Справа № 344/11786/15-а
Суддя: Мелещенко Л. В.
Дата ухвалення: 2015-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/344/461/15
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня2015 року Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді Мелещенко Л.В.

секретаря Кондратів Х.І.

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Івано-Франківськ адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області про визнання протиправним рішення та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

13 серпня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до відповідача ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області про визнання протиправним рішення та зобовязання вчинити певні дії. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що з 30 березня 1992 року по 07 грудня 2011 року працювала на посаді судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області. Постановою Верховної ОСОБА_4 України від 10.07.2000 року № 440/97 позивач обрана суддею цього ж суду безстроково. Постановою Верховної ОСОБА_4 України від 03.11.2011 року № 4004-VI позивач обрана суддею Апеляційного суду Івано-Франківської області. Постановою Верховної ОСОБА_4 України від 25.12.2014 року № 59-VІІI позивач звільнена з посади судді Апеляційного суду Івано-Франківської області. 13 січня 2015 року головою Апеляційного суду Івано-Франківської області виданий наказ про звільнення позивача з посади судді. Позивач є інвалідом ІІІ групи. 22.01.2015 року позивач подала відповідачу заяву про призначення щомісячного довічного грошового утримання. Рішенням від 27.01.2015 року позивачу призначено довічне грошове утримання з 22.01.2015 року з розрахунку 60 % від грошового утримання за грудень 2014 року та припинено виплату пенсії по інвалідності з підстави переведення з одного виду пенсії на інший. Вважаючи рішення відповідача протиправним, позивач просить визнати протиправним рішення ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області від 27.01.2015року в частині припинення виплати пенсії по інвалідності з 22.01.2015 року та визначення з 22 січня 2015 року щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 60 % грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а з 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді, зобовязати відповідача видати рішення про поновлення виплати пенсії по інвалідності, стягнувши неотриману пенсію протягом семи місяців у сумі 11 096,40 грн. з нарахуванням компенсації, зобовязати призначити щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 84 % грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а з 01 січня 2011 року - страхові внески на державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді, з 22 січня 2015 року, відповідно до частини ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції закону від 08.07.2011 року № 3668- VI, що діяв до змін, унесених законом № 3668-VI, яка є конституційною згідно рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № 3-рп/2013, зобовязати провести перерахунок щомісячного довічного грошового утримання.

Позивач у судове засідання з`явилась, наполягала на позовних вимогах на підставах, викладених у позовній заяві, також просила врахувати, що на час виникнення у неї права на відставку (20 грудня 2013 року) була чинною ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції цього закону від 08.07.2011 року № 3668-VI. 13.02.2014 року ОСОБА_4 юстиції України було внесено подання до Верховної ОСОБА_4 України про звільнення її з посади, яке повинно було бути включене до порядку денного пленарного засідання Верховної ОСОБА_4 України позачергово без голосування депутатів без висновку комітетів Верховної ОСОБА_4 та будь-яких перевірок. Проте питання розгляду подання ОСОБА_4 ради юстиції про її звільнення не розглядалося з причин, незалежних від неї, протягом тривалого часу, аж до 25.12.2014 року. За цей період тричі приймалися закони, якими вносилися зміни до ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України від 08.07.2011 року № 3668-VI, що визнана конституційною, тричі зменшувався розмір довічного грошового утримання та звужувався обсяг існуючого права, за таких обставин просила позов задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, пояснив, що довічне грошове утримання ОСОБА_1 призначено відповідно з часу подання заяви з необхідними додатками, оскільки позивач на підставі наказу голови Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.01.2015 року звільнена з посади судді зазначеного суду з 21.01.2015 року, а 22.01.2015 року подала заяву про призначення їй довічного грошового утримання, то таке призначення є правомірним. Також вважає правомірним рішення в частині припинення виплати позивачу пенсії по інвалідності з 22.01.2015 року, просив в адміністративному позові відмовити у повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення сторін, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Постановою Верховної ОСОБА_4 України від 25.12.2014 року № 59-VІІI позивач ОСОБА_1 звільнена з посади судді Апеляційного суду Івано-Франківської області у звязку з поданням заяви про відставку (а.с. 12-14).

13 січня 2015 року головою Апеляційного суду Івано-Франківської області був виданий наказ про звільнення позивача з посади судді на підставі постанови Верховної ОСОБА_4 України від 25 грудня 2014 року №59-VIII з 21.01.2015 року (а.с. 17).

Згідно акту Івано-Франківської МСЕК № 2320 від 14.11.2013 року, ОСОБА_1 встановлена інвалідність третьої групи на строк з 14 листопада 2013 року по 14 листопада 2015 року (а.с. 10-11, 15-16).

Розмір щомісячної пенсійної виплати позивачу становить 1 517, 20 грн. (а.с. 10).

Рішенням ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області від 27.01.2015 року ОСОБА_1 призначено довічне грошове утримання з 22.01.2015 року у розмірі 60 % грошового утримання судді та припинено виплату пенсії по інвалідності (а.с. 8).

Згідно листа ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області від 16.02.2015 року за вих. № 47/Ш-8, виплата позивачу пенсії по інвалідності припинено з підстави переведення з одного виду пенсії на інший та призначено на підставі Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» № 76-VIII від 28.12.2014 року, яким внесені зміни до ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», щомісячне довічне грошове утримання з 22.01.2015 року у розмірі 60 % грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а з 01 січня 2011 року страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді (а.с. 9).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Верховною ОСОБА_4 України 17.07.1997 року, кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутогопроти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади й органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

У статті 1 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» визначено, що пенсійні виплати - грошові виплати в системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, що здійснюються у вигляді пенсії, довічної пенсії або одноразової виплати; пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом;

У ч. 1 ст. 2 вказаного Закону зазначено, що система пенсійного забезпечення в Україні складається з трьох рівнів, з яких перший рівень - солідарна система загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, що базується на засадах солідарності і субсидування та здійснення виплати пенсій і надання соціальних послуг за рахунок коштів Пенсійного фонду на умовах та в порядку, передбачених цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Стаття 10 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» передбачає, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.

Згідно ч. 2 ст. 72 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», кошти Пенсійного фонду не включаються до складу Державного бюджету України .

У відповідності з положеннями ст. 73 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», кошти Пенсійного фонду використовуються на: 1) виплату пенсій, передбачених цим Законом; 2) надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; 3) фінансування адміністративних витрат, пов'язаних з виконанням функцій, покладених на органи Пенсійного фонду; 4) оплату послуг з виплати та доставки пенсій; 5) формування резерву коштів Пенсійного фонду. Забороняється використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом.

Конституційний Суд України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо офіційного тлумачення поняття «щомісячного довічного грошового утримання», що міститься у підпункті «е» підпункту 165.1 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України (справа № 1-33/2011 від 14 грудня 2011 року № 18-рп/2011), дав розяснення про те, що в аспекті подання поняття «щомісячне довічне грошове утримання», що міститься у підпункті «е» підпункту 165.1 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України в системному звязку з положеннями Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI з наступними змінами означає неоподатковану грошову виплату, як судді, який, маючи право на відставку, продовжує працювати на посаді судді та одержує її з Державного бюджету України у вигляді щомісячного грошового утримання, що є складовою правового статусу судді та однією із гарантій його незалежності, так і судді у відставці, який одержує таку виплату з Пенсійного фонду України за рахунок коштів з Державного бюджету України (ч. 5 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Судом встановлено, що у солідарній системі пенсійного забезпечення за рахунок коштів Пенсійного фонду України з 2005 року ОСОБА_1 отримувала один вид пенсії, а саме: пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання.

Права на пенсію за віком (другий вид пенсії) у солідарній системі пенсійного забезпечення позивач не набула, оскільки народилася 06.07.1961 року і не досягла пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (59 років 6 місяців для жінок ІНФОРМАЦІЯ_1) в редакції Закону № 3668-VI від 08.07.2011 року, а також не відноситься до осіб, які досягли пенсійного віку, і в контексті ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», на підставі якого набула право на отримання довічного грошового утримання, як суддя, що вийшов у відставку, не досягнувши пенсійного віку.

Також довічне грошове утримання судді не відноситься до грошових виплат в системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, виплачується не за рахунок коштів Пенсійного фонду, а за рахунок коштів Державного бюджету, тому суд приходить до висновку, що прийняте відповідачем рішення про припинення виплати з 22.01.2015 року пенсії по інвалідності ОСОБА_1, що їй була призначена на підставі висновку Івано-Франківської міської МСЕК та підлягала виплаті протягом усього періоду встановлення інвалідності з 14.11.2013 року по 14.11.2015 року включно щомісячно у розмірі 1 575,20 грн. слід визнати протиправним.

Згідно ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

З огляду на викладене, слід зобовязати ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області поновити виплату та виплатити ОСОБА_1 з 22 січня 2015 року пенсію по інвалідності з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Частиною другою статті 138 «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання.

Призначаючи розмір довічного грошового утримання позивачу, відповідач посилався на Закон України № 76-VIII від 28.12.2014 року, яким внесено зміни до ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та визначено розмір довічного грошового утримання судді у відставці - 60 відсотків грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а з 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

Також відповідач посилався на те, що наказ про звільнення позивача з посади судді Апеляційного суду Івано-Франківської області був винесений головою цього суду 13.01.2015 року, тобто після набрання чинності Законом України №76- VIII від 28.12.2014 року

Проте таке твердження є помилковим, оскільки воно спростовується наступним.

Згідно п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України, суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням».

Ч. 6 ст. 111 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинностіпостановою Верховної ОСОБА_4 України про звільнення судді.

Рішення про звільнення позивача з посади судді міститься у постанові Верховної ОСОБА_4 України від 25.12.2014 року № 59-VIII, що є остаточним і оскарженню не підлягає.

З часу припинення повноважень з підстав, передбачених ст. 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у судді виникає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання.

Ч. 1 ст. 58 Конституції України встановлено, що закони та інші правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони скасовують або помякшують відповідальність.

Таким чином, Закон України № 76-VIIIвід 28.12.2014 року, що був прийнятий після спливу трьох днів з дня набрання чинності постановою Верховної ОСОБА_4 України від 25.12.2014 року про звільнення позивача з посади судді Апеляційного суду Івано-Франківської області, немає зворотної дії та не може застосовуватися до тих правовідносин, які виникли до його прийняття.

На час прийняття постанови Верховною ОСОБА_4 України про звільнення позивача станом на 25.12.2014 року була чинною ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання», яким було внесено зміни до ч. 3 ст. 138 та зменшено розмір щомісячного довічного грошового утримання суддям з 80 % грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а з 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді, до 70 %.

Проте положення Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання», яким було внесено зміни до ч. 3 ст. 138 та зменшено розмір щомісячного довічного грошового утримання на 10 % порівняно з попереднім законом та встановлено розмір довічного грошового утримання суддів у розмірі 70 % грошового забезпечення судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а з 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, суперечить ст. 22 Конституції України, в якій чітко зазначено, що при прийнятті законів або при внесенні змін до чинних законів не допускається звуження обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України своїм рішенням від 03.06.2013 року № 3-рп/2013 дав оцінку положенням Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року № 3668-VI, яким було внесено аналогічні зміни до ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI (діяв з 01.10.2011 року) - зменшено розмір довічного грошового утримання суддів з 90 % грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а з 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування до 80 %, визнавши їх такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

У зазначеному рішенні Конституційний Суд України указав на те, що за правилами ч. 3 ст. 138 Закону № 2862-XII, чинного до реформування пенсійної системи, судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менш ніж 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільненого від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 % заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на 2 % заробітку, але не більш ніж до 90 % заробітку судді.

З 01.01.2012 року введено в дію ст. 129 Закону № 2453-VІ, якою по новому врегульовані питання, повязані із суддівською винагородою.

Частиною 3 ст. 138 Закону № 2453-VІ у редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року № 3668-VI передбачено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді в розмірі 80 % грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а до 01.01.2011 року страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді.

Конституційний Суд України у рішенні від 03.06.2013 року № 3-рп/2013 зробив висновки про те, що законом № 3668-VI змінено визначений законом № 2453-VI порядок нарахування щомісячного довічного грошового утримання, внаслідок чого зменшено розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів. Залишивши незмінним зміст права на щомісячне довічне грошове утримання суддів, закон № 3668-VI звузив обсяг цього права, встановивши обмежену базу для нарахування суддям щомісячного довічного грошового утримання та його максимальний розмір, і скасував право суддів на одержання щомісячного довічного грошового утримання без обмеження граничного розміру, чим знизив і досягнутий рівень гарантій незалежності суддів, що не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів (ч. 1 ст. 126 Конституції визначено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією гарантій незалежності судді (ч. 6 ст. 47 Конституції), п. 8 ч. 4 ст. 47 закону № 2453-VI передбачено, що незалежність судді забезпечується належним матеріальним і соціальним забезпеченням судді).

Ч. 3 ст. 138 в частині зменшення розміру довічного грошового утримання суддів, перше, друге, третє речення ч. 5 ст. 138 закону № 2453-VI в редакції закону № 3668-VI Конституційний суд України цим рішенням визнав такими, що не відповідають Конституції (є неконституційними).

Ухвалюючи таке рішення, Конституційний Суд України врахував попередні позиції стосовно гарантій незалежності суддів, викладені ним у рішеннях від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, 01.12.2004 року № 19-рп/2004, 11.10.2005 року № 8-рп/2005, 18.06.2007 року № 4-рп/2007, 22.05.2008 року № 10-рп/2008, які полягають у тому, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невідємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя й незалежності працюючих суддів і дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності й неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Таким чином, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у звязку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

У п. 8 мотивувальної частини рішення від 03.06.2013 року № 3-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що з 03.06.2013 року підлягає застосуванню ч. 3 ст. 138 закону № 2453-VI в редакції до змін, унесених законом № 3668-VI: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90% заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання» (редакція ч. 3 ст. 138 Закону України №2453-VI, що діяла з 01.10.2011 року) .

Верховний Суд України зробив висновок щодо обмеження грошового утримання судді у постановах від 17.03.2015 року (справа № 21-371а14), від 09.06.2015 року (справа № 21-472а15), зазначивши, що оскільки за змістом п. 4 рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2013 воно має преюдиційне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у звязку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень, законів, визнаних неконституційними, то право на одержання довічного грошового утримання без обмеження розміру такого виникає з дня ухвалення Конституційним Судом рішення від 03.06.2013 № 3-рп/2013.

Про необхідність додержання незалежності судових органів та суддів наголошено таких у міжнародно-правових актах, як Основні принципи незалежності судових органів, схвалені резолюціями Генеральної Асамблеї ООН 40/32 від 29 листопада 1985 року та 40/146 від 13 грудня 1985 року.

Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів, затверджені 24 травня 1989 року Резолюцією 1989/60 Економічної і ОСОБА_5 ООН, Європейська хартія про закон про статус суддів від 10 липня 1998 року, Рекомендація Комітету ОСОБА_6 Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року № 12 (2010) та додаток до неї. У цьому додатку визначено, що оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення; мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці: для захисту оплати праці суддів від зменшення слід прийняти спеціальні законодавчі положення (п. 54 розділу VI).

Європейською хартією про закон про статус суддів передбачено, що рівень винагороди може залежати від стажу, характеру обов'язків, виконання яких доручається професійним суддям, і віл важливості покладених на них завдань (пункт 6.2).

Особливість щомісячного грошового утримання судді полягає в тому, що воно не належить до суддівської винагороди і тому не є складовою заробітної плати судді.

Виходячи з системного аналізу положень Закону, це утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу.

Щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці є належним утриманням цього судді після припинення виконання ним своїх професійних обов'язків та особливою нормою його соціального забезпечення.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Конституційного Суду України, за якою щомісячне довічне грошове утримання є гарантованою державою щомісячною звільненою від сплати податків грошовою виплатою, що слугує забезпеченню належного утримання судді, в тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді (абзац п'ятий пункту 7 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005; абзац третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007).

Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу на неконституційність обмеження розміру довічного грошового утримання суддів і зазначав, що встановлення максимального розміру такого утримання звужує обсяг існуючого права і водночас знижує досягнутий рівень гарантій суддівської незалежності, підкреслював, що такі положення приймалися Верховною ОСОБА_6 всупереч вимогам частини третьої статті 22 Конституції України щодо недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів, а тому не відповідали їй (були неконституційними) (рішення Конституційного Суду України від 18.06.2007 року за № 4-рп/2007, п. 7.5 рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 року за № 10-рп/2008).

У зв'язку з вищевикладеним, рішення відповідача в частині визначення позивачу довічного грошового утримання у розмірі 60 % грошового утримання судді є протиправним.

Разом з тим ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає право суду вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

За таких обставин суд приходить до висновку, про зобовязання ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 з 22 січня 2015 року щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 84 відсотків грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а з 01 січня 2011 року страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, відповідно до ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України від 08.07.2011 року № 3668-VІ, що визнана конституційною рішенням Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № 3-рп/2013.

Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області про визнання протиправним рішення та зобовязання вчинити певні діїпідлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст.ст. 22, 26, 47, 55, 58, 124, 126, 150 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 5, 10, 34, 45, 46, 49, 72, 73 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", ст.ст. 47, 109, 111, 113, 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», рішеннями Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 14 грудня 2011 року № 18-рп/2011, від 03.06.2013 року № 3-рп/2013, ст.ст. 6-14, 17, 18, 99, 71, 158-163, 167, 185, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області про визнання протиправним рішення та зобовязання вчинити певні дії задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправним рішення ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області від 27 січня 2015 року в частині припинення ОСОБА_1 з 22 січня 2015 року виплати пенсії по інвалідності та визначення з 22 січня 2015 року щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 60 відсотків грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а з 01 січня 2011 року страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

Зобовязати ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області поновити виплату та виплатити ОСОБА_1 з 22 січня 2015 року пенсію по інвалідності з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Зобовязати ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 з 22 січня 2015 року щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 84 відсотків грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а з 01 січня 2011 року страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, відповідно до ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України від 08.07.2011 року № 3668-VІ, що визнана конституційною рішенням Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № 3-рп/2013.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови, а у випадку застосування ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання постанови.

Вступна та резолютивна частини постанови складені, підписані у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 04 вересня 2015 року.

Повний текст постанови виготовлений 08 вересня 2015 року.

Суддя Л.В. Мелещенко