Справа № 2а-5555/10/1270
Суддя: Міронова Г.М.
Дата ухвалення: 2010-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Ушаков Т.С.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2010 року справа №2а-5555/10/1270 < приміщення суду за адресою: 83017, м. Донецьк, бул. Шевченка, 26 >

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Малашкевича С.А., Юрко І.В., при секретарі: Драній Л.Г., за участю позивача: ОСОБА_2 особисто; відповідача: ОСОБА_3 по довіреності; розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2010 року за позовом ОСОБА_2 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області, третя особа Краснодонський міський відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області, про скасування наказу, зобовязання поновити на службі, зобовязання виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2010 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив суд скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області № 255 від 07.06.2010 року в частині відкликання ОСОБА_2 з чергової відпустки у звязку зі службовою необхідністю; скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області № 256 о/с від 08.06.2010 року у частині звільнення ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ України у запас за власним бажанням; зобовязати Управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області поновити його на службі в органах внутрішніх справ України в якості оперуповноваженого сектору Державної служби боротьби з економічною злочинністю Краснодонського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області з 08.06.2010 року; зобовязати Управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області виплатити позивачеві середній розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 08.06.2010 року по час поновлення на службі.

20 серпня 2010 року від позивача надійшла заява про відмову від позовних вимог в частині скасування наказу УМВС України в Луганській області № 255 від 07.06.2010 року в частині відкликання його з чергової відпустки у звязку зі службовою необхідністю.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2010 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області, третя особа Краснодонський міський відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області, про скасування наказів, зобовязання поновити на службі, зобовязання виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в частині скасування наказу УМВС України в Луганській області № 255 від 07.06.2010 року в частині відкликання його з чергової відпустки у звязку зі службовою необхідністю, у звязку з відмовою позивача від даної частини позовних вимог.

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2010 року позов було задоволено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача наполягав на задоволенні апеляційної скарги, проти чого заперечував позивач. Сторони надали відповідні пояснення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, а судове рішення без змін, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

З серпня 2005 року позивач проходив службу в органах внутрішніх справ України у якості оперуповноваженого сектору Державної служби боротьби з економічно злочинністю Краснодонського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області.

У квітні 2010 року позивачем подано рапорт про звільнення за власним бажанням за сімейними обставинами без дати, в якому він мотивував своє звільнення зміною місця мешкання, від проходження ВЛК відмовився, питання щодо звільнення позивач просив розглянути на кадровій комісії без його присутності. З наявних на рапорті позначень вбачається, що 26.04.2010 року зазначений рапорт підтримано начальником управління Державної служби боротьби з економічно злочинністю Управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області.

28 травня 2010 року позивач зареєстрував в канцелярії Краснодонського міського відділу УМВС України в Луганській області рапорт, у якому просив начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області залишити його рапорт про звільнення без розгляду у звязку зі зміною сімейних обставин.

Проте, наказом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області від 08.06.2010 року по особовому складу № 256 о/с старшого лейтенанта міліції ОСОБА_2 оперуповноваженого сектору сектору Державної служби боротьби з економічною злочинністю Краснодонського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області звільнено з органів внутрішніх справ у запас збройних сил за п. 64 «ж» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом в органах внутрішніх справ за власним бажанням.

Стаття 159 КАС України передбачає, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Насамперед, колегія суддів вважає за необхідне визначити термін «публічна служба».

Отже, відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 3 КАС України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

З наведеного випливає, що будь-яка державна служба є публічною службою. Базовим (загальним) законом, що регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, є Закон України Про державну службу. Згідно з вимогами ст. 9 цього Закону, правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією та спеціальними законами України.

Згідно до ч. 1, 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне керуватися положеннями Законом України «Про міліцію», Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України (надалі - Дисциплінарний статут), затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV, Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом в органах внутрішніх справ.

Крім того, колегія суддів вважає доречним висловити свою правову позицію, яка, зокрема, полягає у тому, що під час вирішення спорів зазначеної категорії пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі. Тому, якщо у спеціальному законі (Закони України "Про міліцію" «Про державну службу»,) не передбачено або прямо заборонено застосування норм трудового законодавства, то особа може бути звільнена виключно з підстав передбачених цими законами. В той же час, ряд спеціальних законів (Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України, Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом в органах внутрішніх справ) передбачають можливість поширення на службові відносини норм трудового законодавства.

Одним із доводів апеляційної скарги є посилання на те, що діюче законодавство не містить заборони звільняти працівника за власним бажанням ні під час знаходження у відпустці, ні під час перебування на лікарняному.

Отже, колегія суддів звертає увагу апелянта на той факт, що підстави припинення служби у такому випадку діляться на загальні, передбачені Кодексом законів про працю України, та спеціальні, передбачені відповідними спеціальними законами України.

Відповідно до приписів ст. 38 Кодексу законів про працю України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що право відкликати раніше подану заяву про звільнення за власним бажанням це безумовне право працівника. Така заява повинна бути належно зафіксована, щоб у разі спору можна було б посилатися на відповідні докази відкликання заяви про звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 травня 2010 року позивач зареєстрував в канцелярії Краснодонського міського відділу УМВС України в Луганській області рапорт, у якому просив начальника УМВС України в Луганській області залишити його рапорт про звільнення без розгляду у звязку зі зміною сімейних обставин. 02.06.2010 року вказаний рапорт було надіслано рекомендованим листом з повідомленням до УМВС України в Луганській області, що підтверджується описом вкладення, копія якого знаходиться в матеріалах справи.

Крім того, як правильно було встановлено судом першої інстанції, позивач з 07 по 12 червня 2010 року перебував на лікарняному, тоді як наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області від 08.06.2010 року по особовому складу № 256 о/с про звільнення з органів внутрішніх справ у запас збройних сил за п. 64 «ж» за власним бажанням старшого лейтенанта міліції ОСОБА_2 оперуповноваженого сектору сектору Державної служби боротьби з економічною злочинністю Краснодонського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області видано 08 червня 2010 року (а.с. 6, 10).

Колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 18 Дисциплінарного Статуту органів внутрішніх справ України такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з посади та звільнення з органів внутрішніх справ, накладені на осіб рядового і начальницького складу, які тимчасово непрацездатні або перебувають у відпустці, відрядженні, виконуються після їх прибуття до місця проходження служби.

Отже, системний аналіз вищенаведених нормативно-правових актів з урахуванням обставин, підтверджених матеріалами справи, свідчить про необґрунтованість наказів, прийнятих відповідачем.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Колегія суддів звертає увагу на той факт, що у даній нормі закону закріплено загальні критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Таким чином, оскаржуваний наказ прийнятий відповідачем всупереч Закону.

З урахуванням викладеного та враховуючи принципи частини 2 ст. 71 КАС України, згідно яких в адміністративних справах про протиправність рішень субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводами апеляційної скарги висновку суду не спростовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст. 195-196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області залишити без задоволення.

Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2010 року 5555/10/1270 за позовом ОСОБА_2 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області, третя особа Краснодонський міський відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області, про скасування наказу, зобовязання поновити на службі, зобовязання виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу залишити без змін.

Ухвала набуває чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судового рішення, а в разі складення в повному обсязі відповідно до ч. 3 статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Повний текст виготовлено 18 жовтня 2010 року.

Головуючий суддя: Г.М.Міронова

Судді: С.А.Малашкевич

ОСОБА_4