Справа № 2а-1/10/0519
Суддя: Колеснік Г.А.
Дата ухвалення: 2010-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Богуславська І.А.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2010 року справа №2а-1/10/0519

приміщення суду за адресою: 83017, м. Донецьк, бул. Шевченка, 26

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі судової колегії:

головуючого судді: Колеснік Г.А.

суддів: Ляшенка Д.В., Ястребової Л.В..

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася у 2005 році з позовом про визнання рішень виконкому Маріупольської міської ради 456 від 17.11.2004 про внесення змін до рішень виконкому Маріупольської міської ради № 406 від 24.10.2001 року та від 15.09.2004 року , рішення № 348 від 15.09.2004 року про проведення конкурсу на перевезення пасажирів на автобусних маршрутах м. Маріуполя юридичними та фізичними особами в частині відсутності в цих рішеннях механізму компенсації збитків перевізникам від перевезення пільгової категорії пасажирів та відсутності розміру такої компенсації , а також рішення № 524/6 від 15.12.2004 року про внесення змін в рішення від 17.11.2004 року № 456 в частині обмеження пільгової категорії пасажирів - взагалі інвалідів права на безоплатний проїзд у міському пасажирському транспорті. Просила а також стягнути на її користь суму сплати за проїзд 210 гр , моральну шкоду 39000 та витрати на правову допомогу адвокату у розмірі 950грн.

Постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 19.01.2006 року позов було задоволено частково.

Скасовано рішення виконкому міської ради № 524 від 15.12.2004 року про внесення змін до рішення виконкому маріупольської міської ради від 17.11.2004 року № 456. Стягнуто з виконкому Маріупольської ради моральну шкоду у розмірі -500грн, витрати на послуги адвокату 300 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 29.03.2006 року постанова суду першої інстанції залишена без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13.12.2007 року касаційна скарга ОСОБА_2 на вказані рішення судів першої т апеляційної інстанцій задоволена частково. В частині скасування рішення № 524/6 від 15.12.2004 року постанова залишена без змін. А що стосується відмови у скасуванні рішень №348 від 15.09.2004 року та № 456 від 17.11.2004 року то вказано , що таке рішення прийнято передчасно .

Постанова Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 19.01.2006 року та ухвала апеляційного суду Донецької області від 29.03.2006 року скасовані в частині відмови у задоволенні вимог у визнанні недійсним рішення № 456 від 17.11. 2004 року про внесення змін до рішень виконавчого комітету Маріупольської ради від 24.10.2001 року № 406 та від 15.09.2004 року № 348 про проведення конкурсу на перевезення пасажирів на автобусних маршрутах м. Маріуполя юридичними і фізичними особами в частині відсутності в них механізму компенсації за збитки від перевезення пільгової категорії пасажирів а також в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В цій частині справа направлена на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду даної справи позивач доповнила свої позивні вимоги і вже просила визнати незаконним рішення виконкому № 110 від 17.05. 2006 року, в якому також був не вказаний механізм компенсації витрат на безоплатне перевезення пасажирів . які мають на це право а також збільшила вимоги про стягнення з Маріупольської ради матеріальну шкоду у розмірі 641,1 грн. грн.. та стягнути солідарно з відповідача та третіх осіб моральну шкоду у розмір 39000грн. Також доповнила позов вимогою визнати незаконним рішення Маріупольської міської ради від 29.02.2008 року № 5/19-3328 про внесення змін в рішення від 14.01.2008 року № 5/18-3325 про міський бюджет м. Маріуполя на 2008 рік в частині п.п.6.5 , яким встановлено для перевізників чисельність пільгових пасажирів на рівні 3% від загальної кількості пасажирів.

Постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 6.04.2010 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнані незаконними та скасовані рішення виконавчого комітету Маріупольської ради № 456 від 17.11.2004 року про внесення змін до рішень від 24.10.2001 року № 406 , від 15.09.2004 року № 348 , рішення №348 від 15.09.2004 року в частині відсутності в цих рішеннях механізму компенсації за збитки від перевезення пільгової категорії пасажирів а також відсутності в цих рішеннях розміру такої компенсації, рішення № 110 від 17.05.2006року про втрату чинності рішення виконкому № 524/6 від 15.12.2004 року , рішення від 29.02.2008 року № 5/19/3328 про внесення змін до рішення № 5/18-3325 про міський бюджет м. Маріуполя на 2008 рік в частині п.п.6.5, яким встановлювалось для перевізників чисельність пільгових пасажирів для перевезення на рівні 3% від загальної кількості пасажирів.

Суд також зобов.язав міську раду прийняти рішення щодо міського бюджету м. Маріуполя - на послідуючі роки не обмежувати права пільговиків встановленням числа осіб , що перевозяться одночасно в одному напрямку.

Зобов.язано виконавчий комітет затвердити типовий договір перевезення пасажирів автомобільним транспортом на автобусних маршрутах м. Маріуполя , де передбачити розмір та механізм компенсації за збитки від перевезення пільгової категорії пасажирів відповідно до державного замовлення згідно ст.ст. 36,41,44 Закону Про автомобільний транспорт. Стягнуто з виконавчого комітету маріупольської ради матеріальну шкоду в розмірі- 574,50 грн. та з усіх третіх осіб та відповідача солідарно моральну шкоду в розмірі 300 грн. з кожного.

Маріупольська міська рада оскаржує постанову Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 6.04.2010 року, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2. відмовити в повному обсязі.

Апеляція обгрунтована тим, що судом не враховано , що міська рада ніяким чином не порушувала право позивача на безплатний проїзд на автомобільному транспорті . Рішення № 524/6 від 15.12.2004 року , в якому рада не вказала в переліку осіб , які мають право на безоплатний проїзд інвалідів 2 та 3 групи , було визнано недійсним , як судом рішенням від 19.01.2006 року , так і рішенням самої міської ради .На момент прийняття рішення судом всі рішення , які є предметом спору в цій справі, вже були визнані такими . що втратили чинність. Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд скасував рішення виконкому міської ради від 17.11.2004року № 456 , від 15.09.2004 року № 348, від 17.05.2006 року № 110 , які до цього вже були визнані такими , що втратили чинність , органом , який їх прийняв , що відповідає вимогам ст. 59 Закону Про місцеве самоврядування та рішенню Конституційного суду України від 16.04.2009 року. Ніякими законодавчими актами не передбачено повноважень виконавчих органів місцевих рад визначати механізми компенсації збитків від перевезення пільгових пасажирів та розміри таких компенсацій. Тому судом безпідставно визнані незаконними рішення міської ради від 29.02.2008 року № 5/19-3328 в частині п.6.5 про внесення змін до рішення від 14.01.2008 року № 5/18-3325 Про міський бюджет М.Маріуполя на 2008 рік

Під час апеляційного розгляду представник Маріупольської міської ради підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити. Позивач, яка апеляційну скаргу на постанову суду не подавала, проти доводів апеляційної скарги заперечувала, але просила змінити рішення суду , стягнути матеріалу та моральну шкоду у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, сторони , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з виконанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обгрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на вказані приписи , аналізуючи зібрані докази за матеріалами справи , колегія суддів апеляційного суду вважає , що належних підстав для задоволення вказаних вище позивних вимог у суду першої інстанції не було.

Як вбачається з матеріалів справи рішення , які оскаржувала позивач , стосувалися взаємовідносин міської ради з перевізниками пасажирів на автомобільному транспорті , якими є треті особи транспорті підприємства , які здійснюють перевезення пасажирів у місті відповідно до Закону Про автомобільний транспорт та Закону Про транспорт.

Відповідно до ст.36 Закону Про автомобільний транспорт види та обсяги пільгових перевезень встановлюється державним замовленням , в якому визначається порядок компенсації пасажирським перевізникам збитків від цих перевезень. А як передбачено ст.4 Закону Про державне замовлення пріоритетних державних потреб фінансове забезпечення виконання державного замовлення здійснюється за рахунок державного бюджету України.

Судом першої інстанції зроблено помилкові висновки щодо неправомірності рішень виконкому міської ради та міської ради , в яких не вказано про механізм компенсації витрат перевізникам за перевезення пільгової категорії пасажирів та розміри таких компенсацій.

Вказаними рішеннями ніяким чином не порушувались права позивача на безоплатний проїзд в місцевому транспорті.

Як пояснювала позивач у судових засіданням суду , під час поїздок у міському транспорті , кондуктори та водії заперечували проти її права, як інваліда 2 групи, на безоплатний проїзд , перешкоджали такому проїзду та ображали її , чим спричиняли їй моральні страждання та приниження. Але з позовами до перевізників вона не зверталась.

Коли вона дізналась про те, що рішенням виконкому міської ради № 524/6 від 15.12.2004 року у договорі на перевезення пасажирів у міському транспорті , не передбачено у переліку осіб , які мають право на безоплатний проїзд, інваліди 2 групи, вона вирішила звернутися з позовом до міської ради про визнання такого рішення незаконним.

Дійсно вказане рішення якоюсь мірою зачіпало право позивача на безоплатний проїзд, оскільки до переліку осіб . які мають право на безоплатний проїзд, не були включені усі інваліди . Але рішенням суду вказане рішення було визнане незаконним і скасоване.

Послідуючі рішення , які позивач вимагала визнати незаконними і суд погодився з її позивними вимогами, взагалі - рішення №348 від 15.09.2004 року , № 456 від 17.11.2004 року- ніяким чином не стосувались права позивача і не порушували її право.

Цими рішеннями встановлювались правила конкурсу серед перевізників на перевезення пасажирів та укладались договори з перевізниками.. Той факт , що вказаними рішеннями не встановлювався механізм компенсації витрат перевізникам за безоплатне перевезення пільгових пасажирів та розміри цих витрат, не давав підстав для визнання цих рішень місцевого органу , незаконними.

Тим більш , що рішення № 456 від 17.11.2004 року про внесення змін у рішення виконкому міської ради № 406 від 24.10.2001 року та № 348 від 15.09.2004 року в частині відсутності в них механізму компенсації за збитки перевізників від перевезення пільгових пасажирів , міською радою визнано таким , що втратило чинність.

В рішення № 348 від 15.09.2004 року рішенням № 159 від 18.06.2007 року на підставі протесту Маріупольського транспортного прокурора було внесено зміни і вказано , що розмір компенсацій витрат автомобільного перевезення пільгових пасажирів та механізм їх виплат вирішуються відповідно до положень діючого законодавства.

Суд першої інстанції вказав , що перше та четверте рішення обмежують права громадян на пільгове перевезення транспортом загального користування, оскільки вказав про норму перевезення в одному напрямку в одному автобусі не більше 3 осіб, а в другому та третьому відсутній механізм компенсації та розмір витрат , які підлягають компенсації.

В той же час судом не встановлено і не вказано , яке конкретно рішення винесено з порушенням Закону Про автомобільний транспорт та Закону Про транспорт, в чому конкретно полягає порушення прав громадян цими рішеннями і особисто права позивача ОСОБА_2

Не обґрунтовано судом порушення прав позивачки і рішенням міської ради , про яке позивач доповнила свій позов в процесі нового розгляду справи , - рішенням № 5/19 3328 від 29.02.2008 року.

Вказівка в п.6.5 рішення про співвідношення кількості перевезення платних пасажирів до кількості безплатно перевезених у розмірі 3% стосується відносин міського органу з перевізниками і також не порушує права позивача , ця норма стосується врегульовання послідуючої компенсації перевізникам витрат , які будуть здійснюватись з державного бюджету.

Судом в порушення норм ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України зобов,язано міську раду прийняти рішення щодо міського бюджету на послідуючі роки, що не може бути визнано правомірним. Судом приймаються рішення про поновлення порушеного право а не порушення його прав в майбутньому.

Відповідно до ч.1ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади , органів місцевого самоврядування , їхніх посадових і службових осіб, інших суб,єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства , в тому числі делегованих повноважень.

В даному випадку не встановлено порушення прав позивача вказаними вище рішеннями місцевого органу. Вказані у позові та у рішенні суду першої інстанції норми стосувались відносин транспортних підприємств з органом місцевої влади , якому надані повноваження в галузі транспорту. А відповідно до ст. 30 Закону Про місцеве самоврядування в Україні передбачені такі повноваження і які міською радою виконувались. Рішення, які приймались міською радою і виконкомом міської ради у відповідності до своїх повноважень , регулювали організацію перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування , але вони ніяким чином не порушували право позивача на безоплатний проїзд у автомобільному транспорті, навпаки цими рішеннями передбачалось права пільгових пасажирів на безоплатний проїзд .

Вимога суду про зобов.язання виконавчого комітету затвердити типовий договір перевезення пасажирів автомобільним транспортом , де передбачити розмір та механізм компенсації за збитки від перевезення пільгових пасажирів згідно ст.ст.36,41,44 Закону Про автомобільний транспорт не відповідає вказаним нормам Закону , які не містять такого обов,язку виконавчого комітету міської ради. При таких обставинах, до міської ради могли заявляти вимоги самі перевізники , якщо вони вважали , що міська рада зобов.язана відшкодувати не відшкодовує їм витрати за безоплатне перевезення пільгових пасажирів, але до прав та інтересів позивача , як пасажира , у оспорюваних рішеннях не містяться норми , які б порушували право позивача на безоплатний проїзд.

Із матеріалів справи не вбачається, що прийняття рішень міською радою якимось чином позбавило позивача права на користування пільгою на безоплатний проїзд , яка встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 16.08.1994 року № 555.

Відповідачем доведено , що укладанням договорів міської ради з автомобільними перевізниками, ніяким чином не порушені права позивача на безоплатний проїзд в автомобільному транспорті.

Колегія суддів апеляційного суду вважає , що посилання позивача щодо дій конкретних працівників конкретних автомобільних підприємств, які при здійсненні проїзду порушують її таке право, ображають її та вимагають оплати проїзду , що вона оплачувала цей проїзд ,не можуть бути підставою для визнання вказаних рішень виконкому міської ради по укладенню договорів з перевізниками , неправомірними.

Тому підстав для задоволення позову не вбачається.

Таким чином , колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції при ухваленні постанови за позовом ОСОБА_2 надана неправильна правова оцінка правовідносинам , які були предметом позову, допущені порушення норм матеріального та процесуального права і тому висновки не відповідають обставинам справи , у зв,язку з чим постанова підлягає скасуванню відповідно до вимог ч.4 ст.2002 Кодексу адміністративного судочинства України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 198, 202, Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Маріупольської міської ради на постанову Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 6 квітня 2010 року у справі № 2 -а-1/10/0519 задовольнити.

Постанову Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 6 квітня 2010 року про задоволення позову ОСОБА_2 скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до виконкому Маріупольської міської ради, треті особи ВАТ Маріуполь-авто,ЗАТ Богдан-авто,ДП Маріупольське АТП 11402,ПП Призов-авто-2, ПП Мар-Аверс, ПП Авто-люкс - відмовити.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанова може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів: Г.А.ОСОБА_3ОСОБА_4Ляшенко