Справа № 814/1212/15
Суддя: Лебедєва Г. В.
Дата ухвалення: 2015-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2015 року Справа № 814/1212/15

Суддя Миколаївського окружного адміністративного суду Лебедєва Г.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства "ТЕХМЕТ" до державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування податкової вимоги державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області від 30.03.2015 року №478-25 про сплату ТОВ НВП "Техмет" податку на прибуток за 2014 рік у розмірі 1154769,00 грн., -

В С Т А Н О В И В:

До Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства "ТЕХМЕТ" до державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування податкової вимоги державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області від 30.03.2015 року №478-25 про сплату ТОВ НВП "Техмет" податку на прибуток за 2014 рік у розмірі 1154769,00 грн. Ухвалою суду від 09.04.2015 року відкрито провадження в адміністративній справі. Суддя А.П. Єнтіна, згідно наказу голови суду № 19-б від 24.02.2015 року, знаходиться у відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею п`ятирічного віку.

Відповідно до п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду (затв. рішенням Ради суддів України від 02.04.2015 № 25, погоджено наказом ДСА від 02.04.2015р. № 45) винятково у разі, коли суддя у передбачених законом випадках не може продовжувати розгляд справи, невирішені судові справи передаються для повторного автоматичного розподілу. Розпорядженням в.о. керівника апарату Миколаївського окружного адміністративного суду про призначення автоматичного розподілу справ від 12.05.2015 року, справа №814/1212/15 була передана на продовження розгляду судді Лебедєвій Г.В. Розглянувши матеріали справи за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства "ТЕХМЕТ" до державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування податкової вимоги державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області від 30.03.2015 року №478-25 про сплату ТОВ НВП "Техмет" податку на прибуток за 2014 рік у розмірі 1154769,00 грн., суд прийняв справу до провадження та призначити її до судового розгляду. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.04.2015 року ТОВ «Техмет» отримало від ДПІ у Центральному ГУ ДФС У Миколаївській області податкову вимогу від 30.03.2015 року №478-25 про сплату податку на прибуток за 2014 рік у розмірі 1154769,00 грн. та повідомлення про складання опису майна в рахунок погашення боргу від 30.03.2015 року №478-25. Позивач вважає податкову вимогу від 30.03.2015 року №478-25 протиправною та такою що підлягає скасування, з огляду на відсутність з боку позивача порушення щодо перерахування до бюджету податкових зобов'язань у строк, встановлений законом, та у сумах, самостійно узгоджених у відповідній податковій звітності. 23.06.2015 року від відповідача надійшли заперечення на адміністративний позов, де зазначено, що податкова вимога від 30.03.2015 року № 478-25, є цілком обґрунтованою, правомірною, документально підтвердженою, відповідає вимог чинного законодавства і підстав для визнання податкової вимоги протиправною не вбачається.

В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обґрунтування зазначені в адміністративному позові та надали клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

На підставі пункту 10 частини 1 статті 3, частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути адміністративний позов в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами. ПрмовоВислухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи та матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Товариство з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство «Техмет» зареєстроване виконавчим комітетом Миколаївської міської ради з 09.08.1995 року №0007348, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи (а.с.6). Товариство з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство «Техмет» перебуває на обліку в ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва з 05.10.1995 р. №14031952, що підтверджується довідкою від 05.12.2003 р. №14031952/4653 (а.с.11). Під час розгляду справи судом встановлено, що позивачем до обслуговуючого банку ПАТ «Златобанк» було подано платіжне доручення №3 від 12.02.2015 р. на сплату податку на прибуток за 2014 рік в сумі 1154769,00 грн. яке останнім зареєстроване згідно штемпелю банка 13.02.2015 року (а.с.22).

Відповідно до умов договору №1757-ЮЛ від 29.10.2010 року по обслуговуванню поточного рахунку та п.8.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в України, ПАТ "Златобанк" зобов'язаний був виконати вказане доручення не пізніше наступного робочого дня.

На момент подання позивачем платіжного доручення №3 від 12.02.2015 року на суму 1154769,00 грн. залишок коштів на його поточному рахунку дорівнював 2050963,44 грн., що підтверджується копією виписки банку з особового рахунку від 08.12.2014 року на 01.01.2014 року та копією довідки банку на підтвердження стану рахунку від 30.01.2015 року (а.с.28-29), отже необхідні кошти на рахунку для проведення платежу були в наявності.

Проте, в порушення норм законодавства України та умов договору про обслуговування поточного рахунку від 29.10.2010 року №1757-ЮЛ, ПАТ "Златобанк" вказаний платіж не провів, а платіжне доручення від 12.02.2015 року №3 з відміткою про причину не виконання платежу позивачу не повернув.

Відповідно до оприлюдненого прес-релізу на офіційному сайті НБУ 14.02.2015р. постановою Правління №105 від 13.02.2015р. НБУ було змушене прийняти рішення про віднесення ПАТ «Златобанк» до категорії неплатоспроможних з метою захисту кредиторів банку та інтересів держави. Фонд ЕВФО своїм рішенням №30 від 13.02.2015р. запровадив в банку тимчасову адміністрацію строком на 3 місяця з 14.02.2015р. по 13.05.2015р. Постановою Правління НБУ №310 від 12.05.2015р. було прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії ПАТ «Златобанк» (додаток 5). Рішенням №99 від 13.05.2015р. Фонд ЕВФО розпочав ліквідацію банку строком на 1 рік з 13 травня 2015р. по 12 травня 2016р. (додаток 6). та призначив наказом №156 від 13.05.2015р. ОСОБА_1 уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Златобанк» (додаток 7).

Листом від 12.03.2015 року №018 позивач повідомив відповідача, що 12.02.2015 року платіжним дорученням №3 у сумі 1154769,00 грн. ініціювало переказ сплати податку на прибуток за 2014 рік шляхом подання до МД ПАТ "Златобанк" розрахункового документу , яке банківською установою було зареєстроване 13.02.2015 року, але з вини банку зарахування до бюджету не було проведено, на підтвердження чого позивачем було надано вказане платіжне доручення (а.с.22).

Водночас, листом від 26.03.2015 року позивач повторно направив платіжне доручення №4 до ПАТ "Златобанк" про перерахування до бюджету по сплаті податку на прибуток за 2014 рік у сумі 1154769,00 грн., проте переказ проведений не був. (а.с.37) 30.03.2015 року відповідачем було прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ю-478-25 (а.с.31) в якій визначили позивачу суму податкового боргу за узгодженими грошовими зобов'язаннями зі сплати податку на прибуток в розмірі 1154769,00 грн., відповідно до податкової декларації з податку на прибуток підприємств за 2014 рік (а.с.17-21). Приписами п. 57.1 ст. 57 ПК України, визначено, що платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Платники податку на прибуток (крім новостворених, виробників сільськогосподарської продукції, інститутів спільного інвестування, неприбуткових установ (організацій) та платників податків, у яких доходи, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, за останній річний звітний податковий період не перевищують двадцяти мільйонів гривень) щомісяця, протягом дванадцятимісячного періоду, сплачують авансовий внесок з податку на прибуток у порядку і в строки, які встановлені для місячного податкового періоду. Сума щомісячних авансових внесків обчислюється у розмірі не менше 1/12 нарахованої суми податку на прибуток підприємств за попередній звітний (податковий) рік, зменшеної на суму сплачених авансових внесків з цього податку при виплаті дивідендів, яка залишилась не зарахованою у зменшення податкового зобов'язання з цього податку, без подання податкової декларації. Підпунктом 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України передбачено, що податковий борг, це сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання. Згідно з п. 59.1 ст. 59 ПК України, у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Відповідно до п. 38.1 ст. 38 ПК України, виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк. Приписами п.1.24, п. 1.29 ст. 1, п. 8.1 ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено, що переказом коштів є рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою (п.1.24 ст.1). Платіжна система, це платіжна організація, учасники платіжної системи та сукупність відносин, що виникають між ними при проведенні переказу коштів. Проведення переказу коштів є обов'язковою функцією, що має виконувати платіжна система (п.1.29 ст.1). Банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження (ст. 8). Відповідно до п. 8.1 ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Положенням п. 22.4 ст. 22 вказаного Закону передбачено, що під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника; для банку платника - з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку.

Днем подання до установ банків платіжного доручення за всіма видами податкових платежів вважається день його реєстрації у цих установах (п.п. 16.5.2 п. 16.2 ст. 16 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Пунктом 2.14 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті передбачено, що банк платника на всіх примірниках прийнятих розрахункових документів і на реєстрах обов'язково заповнює реквізити "Дата надходження" і "Дата виконання", а банк стягувача "Дата надходження в банк стягувача" (якщо ці реквізити передбачені формою документа), засвідчуючи їх підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку. На документах, прийнятих банком після закінчення операційного часу, крім того, ставиться штамп "Вечірня".

Якщо дата складання розрахункового документа (реєстру) збігається з датою його виконання (списання банком коштів за цим документом), то реквізит "Дата надходження" може не заповнюватися.

Відміткою про дату реєстрації банком платіжного доручення платника про сплату платежів до бюджету є заповнення в ньому реквізиту "Дата надходження", який банк заповнює незалежно від дати складання платником цього платіжного доручення. Ініціювання переказу вважається завершеним з часу прийняття банком платника розрахункового документа на виконання.

Відповідальність банків при здійсненні переказу визначається положеннями статті 32 вказаного Закону, якою, зокрема, передбачено, що банк, котрий обслуговує платника, та банк, котрий обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов'язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів.

З системного аналізу викладених норм вбачається, що виконання платником свого обов'язку по перерахуванню в бюджет суми єдиного внеску пов'язане з моментом подання в банк платіжних доручень на перерахування відповідних сум єдиного внеску, а у разі несвоєчасного надходження до державного бюджету грошових коштів не з вини платника, останній звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів.

Дослідивши платіжне доручення від 12.02.2015 року №3, яке наявне у матеріалах справи, суд встановив, що на ньому наявна відмітка банку «одержано банком» та відсутні будь-які ознаки того, що банком було повернуто дане платіжне доручення без виконання (а.с.22). Пунктом 129.6 ст. 129 ПК України передбачено, що за порушення строку зарахування податків до бюджетів або державних цільових фондів, установлених Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», з вини банку або органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, такий банк/орган сплачує пеню за кожний день прострочення, включаючи день сплати, та штрафні санкції у розмірах, встановлених цим Кодексом, а також несе іншу відповідальність, встановлену цим Кодексом, за порушення порядку своєчасного та повного внесення податків, зборів, платежів до бюджету або державного цільового фонду. При цьому платник податків звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів, включаючи нараховану пеню або штрафні санкції. З припису зазначеної статті вбачається, що якщо неперерахування податку, збору не є наслідком винних дій платника податку, то до нього не можуть бути застосовані штрафні санкції, пеня або пред'явлена вимога про повне перерахування податкових платежів до бюджетів та державних цільових фондів . Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що порушення порядку зарахування до бюджету та державних цільових фондів податків і зборів при пред'явленні платником податків до установи банку платіжних доручень у встановлений строк є виною банку, крім випадку, передбаченого п.п. 129.7 ст. 129 Податкового кодексу України, яким встановлено, що не вважається порушенням строків зарахування податків і зборів (обов'язкових платежів) з вини банку, якщо таке порушення стало наслідком регулювання Національним банком України економічних нормативів такого банку, що призводить до браку вільного залишку коштів на такому кореспондентському рахунку для здійснення зарахування; якщо у майбутньому банк або його правонаступники відновлюють платоспроможність, відлік термінів зарахування податків, зборів (обов'язкових платежів) розпочинається з моменту такого відновлення. Тобто відлік термінів зарахування податків, зборів (обов'язкових платежів) після відновлення платоспроможності банку розпочинається саме для банку, а не для платника податків. Отже, направлення позивачем до обслуговуючого банку належним чином оформлених платіжних доручень на оплату обов'язкових платежів та зборів (при наявності необхідної кількості коштів на рахунку) є належними, необхідними та достатніми діями, які платник податку повинен вчинити для оплати податкового зобов'язання. Викладене свідчить про відсутність з боку позивача порушення щодо перерахування до бюджету податкових зобов'язань у строк, встановлений законом, та у сумах, самостійно узгоджених у відповідній податковій звітності. Доводи відповідача стосовно того, що кошти до бюджету за платіжними дорученнями зараховані не були, суд не приймає до уваги, оскільки вище зазначене платіжне доручення було прийнято банком, що підтверджується відповідними відмітками на цьому документі, але було залишено без виконання банком у зв'язку із його неплатоспроможністю .

З огляду на викладене, в даному випадку вини платника в порушенні строків перерахування податку немає, оскільки кошти не зараховані до державного бюджету (податкового органу) з вини виключно банківської установи, в якій обслуговувався платник.

За таких обставин судом не встановлено, що у позивача наявна заборгованість зі сплати узгодження зобов'язання зі сплати податку на прибуток за 2014 рік в сумі 1154769,00 грн., яка вказана в оскаржуваній вимозі про сплату боргу (недоїмки) №Ю-478-25, а тому податкова вимога підлягаює скасуванню. Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень має бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до п. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб'єкта владних повноважень на може ґрунтуватися на припущеннях.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав до суду доказів в обґрунтування правомірності прийнятої ним податкової вимоги від 30.03.2015 року №478-25.

Приймаючи до уваги викладене, оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає, що адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства "ТЕХМЕТ" до державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування податкової вимоги державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області від 30.03.2015 року №478-25 про сплату ТОВ НВП "Техмет" податку на прибуток за 2014 рік у розмірі 1154769,00 грн. підлягає задоволенню. Керуючись ст.ст. 69-71, 160-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства "ТЕХМЕТ" до державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування податкової вимоги державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області від 30.03.2015 року №478-25 про сплату ТОВ НВП "Техмет" податку на прибуток за 2014 рік у розмірі 1154769,00 грн. - задовольнити. Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області від 30.03.2015 року №478-25 про сплату ТОВ НВП "Техмет" податку на прибуток за 2014 рік у розмірі 1154769,00 грн. Повернути товариству з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства "ТЕХМЕТ" судовий збір сплачений за платіжним дорученням товариством з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства "ТЕХМЕТ" від 08.04.2015 року №13 в сумі 2309,54 грн. Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Г.В. Лебедєва