Справа № 804/10953/15
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2015-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Златіна Станіслава Вікторовича
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Головне управління Державної казначейської служюи України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов'язання здійснити перерахунок та виплату заробітної плати, -
Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд :
- визнати неправомірними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області щодо не нарахування та невиплати позивачу заробітної плати за період з 26 жовтня 2014 року по день винесення рішення;
- зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області зробити позивачу перерахунок заробітної плати за період з 26 жовтня 2014 року по день винесення рішення та виплатити її в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (надбавка за вислугу років, надбавка за високі досягнення у праці, щомісячна премія);
Ухвалою суду від 21.08.2015 року відкрито провадження у справі.
Позивач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляд справи повідомлений належним чином; у позовній заяві просив суд розглянути справу без його участі.
Представник відповідача - Територіального управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області у судове засідання не прибув, повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду, що підтверджується матеріалами справи; подав клопотання про розгляд справи без його участі. Через канцелярію суду від представника відповідача надійшло письмове заперечення на позов, в якому він просив суд відмовити у задоволенні позову, через відсутність законодавчого механізму реалізації нарахування та виплати позивачу посадового окладу у відповідності до внесених змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", які набрали чинності від 26.10.2014р., оскільки не було внесено змін до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006р. № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури , судів та інших органів". Крім того, представником відповідача зазначено, що у законодавстві про Державний бюджет не закріплено відповідне бюджетне призначення на 2014, 2015 роки на виконання внесених змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", які набрали чинності від 26.10.2014р. Також, на думку відповідача, вирішення спірного питання позивача виходить за межі компетенції відповідача.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.
Дослідивши письмові докази наявні у матеріалпх справи, доводи та обґрунтування, викладені в адміністративному позові та письмовому запереченні на позов, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що позивач з 01 серпня 2014 року працює в Індустріальному районному суді м. Дніпропетровська на посаді помічника судді, має 11 ранг державного службовця в межах 5 категорії посад державного службовця, що підтверджується копією трудової книжки позивача, наказом Індустріального районного суду м. Дніпропетровська № 67-к від 01.08.2014 року та наказом Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02.10.2014 року № 92-к, копії яких містяться у матеріалах справи.
Судом встановлено, що спір виник між сторонами з приводу нарахування та виплати заробітної плати за період з 26.10.2014 року по день винесення судом рішення у даній адміністративній справі.
Щодо строку звернення позивача з позовом до адміністративного суду, то суд зазначає наступне.
Конституційний Суд України у рішеннях від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу (далі - Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 ), від 15 жовтня2013 року № 8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» (далі - Рішення від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013),від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - Рішення від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013) висловив низку правових позицій, які повинні враховуватися адміністративними судами:
строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин (п. 2.1 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012);
невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку (п. 2.2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012);
для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним (Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012);
поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків (п. 2.1 мотивувальної частини Рішення від15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013);
під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (п. 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013);
у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат (Рішення від 15 жовтня 2013 року№ 8-рп/2013);
кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер(п. 2.2 мотивувальної частини Рішення від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013);
спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати є трудовим спором, пов'язаним з недотриманням законодавства про оплату праці (п. 2.3 мотивувальної частини Рішення від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013);
у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем (Рішення від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013);
Як вбачається з позицій, викладених у згаданих рішеннях, Конституційний Суд України при тлумаченні статті 233 КЗпП України виходить з того, що право особи на отримання заробітної плати повинно бути гарантоване незалежно від строку звернення до суду.
Таким чином, застосування частини третьої статті 99 КАС України у публічних спорах про стягнення заробітної плати(суддівської винагороди, грошового забезпечення тощо) у разі порушення законодавства про оплату праці і, відповідно, обмеження права на звернення до суду місячним строком призведе до дискримінації державних службовців за ознакою місця роботи, оскільки працівники інших установ та організацій, на яких не поширюється частина третя статті 99 КАС України, можуть захистити своє право безстроково.
Водночас відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Частина перша статті 8 КАС України визначає, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Таким чином, під час визначення строку звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (суддівської винагороди, грошового забезпечення тощо) у разі порушення законодавства про оплату праці варто застосовувати частину другу статті 233 КЗпП України.
Аналогічну позицію займає і Науково - консультаційна рада при Вищому адміністративному суді України в Узагальнюючому висновку «Визначення строку звернення осіб, які перебувають на публічній службі, до адмінсуду у справах про стягнення належної їм зарплати у разі порушення законодавства про оплату праці», який розміщений на сайті Вищого адміністративного суду України.
За вказаних обставин позивачем не пропущено строк звернення з адміністративним позовом до суду.
Враховуючи те, що спірні правовідносин, які виникли між сторонами врегульовано у певні проміжки часу різними законодавчими актами, то суд вважає за необхідне розбити спірні правовідносин на два часових періоди, а саме: з 26.10.2014 року по 31.12.2014 року та з 01.01.2015 року по день винесення судом рішення у даній адміністративній справі.
Стосовно періоду з 26.10.2014 року по 31.12.2014 року суд зазначає наступне.
Законом України від 14.10.2014 р. № 1697-VII "Про прокуратуру" внесено зміни до частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" шляхом її доповнення абзацом другим щодо встановлення розмірів посадових окладів працівників апаратів судів.
Так, відповідно до підпункту 59 пункту 5 Розділу XII Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р. № 1697-VII, частину першу статті 144 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" доповнено абзацом другим, в якому зазначено: "при цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.".
Закон України "Про прокуратуру" було опубліковано в газеті "Голос України" № 206 (5959) від 25.10.2014р, отже зміни до ст. 144 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" набрали законної сили 26.10.2014 року.
Згідно з пунктом 2 частини тринадцятої розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру" Кабінет Міністрів України у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього закону, мав внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим законом, у тому числі з метою забезпечень забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України "Про судоустрій і статус суддів".
Відповідно до статті 33 Закону України "Про державну службу" умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.
Так, на даний час, заробітна плата працівників апарату судів визначена постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 р. № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" (зі змінами), зокрема, Додатком 47 "схема посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих загальних судів".
Згідно Додатку 47 до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 р. № 268, розмір посадового окладу заступника керівника апарату суду районного суду у відповідності до міста складає від 875 до 955 грн.
У той же час згідно з пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 р. № 482 у разі, коли розмір посадового окладу працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, що фінансуються з бюджету, нижчий ніж визначений законом розмір мінімальної заробітної плати, посадовий оклад установлюється на рівні відповідного розміру мінімальної заробітної плати.
Відповідно до статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік", мінімальна заробітна плата у 2014 році у місячному розмірі становить 1218,00 грн.
Суд зазначає, що до часу розгляду зазначеної справи судом, Кабінетом Міністрів України відповідні зміни на підставі пункту 2 частини тринадцятої розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру" до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 р. № 268 не внесені.
Суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що він не повинен враховувати положення Закону України від 14.10.2014 р. № 1697-VII "Про прокуратуру", яким внесено зміни до частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", через те, що Кабінетом Міністрів України відповідні зміни до вищезазначеного Порядку не внесені та не існує механізму реалізації зазначених норм, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.17 Закону України " Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду , як джерело права.
Частинами 1 та 2 ст.8 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Таким чином, суд не може не враховувати той факт, що Законом України Про прокуратуру внесено зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", на підставі яких позивач має право на нарахування та виплату посадового окладу у відповідності до зазначеної норми.
Отже , суд не приймає доводи відповідача про те, що він не повинен був враховувати положення Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 р. № 1697-VII , якими внесено зміни до частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", через те, що відсутнє відповідне бюджетне призначення таких видатків в бюджеті.
У той же час, згідно з частиною першою статті 144 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", розмір заробітної плати працівників апаратів судів, Державної судової адміністрації України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади.
Суд зазначає, що постанова Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 р. № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів", якою визначено розмір посадового окладу посади позивача, є підзаконними нормативно - правовим актом.
Оскільки Законом України "Про судоустрій і статус суддів", який має вищу юридичну силу у порівнянні з постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 р. № 268, закріплено інший розрахунок розміру посадового окладу посади позивача, ніж у постанові Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 р. № 268, до спірних правовідносин мають застосовуватись саме норми Закону України "Про судоустрій і статус суддів" з урахуванням змін, які внесені на підставі Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 р. № 1697-VII .
Суд зазначає, що будь - яких обмежень, які закріплені на рівні закону, щодо нарахування розміру посадового окладу працівника апарату суду у відповідності до Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 р. № 1697-VII, яким внесено зміни до частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" за період з 26.10.2014 року по 31.12.2014 року, судом не встановлено.
Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1,2 статті 142 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції, діяльності здійснює Державна судова адміністрація України.
Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області діє на підставі Положення про територіальне управління Державної судової адміністрації України, затвердженого Наказом Державної судової адміністрації України від 05.04.2011р. за №82.
Таким чином, суд вважає, що при здійсненні розрахунку заробітної плати позивача, як працівника апарату суду, відповідач, починаючи з 26 жовтня 2014 року повинен був враховувати положення Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 р. № 1697-VII, яким внесено зміни до частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій та статус суддів".
У зв'язку з викладеним, для відновлення прав позивача суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області щодо не нарахування та невиплати позивачу заробітної плати за період з 26 жовтня 2014 року по 31 грудня 2014 року відповідно до ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області зробити перерахунок заробітної плати позивачу за період з 26 жовтня 2014 року по 31 грудня 2014 року відповідно до ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та виплатити в повному обсязі недоплачену заробітну плату позивачу з 26 жовтня 2014 року по 31 грудня 2014 року відповідно до ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу.
Згідно п.6 постанови Пленуму Верхового Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів.
Щодо стосується періоду з 01.01.2015 року по день винесення судом рішення у даній справі, то суд зазначає наступне.
У період з 01.01.2015 року по 28.03.2015 року стаття 144 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" діяла в редакції Закону України від 14.10.2014 р. № 1697-VII "Про прокуратуру".
З 28.03.2015 року Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» Закон України "Про судоустрій та статус суддів" викладено у новій редакції, у відповідності до частин 1 та 2 статті 147 якого розмір заробітної плати працівників апаратів судів, Державної судової адміністрації України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.
Також суд зазначає про те, що з 01.01.2015 року по 13.03.2015 року пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" від 28.12.2014р., який набрав законної сили 01.01.2015 року, установлено, що норми і положення частини першої статі 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету.
З 13.03.2015 року Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» внесено зміни до пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" від 28.12.2014р., а саме: в абзаці третьому пункту 9 слова і цифри "частини третьої статті 69, статті 129, частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., № 41-42, ст. 529; 2010 р., № 43, ст. 529; 2010 р., № 44-45)" замінити словами і цифрами "Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529 із наступними змінами)"
Згідно ч. 4 ст. 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.
Таким чином, на законодавчому рівні, починаючи з 01.01.2015 році було закріплено певні обмеження у застосуванні положення частини першої статі 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та з 13.03.2015 року всіх норм Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме: ці норми застосовуються в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету.
У Рішенні від 27 листопада 2008 року № 26-рп/2008 Конституційний Суд України вказав, що положення частини третьої статті 95 Конституції України щодо прагнення держави до збалансованості бюджету України у системному зв'язку з положеннями частини другої цієї статті, статті 46 Конституції України треба розуміти як намагання держави при визначенні законом про Державний бюджет України доходів і видатків та прийнятті законів, інших нормативно-правових актів, які можуть вплинути на доходну та видаткову частини бюджету, дотримуватися рівномірного співвідношення між ними.
З огляду на зазначене Конституцій Суд України в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 визнав принцип збалансованості бюджету як один із визначальних поряд з принципами справедливості та пропорційності (розмірності) у діяльності органів державної влади, зокрема, в процесі підготовки, прийняття та виконання державного бюджету на поточний рік.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» передбачено, що норми й положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на відповідний рік.
Отже, Верховна Рада України, ухваливши ці закони та визначивши Кабінет Міністрів України державним органом, який повинен забезпечувати реалізацію встановлених законами України соціальних прав громадян, надала право Кабінету Міністрів України визначати порядок та розміри соціальних виплат виходячи з наявних фінансових можливостей бюджету, що за висновком Конституційного Суду України, викладеному в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, узгоджується з функціями Уряду, визначеними у статті 116 Конституції України.
На залежність розмірів соціальних виплат і соціальних послуг від фінансових можливостей держави вказав Конституційний Суд України й у своїх рішеннях від 19 червня 2001 року № 9-рп/2001 та від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008.
Аналогічні положення відображені у статті 22 Загальної декларації прав людини, згідно з якою кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримання її гідності, вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави; а також у Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, який встановлює загальний обов'язок держав забезпечувати здійснення цих прав у максимальних межах наявних ресурсів стаття 2).
У рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" Європейський Суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат (рішення Європейського суду з прав людини " від 12 жовтня 2004 року у справі "Кйартан Асмудсон проти Ісландії).
Відтак, як зазначив Конституційний Суд України в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.
З урахуванням такого елемента принципу верховенства права, як пропорційності (розмірності) Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов'язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державною, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства.
Принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства сформульовано й у практиці Європейського Суду з прав людини. Так, у справі "Сорінг проти Сполученого Королівства" у рішенні від 7 липня 1989 року Суд зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року "спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов'язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини". У рішенні від 17 жовтня 1986 року у справі "Ріс проти Сполученого Королівства" цей Суд зазначив, що, з'ясовуючи, чи існує позитивне зобов'язання стосовно людини, "належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини".
Судом встановлено, що станом на день розгляду справи єдиним актом Кабінету Міністрів України, який врегульовує виплату заробітної плати позивачу є постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006р. № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури , судів та інших органів".
Вказаний нормативно-правовий акт є чинним та підлягає застосуванню судом до спірних правовідносин, які виникли між сторонами.
Отже, розмір заробітної плати позивача залежать від соціально-економічних можливостей держави та повинен надаватися в порядку та розмірах, передбачених відповідними нормативно-правовими актами в т.ч. і Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006р. № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури , судів та інших органів".
Оскільки, починаючи з 01.01.2015 року на законодавчому рівні пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" закріплено обмеження щодо застосування Закону України "Про судоустрій і статус суддів", суд відмовляє у задоволенні вимог про визнання неправомірними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області щодо не нарахування та не виплати позивачу заробітної плати за період з 01 січня 2015 року по день винесення рішення суду в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (надбавка за вислугу років, надбавка за високі досягнення у праці, щомісячна премія).
Згідно частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до ст.94 КАС України судові витрати у справі не стягуються.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 94, 160-163, 186 КАС України, суд, -
Адміністративний позов - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_2 заробітної плати за період з 26 жовтня 2014 року по 31 грудня 2014 року відповідно до ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області зробити перерахунок заробітної плати ОСОБА_2 за період з 26 жовтня 2014 року по 31 грудня 2014 року відповідно до ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та виплатити в повному обсязі недоплачену заробітну плату ОСОБА_2 за період з 26 жовтня 2014 року по 31 грудня 2014 року відповідно до ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (надбавка за вислугу років, надбавка за високі досягнення у праці, щомісячна премія).
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна, скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя (підпис) Постанова не набрала законної сили станом на 04.09.2015 року Суддя З оригіналом згідно Помічник судді С.В. Златін С.В. Златін Р.Ю. Ричка