язань по повідомленню-рішенню; відомості щодо оскарження податкового повідомлення-рішення в адміністративному/судовому порядку; наявність кримінального провадження; норми законодавства, що є підставою для прийняття цього рішення; загальна сума податкових зобов'язань, визначених контролюючим органом у податковому повідомленні-рішенні, щодо яких може бути застосований податковий компроміс (відповідно до розрахунку); загальна сума податкових зобов'язань, що підлягає сплаті платником податків для досягнення податкового компромісу (5 відсотків).

У разі встановлення фактів щодо невідповідності заяви про компроміс по податковому повідомленню-рішенню та податкового зобов'язання, щодо якого її подано, умовам податкового компромісу, передбаченим Кодексом, приймається рішення довільної форми щодо непогодження застосування процедури податкового компромісу.

Таке рішення підписується керівником контролюючого органу та надсилається платнику податків у порядку, визначеному п. 3.5 цих Методичних рекомендацій.

Відповідно до пункту 7 підрозділу 9-2 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України процедура податкового компромісу, встановлена цим підрозділом, поширюється також на неузгоджені суми податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість, визначені у податкових повідомленнях-рішеннях, щодо яких триває процедура судового та/або адміністративного оскарження, а також на випадки, коли платник податків отримав податкове повідомлення-рішення, за яким податкові зобов'язання не узгоджені відповідно до норм цього Кодексу. Досягнення податкового компромісу у такому разі здійснюється за заявою платника податків у письмовій формі до контролюючого органу про намір досягнення податкового компромісу. У таких випадках днем узгодження платником податків податкових зобов'язань, визначених у податковому повідомленні-рішенні, є день подання такої заяви до відповідного контролюючого органу. У разі несплати платником податків такого податкового зобов'язання у сумі, визначеній пунктом 2 цього підрозділу, таке податкове зобов'язання вважається неузгодженим.

При цьому, пунктом 8 підрозділу 9-2 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України податковий компроміс вважається досягнутим після сплати платником податків узгоджених податкових зобов'язань згідно із цим підрозділом.

Відтак, відносно визначених у податкових повідомленнях-рішенням податкових зобов'язань діє спеціальне правило, яке передбачає, що для цілей застосування податкового компромісу, визначені цими податковими повідомленнями-рішеннями податкові зобов'язання мають бути неузгодженими, а саме: знаходиться у процедурі судового та/або адміністративного оскарження. При цьому, визначення «також на неузгоджені суми податкових зобов'язань», слід розуміти в контексті положень підрозділу 9-2 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України так, що для цілей застосування податкового компромісу податкове зобов'язання у всіх випадках має бути неузгодженим.

Як встановлено судом, позивачем було оскаржено податкові повідомлення-рішення від 25.10.2013 р. № 8 та № 8 в судовому порядку.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.03.2014 р. у справі № 826/1450/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.06.2014 р., за позовом ТОВ «Бізнес-Архітектор» до ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві про скасування податкових повідомлень-рішень від 25.10.2013 р. № 8 та № 8 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07.08.2015 р. відмовлено у відкритті касаційного провадження по справі № 826/1450/14.

Разом з тим, як встановлено судом, існує ще одна процедура оскарження податкових повідомлень-рішень у справі № 826/2166/15 за позовом ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві до ТОВ «Бізнес-Архітектор» про стягнення боргу в розмірі 1 159 895,88 грн.

Так, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.03.2015 р. по справі № 826/2166/15, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду м. Києва від 19.05.2015 р., адміністративний позов задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес-Архітектор" заборгованість у розмірі 683 242,76 грн. на бюджетний рахунок №0007 (одержувач: УДКСУ у Печерському р-ні м. Києва, код 26077922, в ГУ ДКСУ у м. Києві, МФО 820019, код платежу 14010100). Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес-Архітектор" заборгованість з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 476 653, 12 грн. на бюджетний рахунок № 0007 (одержувач: УДКСУ у Печерському р-ні м. Києва, код 26077922, в ГУ ДКСУ у м. Києві, МФО 820019, код платежу 11021000).

Як зазначає позивач, на день звернення до відповідача із заявою про намір досягнення податкового компромісу - 27.03.2015 р., заявлене податкове зобов'язання було неузгодженим.

Однак, суд не може погодитися із позицією позивача, оскільки доказів оскарження постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.03.2015 р. по справі № 826/2166/15 на день звернення відповідачу надано не було.

Крім того, слід звернути увагу на те, що апеляційне провадження було відкрито лише 17.04.2015 р., між тим позивач звернувся із заявою до відповідача 27.03.2015 р., тобто значно раніше.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що податкові зобов'язання, які визначені у заяві про застосування податкового компромісу та визначені у податкових повідомленнях-рішеннях до подання заяви про застосування податкового компромісу в силу положень п. 56.18 ПК України набули статус узгоджених, у зв'язку з чим до цих сум податків не застосовуються правила про можливість досягнення податкового компромісу.

Тобто, у відповідача на момент прийняття рішення від 10.04.2015 р. № 23322/10/26-55-22-08-10 щодо непогодження податкового компромісу були усі підстави для відмови у застосуванні податкового компромісу, а саме: відсутність неузгодженості сум податкового зобов'язання.

Це означає, що підстави для застосування податкового компромісу відносно цього податкового зобов'язання у контролюючого органу відсутні.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 10.04.2015 р. № 23322/10/26-55-22-08-10 щодо непогодження податкового компромісу за заявою ТОВ «Бізнес-Архітектор» є правомірним.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання ДПІ у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві прийняти рішення про досягнення податкового компромісу, суд зазначає наступне.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

При цьому, з огляду на положення ст. 2 КАС України щодо компетенції адміністративного суду останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які Конституцією України віднесені до компетенції цього органу державної влади. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України 21.10.2010 № П-278/10.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч. 3 ст. 2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Аналіз норм КАС України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

З огляду на зазначене, виконання повноважень, які покладені на відповідача, в тому числі щодо погодження податкового компромісу, за своєю правовою природою, є його виключною компетенцією (дискреційними повноваженнями), тобто втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

За таких умов, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги в частині зобов'язати Державну податкову інспекцію у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві прийняти рішення про досягнення податкового компромісу до донарахованого податку на прибуток у розмірі 316 584 грн., згідно податного повідомлення-рішення від 25.10.2013 р. № 8 та донарахованого податку на додану вартість у розмірі 487 113 грн., згідно податкового повідомлення-рішення від 25.10.2013 р. № 8.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням зазначеного, на підставі встановлених судом фактів та обставин, враховуючи, що посилання, наведені позивачем не доводять наявності фактів порушення податковим органом охоронюваних законом прав позивача, а позивачем не доведено суду обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи, доводи позивача щодо порушення відповідачем вимог чинного законодавства матеріалами справи не підтверджуються, тому суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69-71, 94, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес-Архітектор» відмовити.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Іщук