Справа № 815/2791/15
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2015-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2015 р. Справа № 815/2791/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1
судді ОСОБА_2
судді ОСОБА_3

при секретарі - Гречаному В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 червня 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання прийняти рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2015 року ОСОБА_4 ОСОБА_5 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про:

- визнання неправомірним та скасування рішення від 25.03.2015 року №225-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що він є громадянином ОСОБА_6 Арабської Республіки, мешканцем м. Алепо, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач зазначає, що він не може повернутися до країни своєї громадянської належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства, а також через побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії чи озброєних угрупувань. У 2014 році позивач звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням ДМС України від 25.03.2015 року № 225-15 йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача, вказане рішення є протиправним.

Відповідач позов не визнав, посилаючись на правомірність оскаржуваного рішення.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19 червня 2015 року адміністративний позов ОСОБА_4 ОСОБА_5 задоволено частково.

Скасовано рішення Державної міграційної служби України від 25.03.2015 року №225-15.

Зобов'язано Державну міграційну службу України вирішити питання щодо надання ОСОБА_4 ОСОБА_5 додаткової форми захисту.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення в звязку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняття нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

ОСОБА_4 ОСОБА_5, є громадянином ОСОБА_7, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_1, за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин-суніт. До України позивач потрапив легально, 06.02.2013 року вилетів авіарейсом м. Алеппо (ОСОБА_7) - м. Стамбул (Туреччина), де знаходився протягом тижня. 15.02.2013 року вибув авіарейсом м. Стамбул (Туреччина) - м. Одеса (Україна) на підставі національного паспорту та візи.

17 листопада 2014 року ОСОБА_4 ОСОБА_5 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому, позивач в заяві зазначив, що приїхав в Україну до дядька, який має посвідку на постійне місце проживання в Україні. Іноземець має побоювання щодо примусового призову до збройних сил в умовах військового конфлікту у разі повернення до ОСОБА_7.

05.12.2014 року наказом першого заступника начальника Управління у справах біженців Головного управління ДМС України в Одеській області у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняте рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_5.

За результатами розгляду особової справи заявника №2014OD0293 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину ОСОБА_4 ОСОБА_5 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов передбачених абз. 4 п.1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Так, зокрема, аналізом наданих матеріалів, разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника, співробітник міграційної служби дійшов висновку про можливість підтвердження відсутності умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину.

Рішенням Державної міграційної служби України № 225-15 від 25.03.2015 року з посиланням на ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» висновок Головного управління державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

12 травня 2015 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №224 від 03.04.2015 року.

У липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у ОСОБА_7 збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у ОСОБА_7. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що на теперішній момент в країні громадянського походження позивача та зокрема у його рідному місті склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування, що підтверджується загальновизнаними офіційними документами, у звязку з чим, належить скасувати оскаржуване рішення як протиправне та зобов'язати Державну міграційну службу України вирішити питання щодо надання ОСОБА_4 ОСОБА_5 додаткової форми захисту.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Також, відповідно до ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»:

1) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

13) особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч.5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Колегія суддів погоджується з висновком ДМС України від 26 січня 2015 року (а.с.136-144), на підставі якого ґрунтувалось оскаржуване рішення, у частині відсутності підстав для визнання позивача біженцем, оскільки, він не переслідувався в ОСОБА_7 та не був причетний до подій, через які б мав обґрунтований страх утисків, переслідувань, погроз, нелюдського поводження, чи дискримінації.

Також, колегія суддів погоджується з висновком ДМС України у частині відсутності підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, виходячи з наступного.

Колегія суддів звертає увагу, що першою ознакою особи, яка потребує додаткового захисту, є те, що її перебування в країні, де вона просить захисту є не бажаним, а змушеним через певну ситуацію в країні походження.

З матеріалів справи вбачається, що 06 лютого 2013 року, тобто під час, коли збройний конфлікт в ОСОБА_7 вже тривав більше року, позивач вільно та легально покинув ОСОБА_7, вилетівши авіарейсом до м. Стамбул (Туреччина), де знаходився протягом 9 діб, однак за наданням притулку або статусу біженця в цій країні не звертався. Зі слів позивача, в Туреччині йому не сподобалось, оскільки там тяжко жити, тому він вирішив приїхати до України де жити краще та де його рідний дядько одразу влаштував його на роботу (а.с.102).

Термін дії української візи закінчився у позивача 02 травня 2013 року, але ніяких заходів щодо легалізації свого перебування в Україні після 02 травня 2013 року він не вжив (а.с.92).

В липні 2014 року позивач звернувся до посольства ОСОБА_6 Арабської Республіки в Києві, у звязку з чим термін дії його сирійського паспорту було продовжено до 08 серпня 2016 року.

17 листопада 2014 року, тобто через 1,5 роки з дня закінчення легального перебування в Україні, позивач звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, вказана заява подана позивачем з порушенням ч.5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Із заяви позивача до ГУ ДМС України в Одеській області та протоколів співбесід з ним також вбачається, що позивач не зазначає жодної обставини, яка б вказувала, що він бажає повернутися до ОСОБА_7 однак змушений залишитися в Україні через політичну ситуацію в ОСОБА_7.

Крім того, будь-яких обґрунтованих пояснень стосовно того, чому він подовжував дію сирійського паспорту і звернувся з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише у листопаді 2014 року позивач не надав.

На думку колегії суддів, наведені обставини не дають підстави вважати, що позивач бажає повернутися до ОСОБА_7 однак змушений залишитися в Україні через політичну ситуацію в ОСОБА_7, а вказують на те, що позивач намагається знайти країну з кращими умовами життя, відповідно, на нього не поширюються норми Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що помилково не було встановлено судом першої інстанції.

Враховуючи, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також, що висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів, керуючись п.п.3, 4 ч.1 ст. 202 КАС України вважає необхідним, скасовуючи постанову суду першої інстанції, прийняти нову постанову, якою відмовити ОСОБА_4 ОСОБА_5 у задоволенні позову до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання прийняти рішення.

Керуючись ст.ст. 195, 196; п.3 ч.1 ст. 198; п.3, п.4 ч.1 ст. 202; ч.2 ст. 205; ст. 207; ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - задовольнити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 червня 2015 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою відмовити ОСОБА_4 ОСОБА_5 у задоволенні адміністративного позову до Державної міграційної служби України про:

- визнання неправомірним та скасування рішення від 25.03.2015 року №225-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: Л ОСОБА_1

Суддя: ОСОБА_3
Суддя: ОСОБА_2