Справа № 2а-173/11/1470
Суддя: Устинов І. А.
Дата ухвалення: 2011-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.06.2011 р. Справа № 2а-173/11/1470

м. Миколаїв

Суддя Миколаївського окружного адміністративного суду Устинов І.А. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом приватного підприємства «Шанс-Н»,

до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва,

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №/0 від 22.12.2010 року,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, приватне підприємство «Шанс-Н»(далі ПП «Шанс-Н»), звернувся до суду із позовом про визнання протиправним та про скасування податкового повідомлення-рішення ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва від 22.12.2010 року № /0 про визначення податкового зобовязання з податку на додану вартість у сумі 23990,00 грн. та застосування штрафної санкції у сумі 11995,00 грн.

В обґрунтування своєї позиції позивач зазначав, що при проведенні перевірки ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва не були враховані наявні документи позивача, що підтверджують описані в акті перевірки господарські операції, правочини, укладені позивачем із контрагентами, не відносяться законом до нікчемних, а отже, відсутні підстави для визначення позивачу податкових зобовязань з податку на додану вартість.

Відповідач позовні вимоги не визнав, посилаючись на доводи, зазначені в акті перевірки та у запереченнях на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них фактичні дані, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову і можливість його задоволення, виходячи з наступного.

Відповідач є органом державної влади і, відповідно, його діяльність має відповідати вимогам ст. 19 Конституції України та здійснюватись у відповідності із приписами ст.11 Закону України «Про державну податкову службу в Україні».

Відповідно до ст.2 КАС України, основним завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

При розгляді справи встановлено наступне.

ПП «Шанс-Н»взято на облік, як платника податків, в ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва.

ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва проведено планову невиїзну документальну перевірку Приватного підприємства «Шанс-Н»з питань правових відносин з платником податків ТОВ «С.ДЖ..ОСОБА_1», за травень, жовтень, листопад, грудень 2009 року та березень 2010 року.

За результатами проведеної перевірки ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва було складено акт перевірки від 13.12.2010 року №9417/23-100/33250665. В акті перевірки зазначено, на порушення п.п.7.4.1, п.п. 7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України від 03.04.97 №168/97-ВР "Про податок на додану вартість" із змінами та доповненнями" та відповідно до п.п.1,2 ст.215, п.п. 1, 5 ст.203 Цивільного кодексу України правочин ПП «ШАНС-Н» з ТОВ «С.Дж.Р. ГРУПП»є нікчемним, і в силу ст.216 Цивільного кодексу України не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, у зв'язку з чим за

рахунок штучного формування податкового кредиту ПП «ШАНС-Н»занижено податок

на додану вартість за перевіряємий період складає 23990,00 грн.

Відповідно до частини 1, 5 ст. 203, п. 1 ст. 215, ст. 228 Цивільного кодексу

України, зазначені правочини мають ознаки нікчемності та є нікчемними - в силу

припису закону. Правочини, укладені ПП «ШАНС-Н»з контрагентом ТОВ «С.Дж.Р.

ГРУПП» порушують публічний порядок, суперечать інтересам держави та суспільства,

вчинені удавано з метою приховування сплати податків третіх осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання,

що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить

інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з

порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної

правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу

державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

На порушення п.п. 7.4.1, п.п. 7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України від 03.04.97р. №168/97-ВР "Про податок на додану вартість" із змінами та доповненнями завищено податковий кредит на суму 23990,00 грн.

На підставі вищезазначено акту перевірки було прийнято податкове повідомлення-рішення ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва від 22.12.2010 року №/0 про визначення податкового зобовязання з податку на додану вартість у сумі 23990,00 грн. та застосування штрафної санкції у сумі 11995,00 грн.

При цьому, податкові зобовязання з податку на додану вартість визначені позивачу відповідачем саме як наслідок констатації факту нікчемності укладених у перевіряємому періоді господарських правочинів.

Суд не може погодитися із позицією відповідача з огляду на наступне.

За статтею 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

За частиною другою цієї статті правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Тобто в такому випадку із нікчемного правочину повинно витікати, що його метою є один із перелічених у ст.228 ЦК України напрямків.

При застосуванні цієї норми слід встановити, що правочин первинно спрямований на незаконне заволодіння майна держави. Саме після цього він автоматично стане нікчемним.

Проте, відповідач, який не наділений компетенцією на визнання господарських правочинів нікчемними з огляду на норми Закону України «Про державну податкову службу в Україні», без достатніх доказів, підтверджуючих такий факт, фактично визначив угоди такими, які спрямовані на незаконне заволодіння майна держави з подальшим визначенням на підставі цього позивачу податкових зобовязань з податку на прибуток та податку на додану вартість.

Підпунктом 7.4.1. пункту 7.4. статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), нарахованих (сплачених) платником податку протягом такого звітного періоду у звязку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

При цьому суми податку на додану вартість, що ввійшли до складу податкового кредиту повинні бути підтверджені податковими накладними, оформленими належним чином (пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»).

Відповідно до підпункту 6.1.1. пункту 6.1. статті 6 Закону про ПДВ, податок становить 20 відсотків бази оподаткування, визначеної статтею 4 цього Закону, та додається до ціни товарів (робіт, послуг) тобто зазначеною нормою чітко передбачено механізм сплати податку, а саме, що податок на додану вартість сплачується покупцем продавцю у складі ціни товару.

Судом встановлено, що будь-яких зауважень щодо підтвердження сум податкового кредиту податковими накладними, чи зауважень до змісту та оформлення податкових накладних в акті перевірки не наведено.

Проти цього не заперечував представник відповідача і у судовому засіданні.

Жодним нормативним актом на сторону в господарському зобовязанні не покладено обовязок зясування: чи є його контрагент сумлінним платником податків, зборів, обовязкових платежів.

Стаття 61 Конституції України встановлює, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, тобто підприємство не може бути притягнуте до відповідальності за порушення, яке ним не було вчинене (в т.ч. за ненадання контрагентом первинних бухгалтерських та податкових документів для перевірки тощо).

В порушення Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом ДПА України від 10.08.2005 року № 327, (згідно якого акт є носієм доказової інформації при виявленні порушення вимог податкового законодавства (п.1.3); факти виявлених порушень податкового законодавства викладаються в акті чітко, обєктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених актів (п.1.7), в акті перевірки відсутня інформація, яка свідчила б про те, що податкові накладні складені не у момент виникнення податкових зобовязань, або не у двох примірниках та інше.

Згідно до пункту 1.3 статті 1 Закону України "Про податок на додану вартість" платника податку визначено як особу, яка згідно з цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем, або особу, яка імпортує товари на митну територію України.

Згідно з пунктом 10.2 статті 10 Закону України "Про податок на додану вартість" платники податку, визначені у пунктах "а", "в", "г", "д" пункту 10.1 цієї статті, відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту і своєчасність, його внесення до бюджету відповідно до закону.

З наведеного випливає, що сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі внаслідок ухилення від сплати, якщо це мало місце та доказано у встановленому Законом порядку), в разі фактичного здійснення господарської операції не впливає на формування податкового кредиту покупцем та суму бюджетного відшкодування.

Відповідно з підпункту 7.2.1 пункту 7.2, підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4, підпункту 7.5.1 пункту 7.5, підпункту 7.7.1, підпункту 7.7.2 пункту 7.2 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" позивач по справі виконав обов'язкові умови для виникнення права платника податку на бюджетне відшкодування:

- податковий кредит був сформований на підставі належним чином оформлених податкових накладних за фактично придбаний товар з метою його подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності;

- відповідач у Акті перевірки підтвердив, що позивач сплатив на користь постачальників товарів суми ПДВ, які були заявлені ним в подальшому до відшкодування;

- позивач належним чином відповідно до закону мав оформлені декларації з ПДВ та заяву про повернення сум бюджетного відшкодування.

Для відшкодування з бюджету податку на додану вартість Закон України "Про податок на додану вартість" не передбачає обов'язкової умови фактичного надходження цих сум до бюджету. У разі невиконання контрагентом платника податків зобов'язань по сплаті податку до бюджету негативні наслідки (відповідальність) настають лише для нього. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення добросовісного платника податків права на його відшкодування у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має документальне підтвердження розміру податкового кредиту.

Відповідно до ст.67 ГК України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобовязань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Відповідно до п. 2.3.4 наказу № 327, не допускається відображення в акті перевірки необґрунтованих даних, а також субєктивних припущень перевіряючими, які не мають підтверджених доказів, та різного роду висновків щодо дій посадових осіб субєкта господарювання.

У випадку, що розглядається судом, контролюючим органом не виконано вимоги наказу № 327 щодо недопущення відображення в акті перевірки необґрунтованих даних, а також субєктивних припущень перевіряючими, які не мають підтверджених доказів, та різного роду висновків щодо дій посадових осіб субєкта господарювання.

Доводи відповідача про порушення позивачем ст.ст. 203, 207, 215, 228 ЦК України щодо правочинів, вчинених позивачем з контрагентами ґрунтуються на здогадах, є абстрактними і не можуть взагалі прийматися як обґрунтування висновку, оскільки базуються на припущеннях, що зроблені без врахування наявних первинних документів бухгалтерського та податкового обліку, не є доказом і не можуть бути покладені в основу висновків, які тягнуть за собою негативні наслідки для субєкта господарювання.

Тобто, висновки про порушення субєктом господарювання низки статей ЦК України в даному конкретному випадку є невмотивованими і не спростовують здійснення реальних господарських операцій між позивачем та його контрагентами.

Крім того, є постанова старшого слідчого з ОВС СУ ПМ ДПА України від 27.04.2011 року по справі №69-107 про закриття провадження відносно ОСОБА_2 та невстановлених слідством осіб за фактом створення фіктивного підприємства ТОВ «С.ДЖ,ОСОБА_1»за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 205 КК України за відсутності складу злочину.

У відповідності до частини 1 статті 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарський справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує адміністративний позов. Отже, в адміністративних справах щодо оскарження рішень та дій субєкта владних повноважень встановлена презумпція його вини. Така презумпція вини покладає на субєкта владних повноважень обовязок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення (дії) та спростувати твердження позивача про порушення його права, свобод чи інтересів.

Відповідачем не доведено правомірність прийнятого щодо позивача податкового повідомлення-рішення.

Таким чином, вимоги позивача ґрунтуються на приписах чинного законодавства і підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені витрати з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 158, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва від 22.12.2010 року № /0 про визначення податкового зобовязання з податку на додану вартість у сумі 23990,00 грн. та застосування штрафної санкції у сумі 11995,00 грн.

3. Стягнути з Державного бюджету України на користь позивача судові витрати у розмірі 3 гривень 40 копійок.

Відповідно до п.1 ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

ОСОБА_2 суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя І. А. Устинов