Справа № 804/19975/14
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2015-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередниченко В.Є.,

суддів: Юрко І.В., Панченко О.М.,

за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.,

ВСТАНОВИВ:

Лівобережна об’єднана Державна податкова інспекція м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (далі – Дівобережна ОДПІ) 04 грудня 2014 року звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський завод мостових залізобетонних конструкцій», згідно з яким просить: зупинити видаткові операції на рахунках відповідача; зупинити відчуження майна відповідача; зобов’язати відповідача допустити податкового керуючого для опису майна у податкову заставу.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що платник податків, який має податковий борг на загальну суму 208469,33 грн. відмовився від опису майна у податкову заставу.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2014 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено

Постанова суду мотивована тим, що позивачем не доведено наявність підстав для звернення до суду з зазначеним позовом.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції позивач оскаржив її до апеляційного суду з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

В апеляційній скарзі посилаючись на п.89.4 ст.89 Податкового кодексу України зазначає, що Лівобережна ОДПІ має всі законні підстави для зупинення видаткових операцій на рахунках платника податків, заборону відчуження таким платником податків майна та зобов’язання такого платника податків допустити податкового керуючого для опису майна у податкову заставу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ПАТ «ДЗМЗБК» перебуває на обліку в Лівобережній ОДПІ як платник податків і зборів.

ПАТ «ДЗМЗБК» має заборгованість перед бюджетом в сумі 208469,33 грн. (а.с.5)

24 липня 2012 року податковим органом на адресу відповідача рекомендованою поштою була направлена податкова вимога форми «Ю» №3456-25 від 21 липня 2014 року про сплату заборгованості з податку на додану вартість на суму 151824,00 грн. (а.с.10).

04 серпня 2014 року заступником начальника Лівобережної ОДПІ прийнято рішення №6/01374010 про опис майна у податкову заставу, що перебуває у власності ПАТ «ДЗМЗБК» (а.с.9).

17 листопада 2014 року податковим керуючим складено акт про перешкоджання платником податків виконанню повноважень податковим керуючим № 22/01374010, в якому зазначено, що за наявності законодавчих підстав провести опис не виявилось можливим у зв’язку з не допущенням податкового керуючого до виконання своїх повноважень (а.с.11).

Зупинення видаткових операції відповідача на рахунках, зупинення відчуження його майна та зобов’язання допустити податкового керуючого для опису майна у податкову заставу є предметом спору переданого на вирішення суду.

Вирішуючи спірні відносини між сторонами та відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не доведено наявність законодавчо визначених підстава для зупинення видаткових операцій на рахунках платника податків, зупинення відчуження його майна та зобов’язання допустити податкового керуючого для опису майна у податкову заставу, передбачених ст. 89 Податкового кодексу України.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженої постанови, виходить з наступного.

Відповідно до п.п. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковим боргом визнається сума грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгодженого платником податків або узгодженого в порядку оскарження, але не сплаченого у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Згідно з ст. 59 ПК України, у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Відповідно до п.3 вказаної статті податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов'язання.

При цьому, податкова вимога вважається врученою, якщо її під розписку передано посадовій особі платника податків або надіслано листом з повідомленням про вручення.

Відповідно до п. 59.5 ст. 59 Податкового кодексу України, у разі коли у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується, погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що виник після надіслання (вручення) податкової вимоги.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, податковим органом на адресу відповідача рекомендованим листом була направлена податкова вимога форми «Ю» №3456-25 від 21 липня 2014 року, однак, доказів направлення її рекомендованим листом саме з повідомленням або її передання під розписку посадовій особі платника податків позивачем суду не надано (а.с. 10). Факт її отримання відповідачем не визнано.

Пунктом 95.1 статті 95 Податкового кодексу України встановлено, що контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Відповідно до підпункту 14.1.155 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податкова застава - це спосіб забезпечення сплати платником податків грошового зобов'язання та пені, не сплачених таким платником у строк, визначений цим Кодексом. Податкова застава виникає на підставах, встановлених цим Кодексом. У разі невиконання платником податків грошового зобов'язання, забезпеченого податковою заставою, орган стягнення у порядку, визначеному цим Кодексом, звертає стягнення на майно такого платника, що є предметом податкової застави.

Право податкової застави виникає у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов'язання, самостійно визначеної платником податків у податковій декларації, - з дня, що настає за останнім днем зазначеного строку.

Відповідно до абзацу 1 пункту 89.2 статті 89 Податкового кодексу України з урахуванням положень цієї статті право податкової застави поширюється на будь-яке майно платника податків, яке перебуває в його власності (господарському віданні або оперативному управлінні) у день виникнення такого права і балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу платника податків, крім випадків, передбачених пунктом 89.5 цієї статті, а також на інше майно, на яке платник податків набуде прав власності у майбутньому.

Пунктом 89.3 статті 89 Податкового кодексу України передбачено, що майно, на яке поширюється право податкової застави, оформлюється актом опису. До акта опису включається ліквідне майно, яке можливо використати як джерело погашення податкового боргу. Опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення керівника контролюючого органу, яке пред'являється платнику податків, що має податковий борг. Акт опису майна, на яке поширюється право податкової застави, складається податковим керуючим у порядку та за формою, що затверджені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Відмова платника податків від підписання акта опису майна, на яке поширюється право податкової застави, не звільняє такого платника податків від поширення права податкової застави на описане майно. У такому випадку опис здійснюється у присутності не менш як двох понятих.

Згідно з п. 89.4 ст. 89 Податкового кодексу України у разі якщо платник податків не допускає податкового керуючого для здійснення опису майна такого платника податків у податкову заставу та/або не подає документів, необхідних для такого опису, податковий керуючий складає акт відмови платника податків від опису майна у податкову заставу. Контролюючий орган звертається до суду щодо зупинення видаткових операцій на рахунках платника податків, заборону відчуження таким платником податків майна та зобов'язання такого платника податків допустити податкового керуючого для опису майна у податкову заставу.

Проте, жодних доказів отримання рішення про опис майна у податкову заставу або пред'явлення/надання його платнику податків, який має податковий борг (відповідачу), позивачем суду не надано.

Отже, позивачем не додержано вимог пункту 89.3 статті 89 Податкового кодексу України, пункту 2.1 Порядку застосування податкової застави органами податкової служби.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що з позову Лівобережної ОДПІ не вбачається не виконання або ухилення від виконання відповідачем вимог позивача, оскільки відсутні докази вручення рішення про опис майна у податкову заставу від 04 серпня 2014 року ПАТ «ДЗМЗБК», що свідчить про недотримання позивачем вимог Податкового кодексу України щодо порядку застосування податкової застави.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об'єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому постанову суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 198, статтями 205, 206 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлений 03 вересня 2015 року.

Головуючий: В.Є. Чередниченко

Суддя: І.В. Юрко

Суддя: О.М. Панченко