Справа № 816/712/15-а
Суддя: С.О. Удовіченко
Дата ухвалення: 2015-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2015 року м. ПолтаваСправа № 816/712/15-а

Полтавський окружний адміністративний суд колегією у складі:

головуючого судді Удовіченка С.О.,

суддів Ясиновського І.Г. , Довгопол М.В. ,

за участю:

секретаря судового засідання Шулик Н.І.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідачів ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Луксор - УТР" до Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України , Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України ОСОБА_3, Державної виконавчої служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Публічне акціонерне товариство "ОСОБА_4 Дніпро" про визнання дій неправомірними, визнання акта опису й арешту майна недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

04 березня 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Луксор - УТР" звернулося до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України , Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України ОСОБА_3, Державної виконавчої служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Публічне акціонерне товариство "ОСОБА_4 Дніпро" про визнання дій щодо складання акту опису і арешту майна серія ВП №46405532 від 06 лютого 2015 року незаконними та визнання акту опису і арешту майна серія ВП №46405532 від 06 лютого 2015 року недійсним..

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України ОСОБА_3 протиправно проведено опис належного позивачу на праві власності майна. Стверджував, що складення акту опису і арешту майна відбулося ще у період наданий державним виконавцем для самостійного виконання вимог виконавчого документа та сплати суми боргу. Наполягав на тому, що постанову про відкриття виконавчого провадження позивач взагалі не отримував, а про останню дізнався під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження. Таким чином вважає позовні вимоги в частині визнання дій щодо складання акту опису і арешту майна серія ВП №46405532 від 06 лютого 2015 року незаконними.

У судовому засіданні представник позивача заявив усне клопотання про відмову від позовних вимог в частині визнання акту опису і арешту майна серія ВП №46405532 від 06 лютого 2015 року недійсним.

Протокольною ухвалою у задоволенні даного клопотання колегією суддів відмовлено з тих підстав, що представник позивача за довіреністю не має повноважень на відмову від позову.

Державна виконавча служба України, залучена до участі у справі як належний відповідач, позов не визнала. У письмових запереченнях наголошувала на тому, що постановою державного виконавця ВПВР ДВС України від 05 лютого 2015 року встановлений строк для самостійного виконання виконавчого напису нотаріуса №116, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 30 січня 2015 року, протягом семи днів з моменту відкриття виконавчого провадження, при цьому у заяві про відкриття виконавчого провадження стягувачем запропоновано провести опис належного боржнику нерухомого майна та передати його на відповідальне зберігання стягувачеві. А тому, ураховуючи значну суму стягнення за виконавчим документом та з метою збереження майна боржника, на яке у подальшому може бути звернуто стягнення на задоволення вимог стягувача, виникла необхідність у накладенні арешту на визначене нерухоме майно, що належить боржнику на праві власності. Наполягала на тому, що у зв'язку із закінченням виконавчого провадження відсутні спірні правовідносини щодо визнання дій незаконними, визнання акта опису й арешту майна недійсним.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник ДВС України проти позову заперечувала з мотивів, наведених у письмовому запереченні, наполягала на відмові у задоволенні позовних вимог повністю.

Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, явку уповноважено представника у судове засідання не забезпечив, про дату час і місце розгляду справи попереджався належним чином.

Головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився, про дачу, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Публічне акціонерне товариство "ОСОБА_4 Дніпро", явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи попереджалося належним чином. У наданих письмових поясненнях проти позову заперечувала з підстав його необґрунтованості.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що в провадженні Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України перебувало виконавче провадження № 46405532 з примусового виконання виконавчого напису від 30 січня 2015 року № 113 /а.с. 77-78/, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про звернення стягнення на нерухоме майно, а саме: нежитлові будівлі та споруди: № 1, силос № 1 - метал; № 2, силос № 2 - метал; № 3, силос № 3 - метал; № 4, силос № 4 - метал; № 5, норійна вежа - метал; № 6, сепаратор - метал, 114,8 кв.м.; № 7, автомобілерозвантажувач з операторською та підземною галереєю - бетон/метал, 226,4 кв.м.; № 8, транспортні галереї - метал; № 9, силос № 5 міст. № 35т. - метал; № 10, силос № 6 міст. № 35т. - метал; № 11, силос № 7 міст. № 35т. - метал; № 12, сушарка - метал;№ 13, силос № 8 - метал; № 14, силос № 9 - метал; № 15, операторська - метал, 12,9 кв. м.; № 16, трансформаторна підстанція - метал; № 17, щитова - метал, 3,2 кв.м, що знаходяться за адресою: Полтавська область, Лохвицький район, с. Юсківці, вул. Зелена, б. 1А та належить ТОВ "Луксор-УТР" (податковий номер 31801166) на праві приватної власності .

Вказане нерухоме майно передано в іпотеку Публічному акціонерному товариству "ОСОБА_4 Дніпро" за іпотечним договором № 260612-1 від 26 червня 2012 року /а.с. 108-112) задля забезпечення виконання кредитного зобов'язання ТОВ "Луксор-УТР" перед банком в сумі 12 398 552 доларів США та 21 цент згідно з кредитним договором № 230410-КЛВ від 23 квітня 2010 року та змінами до нього /а.с. 113-123/.

05 лютого 2015 року головним державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 46405532 по виконанню виконавчого напису № 113 від 30 січня 2015 року /а.с. 80-84/.

Вищевказаною постановою боржнику запропоновано самостійно виконати вимоги виконавчого документа та сплатити суму боргу у семиденний термін, з моменту відкриття виконавчого провадження. При невиконанні рішення в наданий для самостійного виконання строк виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов'язаних з провадженням виконавчих дій.

У цей же день державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 лютого 2015 року /а.с. 85-88/.

06 лютого 2015 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України ОСОБА_3 було здійснено виїзд за місцем знаходження ТОВ "Луксор-УТР".

У присутності понятих - ОСОБА_6, ОСОБА_7, представника стягувача - ОСОБА_8 був складений акт опису та арешту майна ТОВ "Луксор-УТР", а саме: нежитлові будівлі та споруди: № 1, силос № 1 - метал; № 2, силос № 2 - метал; № 3, силос № 3 - метал; № 4, силос № 4 - метал; № 5, норійна вежа - метал; № 6, сепаратор - метал, 114,8 кв.м.; № 7, автомобілерозвантажувач з операторською та підземною галереєю - бетон/метал, 226,4 кв.м.; № 8, транспортні галереї - метал; № 9, силос № 5 міст. № 35т. - метал; № 10, силос № 6 міст. № 35т. - метал; № 11, силос № 7 міст. № 35т. - метал; № 12, сушарка - метал;№ 13, силос № 8 - метал; № 14, силос № 9 - метал; № 15, операторська - метал, 12,9 кв. м.; № 16, трансформаторна підстанція - метал; № 17, щитова - метал, 3,2 кв.м /а.с. 91-94/.

Не погоджуючись із діями головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України ОСОБА_3, щодо складення акту опису й арешту майна з порушенням вимог законодавства, а також із фактами, відображеними в акті, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Завданням адміністративного судочинства, згідно частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є захист прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За змістом пункту 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

У пункті 8 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України позивача визначено як особу, як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Згідно із частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду , якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Отже судовому захисту в адміністративних судах України підлягає лише порушене право, а отже предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обовязків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Таким чином до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, водночас відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб'єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Отже, рішення, дія чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, такі рішення, дія чи бездіяльність прийняті владним суб'єктом поза межами визначеної законом компетенції, а по-друге, оспорюванні рішення, дія чи бездіяльність є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб'єктивні права та обов'язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов'язку.

Однак, оскаржувані дії щодо складання акту опису й арешту майна не відповідають наведеним вище критеріям, адже такі дії є способом реалізації наданої суб'єкту владних повноважень компетенції, не є окремими юридично значимими, оскільки не призводять до виникнення, зміни або припинення будь-яких правовідносин.

Виходячи з вищевикладеного позовні вимоги в частині визнання незаконними дії щодо складання акту опису і арешту майна серія ВП №46405532 від 06 лютого 2015 року задоволенню не підлягають.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України "Про виконавче провадження".

Суд зазначає, що згідно зі статтею1 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року №606-XIV (далі - Закон України №606), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Статтею 17 Закону України №606 передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою зокрема виконавчі написи нотаріусів та постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 11 Закону України №606 державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Частиною третьою статті 19 Закону України №606 встановлено, що у заяві про відкриття виконавчого провадження щодо виконання рішення про майнове стягнення стягувач має право просити державного виконавця накласти арешт на майно та кошти боржника та оголосити заборону на його відчуження.

Згідно частини другої статті 25 Закону України №606 державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. у постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

У разі якщо при відкритті виконавчого провадження державним виконавцем накладено арешт на майно та кошти боржника, боржник за погодженням з державним виконавцем має право у строк до початку примусового виконання рішення реалізувати належне йому майно чи передати кошти в рахунок повного або часткового погашення боргу за виконавчим документом. У разі продажу майна боржника покупець цього майна повинен внести кошти за придбане майно на рахунок органу державної виконавчої служби у строк до початку примусового виконання рішення. Після внесення покупцем коштів арешт з проданого майна боржника знімається за постановою державного виконавця (частина друга статті 27 Закону України №606).

За приписами статті 32 Закону України №606 заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

За змістом статті 57 Закону України №606 арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Так, головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України ОСОБА_3, на підставі заяви про відкриття виконавчого провадження /а.с.75-76/ та з метою забезпечення виконання виконавчого напису нотаріуса, 06 лютого 2015 року складено акт опису та арешту майна ТОВ "Луксор-УТР".

Матеріалами справи підтверджено, що 31 серпня 2015 року заступником начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_9 прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 49 Закону України №606 та скасовано всі вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, застосовані до боржника в межах виконання вимог виконавчого напису №113 /а.с. 211-215/.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на закінчення виконавчого провадження та скасуванням всіх вжитих заходів примусового виконання рішення, застосованих до ТОВ "Луксор-УТР", права та інтереси позивача не є порушеними, а тому правові підстави для визнання недійсним акту опису й арешту майна серії ВП №46405532 від 06 лютого 2015 року відсутні.

Щодо забезпечення такого критерію як обґрунтованість постанови суду в контексті порушених у позовній заяві доводів, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права

Так у пункті 23 Рішення у справі Проніна проти України від 18 липня 2006 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Тому, враховуючи, що самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову став висновок суду про відсутність на день розгляду справи порушень прав, свобод або інтересів ТОВ "Луксор-УТР", підстави для надання оцінки правомірності правовідносинам, що склались між сторонами відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 10, 11, 71, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Луксор-УТР" до Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України ОСОБА_3, Державної виконавчої служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Публічне акціонерне товариство "ОСОБА_4 Дніпро" про визнання дій неправомірними, визнання акта опису й арешту майна недійсним відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 04 вересня 2015 року.

Головуючий суддя ОСОБА_10
суддя суддя ОСОБА_11 ОСОБА_12