Справа № 2а-10464/10/0570
Суддя: Яманко В.Г.
Дата ухвалення: 2010-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Чучко В.М.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2010 року справа №2а-10464/10/0570 приміщення суду за адресою:83017, м. Донецьк, бул. Шевченка, 26

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Яманко В. Г.

суддів: Міронової Г. М.

ОСОБА_2

при секретарі судового засідання Балакай І. Л.

за участю представників від:

позивача ОСОБА_3 за дов. від 26 жовтня 2009 року,

першого та другого відповідачів не зявилися, повідомлені належним чином,

розглянувши у відкритому судовому

засіданні апеляційну скаргу Відділу державної виконавчої служби Теофіпольського

районного управління юстиції у Хмельницькій області

на постанову Донецького окружного адміністративного суду

від 24 червня 2010 року

по адміністративній справі № 2-а-10464/10/0570 (суддя Чучко В. М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства

«Перший український міжнародний банк»

до 1) Відділу державної виконавчої служби

Теофіпольського районного управління

юстиції у Хмельницькій області

2) Державного виконавця Відділу державної виконавчої

служби Теофіпольського районного управління юстиції

у Хмельницькій області ОСОБА_4

про визнання нечинним рішення державного виконавця та

зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

27 квітня 2010 року Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» (далі по тексту ПАТ «ПУМБ») звернулося до Донецького окружного адміністративного суду з позовом (арк. спр. 3) до відділу державної виконавчої служби Теофіпольського районного управління юстиції у Хмельницькій області (далі по тексту ВДВС Теофіпольського РУЮ у Хмельницькій області) та державного виконавця ВДВС Теофіпольського РУЮ у Хмельницькій області Миронова Ю. С. про визнання нечинним розрахунку державного виконавця ВДВС Теофіпольського РУЮ у Хмельницькій області Миронова Ю. С. про розподіл та виплату отриманих від реалізації заставленого майна коштів від 24 лютого 2010 року в частині утримання 15819 грн. 37 коп. в якості виконавчого збору, зобовязання ВДВС Теофіпольського РУЮ у Хмельницькій області перерахувати на рахунок ПАТ «ПУМБ» в сумі 15819 грн. 37 коп. з призначенням платежу «кошти для повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом ОСОБА_5 згідно договору № 655454 від 4 липня 2008 року».

2 червня 2010 року позивач уточнив позовні вимоги (арк. спр. 40-42), виклавши їх наступним чином: визнати незаконним рішення державного виконавця ВДВС Теофіпольського РУЮ у Хмельницькій області Миронова Ю. С. про утримання виконавчого збору з сум, отриманих від реалізації заставленого майна та скасувати розрахунок про розподіл та виплату отриманих від реалізації заставленого майна коштів від 24 лютого 2010 року в частині утримання 15819 грн. 37 коп. в якості виконавчого збору, зобовязати ВДВС Теофіпольського РУЮ у Хмельницькій області перерахувати на рахунок ПАТ «ПУМБ» в сумі 15819 грн. 37 коп. з призначенням платежу «кошти для повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом ОСОБА_5 згідно договору № 655454 від 4 липня 2008 року».

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 24 червня 2010 року (арк. спр. 62-64) закрито провадження у справі за позовом ПАТ «ПУМБ» до ВДВС Теофіпольського РУЮ у Хмельницькій області, державного виконавця ВДВС Теофіпольського РУЮ у Хмельницькій області Миронова Ю. С. в частині позовних вимог про скасування розрахунку від 24 лютого 2010 року про розподіл та виплату стягнутих коштів з ОСОБА_5 по виконавчому провадженню № 148/2 від 18 травня 2009 року.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 24 червня 2010 року (арк. спр. 66-68) позовні вимоги ПАТ «ПУМБ» були задоволені частково шляхом визнання незаконними дій ВДВС Теофіпольського РУЮ у Хмельницькій області в частині утримання грошових коштів у сумі 15819 грн. 37 коп. в якості виконавчого збору, згідно розрахунку від 24 лютого 2010 року про розподіл та виплату стягнутих коштів з ОСОБА_5 по виконавчому провадженню № 148/2 від 18 травня 2009 року та зобовязання ВДВС Теофіпольського РУЮ у Хмельницькій області перерахувати на поточний рахунок ПАТ «ПУМБ» кошти в сумі 15819 грн. 37 коп. із вказівкою призначення переказу: «Кошти для повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом ОСОБА_5 згідно договору № 655454 від 4 липня 2008 року», в іншій частині позову відмовлено. Також, суд першої інстанції визначив до стягнення з Державного бюджету України на користь ПАТ «ПУМБ» 79 грн. 10 коп. судових витрат.

В обґрунтування задоволення позовних вимог судом першої інстанції вказано на доведеність матеріалами справи неправомірності дій відповідача щодо утримання грошових коштів у сумі 15819 грн. 37 коп. в якості виконавчого збору, згідно розрахунку від 24 лютого 2010 року про розподіл та виплату стягнутих коштів з ОСОБА_5 по виконавчому провадженню № 148/2 від 18 травня 2009 року з урахуванням вимог спеціальної норми, яка підлягає правозастосуванню до даних правовідносин, а саме статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки предметом спору є визнання незаконними дій саме при зверненні стягнення на предмет застави.

Відповідач в апеляційній скарзі (арк. спр. 71-73) просив скасувати постанову суду першої інстанції як прийняту з порушенням норм матеріального права та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач послався на те, що судом першої інстанції надано невірної оцінки вимогам статей 43, 52 Закону України «Про виконавче провадження» щодо порядку стягнення виконавчого збору, відповідно це призвело до невірного вирішення справи по суті.

Представники відповідачів на судовий розгляд не зявилися, про час, місце та дату судового розгляду були повідомлені належним чином.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечував та просив постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які зявилися до судового засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

В провадженні ВДВС Теофіпольського РУЮ у Хмельницькій області за заявою позивача на виконанні перебуває виконавчий напис нотаріуса від 7 травня 2009 року № 175 (арк. спр. 9) про звернення стягнення на заставлене майно - транспортний засіб марки Mitsubishi Pajero W, реєстраційний номер НОМЕР_1 на суму заборгованості в розмірі 51404,22 долари США та 3410,95 грн. Виконавче провадження здійснював державний виконавець ВДВС Теофіпольського РУЮ у Хмельницькій області Миронов Ю. С. (арк. спр. 10).

1 лютого 2010 року в межах процедури виконавчого провадження заступником начальника ВДВС Теофіпольського РУЮ у Хмельницькій області ОСОБА_4 (арк. спр. 13) транспортний засіб було реалізовано на прилюдних торгах фізичній особі ОСОБА_6, яким в якості розрахунку за реалізоване заставне майно на депозитний рахунок ВДВС Теофіпольського РУЮ у Хмельницькій області внесено кошти в сумі 175037,50 грн. (арк. спр. 14).

25 лютого 2010 року ВДВС Теофіпольського районного Управління юстиції у Хмельницькій області отримав заяву позивача від 24 лютого 2010 року (арк. спр. 15-16) про перерахування коштів в сумі 175037,50 грн., отриманих від реалізації заставного майна з депозитного рахунку ВДВС на рахунок позивача з зазначенням банківських реквізитів для перерахування коштів. В зазначеній заяві позивач зазначив, про неприпустимість порушення вимог статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» в частині стягнення виконавчого збору з сум, отриманих від реалізації заставленого майна. Зазначену заяву отримано ВДВС Теофіпольського РУЮ у Хмельницькій області 25 лютого 2010 року (арк. спр. 17).

5 березня 2010 року ВДВС Теофіпольського РУЮ у Хмельницькій області на поточний рахунок позивача перерахувало кошти в сумі 158188,62 грн. (арк. спр. 18) із 175037,50 грн. отриманих від реалізації автомобіля.

Позивачем на адресу ВДВС Теофіпольського РУЮ у Хмельницькій області, заступника начальника Головного управління юстиції у Хмельницькій області начальнику ВДВС Головного управління юстиції у Хмельницькій області було направлено заяву від 12 березня 2010 року (арк. спр. 19-21) про перерахунок на рахунок позивача коштів, отриманих від реалізації заставного майна, в сумі 16848,88 грн., винесення та надіслання на адресу стягувача копії постанови про стягнення виконавчого збору з боржника шляхом звернення стягнення на вільне від застави майно боржника.

12 квітня 2010 року позивачем отриманий лист ВДВС Теофіпольського РУЮ у Хмельницькій області (арк. спр. 23), яким повідомлено позивача, що державним виконавцем Мироновим Ю. С. кошти в сумі 16848,88 гривень розподілено наступним чином: 1000 грн. - утримано за проведену експертну оцінку заставленого майна, 29,51 грн. - утримано в якості витрат виконавчого провадження, 15819,37 грн. утримано в якості виконавчого збору з обґрунтуванням вказаного розрахунку вимогами частини 6 статті 52, статтею 43 Закону України «Про виконавче провадження». Вказаний відповідачем розподіл та виплата стягнутих коштів підтверджено розрахунком відповідача (арк. спр. 43).

За частиною 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, заставне майно відповідачем реалізовувалося на виконання виконавчого напису нотаріуса від 7 травня 2009 року № 175 на договорі застави транспортного засобу № 6555487 від 4 липня 2008 року (арк. спр. 102-115).

Частиною 2 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» від 21квітня 1999 року № 606-XIV (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі по тексту Закон № 606) визначено, що державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії по виконанню рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а по виконанню рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Строки здійснення виконавчого провадження не поширюються на час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження та на період реалізації арештованого майна боржника.

Частиною 1 статті 50 Закону № 606 визначено, що звернення стягнення на майно полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що спірні правовідносини повязані з розподілом стягнутих з боржника грошових сум, в тому числі з питанням правильності стягнення виконавчою службою виконавчого збору.

Згідно статті 46 Закону № 606 у разі невиконання рішення у строк, установлений для добровільного його виконання, з боржника постановою державного виконавця, яка затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків від фактично стягненої суми або вартості майна боржника, яке передане стягувачу за виконавчим документом, а в разі невиконання рішення немайнового характеру в строк, встановлений для добровільного його виконання, з боржника після повного виконання рішення в тому ж порядку стягується виконавчий збір у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - громадянина і в розмірі п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - з боржника - юридичної особи. У разі коли стягнутої з боржника суми недостатньо для повного задоволення вимог стягувача, виконавчий збір сплачується пропорційно від стягнутої суми.

Відповідно до статті 45 Закону № 606 витрати органів державної виконавчої служби на організацію та проведення виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, які використовуються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

До витрат на організацію та проведення виконавчих дій належать кошти, витрачені на:

1) перевезення, зберігання і реалізацію майна боржника;

2) оплату праці експертів, перекладачів та інших осіб, залучених у встановленому порядку до провадження виконавчих дій;

3) поштовий переказ стягувачеві стягнених аліментних сум;

4) розшук боржника, його майна або розшук дитини;

5) оголошення в засобах масової інформації;

6) інші необхідні витрати для забезпечення належної організації виконання рішень органами державної виконавчої служби.

Про стягнення з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відповідного відділу державної виконавчої служби. Постанова про стягнення з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, може бути оскаржена сторонами до суду у 10-денний строк.

Статтею 43 Закону № 606 визначено, що з грошової суми (в тому числі одержаної від реалізації майна боржника), яка стягнута державним виконавцем з боржника, в першу чергу повертається авансовий внесок сторін та інших осіб на проведення виконавчих дій, в другу чергу компенсуються витрати Державної виконавчої служби на здійснення виконавчих дій, не покриті авансовим внеском сторін та інших осіб, у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір. Виконавчий збір стягується пропорційно фактично задоволеним вимогам стягувача. Розподіл грошових сум у черговості, вказаній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення. Сума, що залишилася після повного виконання рішення, використовується на сплату штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 44 Закону № 606 у разі недостатності суми, стягненої з боржника для задоволення всіх вимог за виконавчими документами, ця сума розподіляється державним виконавцем між стягувачами в порядку черговості, встановленої цією статтею. У першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги про стягнення з вартості заставленого майна.

Частиною 1 статті 52 Закону № 606 визначено, що стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя. За постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору, винесеної у виконавчому провадженні про звернення стягнення на заставлене майно, стягнення звертається на вільне від застави майно боржника. Доказів скасування або визнання неконституційною зазначеної норми відповідачем не надано.

Частинами 5, 6 статті 52 Закону № 606 встановлено, що реалізація заставленого майна провадиться в порядку, встановленому цим Законом. З коштів, одержаних від реалізації заставленого майна, здійснюються утримання, передбачені статтею 43 цього Закону, після чого вони використовуються для задоволення вимог заставодержателя. Після повного задоволення вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, визначеному цим Законом.

Зважаючи на особливості стягнення виконавчого збору при зверненні стягнення на майно, що є предметом застави за укладеними договорами про заставу, визначені частиною 1 статті 52 вказаного Закону, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції що зазначена норма є спеціальною та підлягає застосуванню при вирішенні даного спору.

Отже, з вимог наведеної статті 52 Закону № 606 вбачається, що виконавчий збір за постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору, стягується за рахунок вільного від застави майна боржника, а вимоги статті 43 в межах реалізації вимог частини 6 статті 52 Закону № 606 застосовуються в частині повернення в першу чергу авансового внеску сторін та інших осіб на проведення виконавчих дій, в другу чергу компенсуються витрати Державної виконавчої служби на здійснення виконавчих дій, не покриті авансовим внеском сторін та інших осіб, у третю чергу задовольняються вимоги стягувача, таким чином законодавцем в межах статті 52 наведеного закону відокремлений порядок стягнення виконавчого збору та інших утримань з коштів, одержаних від реалізації заставленого майна, визначених статтями 43, 45 Закону № 606.

Таким чином, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача про зобовязання відповідача здійснити перерахунок стягнутих коштів, отриманих від реалізації заставленого майна боржника, а саме суми в розмірі 1000 грн., яка утримана за проведену експертну оцінку заставленого майна та суми в розмірі 29,51 грн., утриманої в якості витрат виконавчого провадження, які є витратами на організацію та проведення виконавчих дій.

Доказів, які спростовують висновки суду першої інстанції та доводи позивача, викладені в позові, відповідачем з урахуванням вимог статті 71 КАС України, не надано.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та залишає судове рішення першої інстанції без змін. В судовому засіданні 19 жовтня 2010 року, у звязку з великим обсягом судового рішення, було проголошено вступну та резолютивну частину ухвали.

Керуючись статтями 24, 160, 167, 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Відділу державної виконавчої служби Теофіпольського районного управління юстиції у Хмельницькій області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 24 червня 2010 року по адміністративній справі № 2а-10464/10/0570 залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 24 червня 2010 року по адміністративній справі № 2а-10464/10/0570 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів з дня складення в повному обсязі.

Ухвала складена у повному обсязі та підписана колегією суддів 20 жовтня 2010 року.

Головуючий суддя В.Г.Яманко

Судді Г.М.Міронова

ОСОБА_2