Справа № 740/2359/15
Суддя: Олійник В. П.
Дата ухвалення: 2015-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 740/2359/15
Провадження № 2-а/740/71/15
П О С Т А Н О В А

іменем України

31 серпня 2015 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

судді Олійника В.П., при секретарі Шадура І.Ю., з участю позивача, представника відповідача-Лега В.О., третьої особи-Шерстюка А.М., представника третьої особи-КП "Відділ архітектурно-технічного планування та проектування"-ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області про визнання незаконним та скасування рішення, про визнання протиправними наслідків рішення,

встановив:

Позивачем заявлені вимоги про скасування п.1.2. Рішення Виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області від 21 серпня 2008 року №432 "...з моменту набрання ухвали законної сили, а наслідки, що настали в результаті прийняття та реалізації п.п.1.2. п.1 вказаного Рішення-неправомірними...". Позовні вимоги обгрунтовані тим, що буд.9 по вул.Озерна м.Ніжина є об"єктом права власності позивача та ОСОБА_3, оскаржуваним рішенням ОСОБА_3 надано дозвіл на реконструкцію в кв.2 з добудовою житлових та допоміжних приміщень по вул.Озерна, 9-А, м.Ніжина; міський голова рішення не підписував і право підпису нікому не делегував; посадовими особами КП "ВАТПП" одноосібно внесені зміни до п.1.2. вказаного рішення від 21 серпня 2008 року №432, відповідні відповіді від міського голови позивач отримав на свої запити від 31 березня 2015 року, дані обставини не були відомі позивачу до 31 березня 2015 року; вищезазначений будинок перебуває у спільній власності, квартири у ньому відсутні.

Відповідно до заяви від 25 травня 2015 року позивач просить "...поновити строк позовної давності...", "...скасувати у встановленому законом порядку п.п.1.2. п.1 рішення виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області №432 від 21 серпня 2008 року з моменту набрання ухвали законної сили, а наслідки, що настали в результаті прийняття та реалізації п.п.1.2. п.1 вказаного рішення-юридично неправомірними...".

В судовому засіданні позивач підтримав позов за вищевикладених обставин, пояснивши, що оскаржуваним рішенням, яке прийняте без його відома, як співвласника, і не підписаним у встановленому порядку, порушено його право власності на 1 / 2 частку вищезазначеного будинку, оскільки володіє даною часткою будинку з господарськими будівлями, частки співвласників не виділені, переобладнання будинку ОСОБА_3, знесення спільних господарських будівель та побудова нових порушує його права на володіння своєю власністю, про порушення свого права дізнався у березні 2015 року після отримання відповідних відповідей від міського голови та результатів тимчасової слідчої комісії.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнав.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні вважав за необхідне в задоволенні позову відмовити, пояснивши, що є власником 1 / 2 частки вищезазначеного будинку, реконструкцію будинку та добудови здійснив на підставі оскаржуваного рішення.

Представник третьої особи-КП "Відділ архітектурно-технічного планування та проектування"-ОСОБА_1 в судовому засіданні вважала за необхідне в задоволенні позову відмовити, пояснивши, що в оскаржуваному рішенні та в будівельному паспорті помилкво зазначені відомості про кв.2 даного будинку, оскільки в технічному паспорті було умовне розмежування із врахуванням перебування будинку у власності двох осіб, витяг з рішення не відповідає самому оскаржуваному рішенню, у зв"язку з чим відповідальну особу КП "Відділ архітектурно-технічного планування та проектування" притягнуто до відповідальності.

Із врахуванням доказів по справі суд приходить до слідуючих висновків.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є найбільш фундаментальним речовим правом, яке створює основну юридичну передумову для нормального функціонування цивільного обороту, тому закон спеціально регулює не тільки підстави набуття права власності, а й підстави його припинення, які визначені у ст.346 ЦК України. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ст.356 ЦК України). Учасники спільної часткової власності мають право на частку у праві власності на майно (ч.1 ст.356 ЦК України), а не на конкретно визначену частку в майні, про що зазначено у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13-"Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі". Спільна часткова власність характеризується множинністю субєктів і єдністю обєкта. Відповідно до цієї концепції кожному із співвласників спільної часткової власності не може належати частка самого майна. Ідея спільної часткової власності в тому й полягає, що майно належить усім співвласникам одночасно. Згідно з нормою ст.357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч.1 ст.358 ЦК України). Відповідно до ч.4 ст.357 ЦК УКраїни співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст.364 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі поділу спільного майна право спільної часткової власності на нього припиняється.

Положеннями ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які набрали чинності для України з 11 вересня 1997 року та є частиною національного законодавства відповідно до вимог ст.9 Конституції України, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно повідомлення КП "Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації" від 09 червня 2015 року будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованими в м.Ніжині Чернігівської області, вул.Озерна, 9, станом на 31 грудня 2012 року зареєстрований на праві власності за ОСОБА_3 в 1 / 2 частці на підставі свідоцтва про право власності від 11 грудня 2012 року, та за ОСОБА_2 в 1 / 2 частці на підставі договору дарування від 24 липня 2000 року, відомості про порядок користування між співвласниками даним об"єктом нерухомого майна, про виділ в натурі житлових приміщень в окремі об"єкти, присвоєння їм окремих адрес-в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні, дані відомості підтвердженні також у повідомленні даного КП від 17 серпня 2015 року, що не заперечується учасниками судового розгляду. Земельна ділянка під даним будинком перебуває у власності позивача ОСОБА_2 згідно Державного акту на право приватної власності на землю від 19 лютого 2002 року, та третьої особи ОСОБА_3 згідно Державних актів на право власності на земельну ділянку від 09 січня 2008 року. За таких обставин даний будинок станом на час розгляду справи є спільною частковою власністю позивача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3, частки останніх, які в натурі не виділені, є рівними по 1 / 2, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 володіють не часткою будинку з господарськими будівлями в натурі, а часткою в праві власності на спільний будинок з господарськими будівлями в цілому, право спільної часткової власності повинно здійснюватись останніми за їхньою згодою.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.31 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать повноваження щодо надання (отримання, реєстрація) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів у випадках та відповідно до вимог, встановлених Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності". Згідно ст.59 даного Закону виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення, рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради; акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Закріплені у ст.144 Конституції України та ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" норми про акти органів місцевого самоврядування, крім юридичної форми реалізації завдань і функцій, визначають порядок прийняття і перевірки рішень органів місцевого самоврядування.

Згідно п.1.2. Рішення Виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області від 21 серпня 2008 року №432 "Про індивідуальне житлове будівництво в м.Ніжині", оригінал якого досліджено в судовому засіданні, виконавчим комітетом надано дозвіл "...ОСОБА_3 реконструкцію в кв.2 з добудовою житлових та допоміжних приміщень по вул.Озерна, 9-А..."

Відповідно до повідомлень Ніжинської міської ради від 31 березня 2015 року (на запит позивача від 30 березня 2015 року) виконавчим комітетом згідно п.1.2. рішення від 21 серпня 2008 року №432 надано дозвіл ОСОБА_3 на реконструкцію та добудову об"єктів будівництва в АДРЕСА_1, права підпису рішення міським головою делеговано не було; від 22 червня 2015 року (на запит позивача від 22 червня 2015 року) права підпису даного рішення міським головою делеговано не було, витяг з даного рішення в частині його оформлення та завірення не відповідає встановленим вимогам.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 20 травня 2014 року, яке набрало законної сили згідно ухвали Апеляційного суду Чернігівської області від 11 липня 2014 року, визнано незаконними дії КП "Відділ архітектурно-технічного планування та проектування" щодо безпідставного внесення змін до витягу з рішення виконавчого комітету Ніжинської міської ради №432 від 21 серпня 2008 року шляхом дописування відомостей в частині надання дозволу на будівництво сараю ОСОБА_3 за адресою в АДРЕСА_2.

Згідно висновку судової будівельної технічної експертизи від 07 квітня 2014 року №С-28 розроблена проектно-кошторисна документація на об"єкт будівництва в м.Ніжині, вул.Озерна, 9, видана ОСОБА_3, виготовлена з порушенням, фактично виконані будівельні роботи не відповідають чинним державним будівельним нормам.

За таких обставин виконавчим комітетом Ніжинської міської ради при прийняті оскаржуваного рішення не враховані обставини щодо перебування вищезазначеного будинку у спільній частковій власності позивача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3, які володіють не часткою будинку з господарськими будівлями в натурі, а часткою в праві власності на спільний будинок з господарськими будівлями в цілому, право спільної часткової власності яких повинно здійснюватись останніми за їхньою згодою, відсутності рішень з цього питання щодо іншого співвласника ОСОБА_2, при цьому надано дозвіл щодо кв.2, якої не існує, рішення в порядку ст.59 вищезазначеного Закону не підписане, здійснення реконструкції та добудов ОСОБА_3 порушує права ОСОБА_2,- тобто відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не враховані вищезазначені обставини, що мають значення для його прийняття, що в свою чергу порушує право позивача на володіння своїм майном.

Положеннями ст.ст.99, 100 КАС України визначено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами; для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів; адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала; позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Із врахуванням встановлених в судовому засіданні вищезазначених обставин, наявні підстави для визнання поважними причини пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду, при цьому суд враховує, що право на судовий захист входить до переліку тих прав, що захищаються Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 6 Конвенції закріплює право на справедливий суд, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом, при цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень, здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є визначеним Конвенцією змістом поняття доступу до правосуддя.

Із врахуванням викладеного та положень ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" п.1.2. Рішення Виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області від 21 серпня 2008 року №432 "Про індивідуальне житлове будівництво в м.Ніжині" щодо надання дозволу "...ОСОБА_3 реконструкцію в кв.2 з добудовою житлових та допоміжних приміщень по вул.Озерна, 9-А..." є незаконним.

Позовні вимоги щодо визнання неправомірними наслідків "...що настали в результаті прийняття та реалізації п.п.1.2. п.1 вказаного рішення..." задоволенню не підлягають, оскільки позивач не позбавлений можливості реалізації своїх прав в порядку ст.393 ЦК України, відповідно до якої власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта, у разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Докази, що спростовують висновки суду, станом на час розгляду справи відсутні.

Керуючись ст.ст.11, 17, 71, 159-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати поважними причини пропуску ОСОБА_2 строку звернення до адміністративного суду.

Визнати незаконним пункт 1.2. Рішення Виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області від 21 серпня 2008 року №432 "Про індивідуальне житлове будівництво в м.Ніжині" щодо надання дозволу "...ОСОБА_3 реконструкцію в кв.2 з добудовою житлових та допоміжних приміщень по вул.Озерна, 9-А...".

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя В.П. Олійник .