Справа № 2а-800/08/1570
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2011-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2a-800/08/1570
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2011 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

при секретарі судового засідання: Легенченко О.А.,

за участю сторін:

від позивача (представник) ОСОБА_1, за довіреністю

від позивача (представник) ОСОБА_2, за довіреністю

від відповідача (представник) ОСОБА_3, за довіреністю

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Одеської залізниці про стягнення штрафних санкцій за нестворені робочі місця для інвалідів у 2006 році та пені за їх несвоєчасну сплату загальний розмір яких становить 29 584236,48грн., -

ВСТАНОВИВ:

До суду з адміністративним позовом звернулося Одеське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Одеської залізниці про стягнення штрафних санкцій за нестворені робочі місця для інвалідів у 2006 році та пені за їх несвоєчасну сплату загальний розмір яких становить 29 584236,48грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Одеською залізницею у 2006 році не був дотриманий норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів, оскільки відповідач повинен був створити 2217 робочих місць для працевлаштування інвалідів, але створив лише 609, що стало підставою для нарахування йому адміністративно-господарських санкцій у розмірі 28 381 431 грн. 42 коп. та пені у розмірі 1 202 805 грн. 06 коп., яку позивач просить стягнути у судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14 січня 2008 року позивачу було відмовлено у задоволенні його позовних вимог.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.02.2009 року апеляційна скарга Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів була залишена без задоволення, а постанова Одеського окружного адміністративного суду від 14 січня 2008 року без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26.04.2011 року касаційна скарга Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів була задоволена, постанова Одеського окружного адміністративного суду від 14 січня 2008 року та ухвала Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.02.2009 року - скасовані, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, зокрема з того, що суди не встановили, чи подавалось у 2006 році відповідачем до центрів зайнятості інформація про необхідність працевлаштування інвалідів.

В судовому засіданні представники позивача позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.

Представник відповідача позов не визнав, просив суд відмовити у його задоволенні в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у письмових запереченнях (Том 3 а.с.133), зокрема не те, що підприємством вжито усі належні від нього заходи для недопущення господарського правопорушення, що є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши їх доказами, суд вважає, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 9 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991р. №875-XI, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

Судом встановлено, що Одеською залізницею надсилався до Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів (Том 1 а.с. 3), в якому було зазначено, що середньооблікова чисельність штатних працівників Одеською залізниці у 2006 році склала 55433 особи. Кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях повинна 2217, працевлаштовані лише 609 інвалідів.

Згідно з вимогами статті 19 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, у кількості одного робочого місця.

Суд встановив, що на підставі вказаного звіту Одеським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів було складено розрахунок заборгованості по сплаті адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів за 2006 рік ( Том 1 а.с. 4) відносно відповідача, у якому встановлено, що відповідно до фактичної кількості робочих місць у 2006 році норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів становить 2217 особи. З цих підстав у пункті 3 розрахунку позивач прийшов до висновку, що кількість робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів і не зайнятих інвалідами становить 603 місця. Сума адміністративно-господарських санкцій складає 28 381 431 грн. 42 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць, виходячи з вимог статті 18 цього Закону, яка передбачає, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобовязані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, з урахуванням причин інвалідності, з урахуванням побажань інвалідів, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендації медико-соціальної експертизи.

Згідно з пп. 5, 10-14 «Положення про робоче місце інвалідів і про порядок працевлаштування інвалідів», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 р. № 314, що діяло на час виникнення спірних правовідносин, підприємства розробляють заходи по створенню робочих місць для інвалідів, вносять їх в колективний договір, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів, а працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів з урахуванням побажань, стану здоровя інвалідів, їхніх здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК.

Відповідно до п. 3 цього Положення, робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів, і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда.

Як вбачається з матеріалів справи, у складі відповідача створено близько 140 підрозділів, які у 2006 році щомісячно подавали до центрів зайнятості звіти за ф. № 3-ПН, проте із цих звітів вбачається, що графа «15», яка визначає наявність вільних робочих місць (вакансій), призначених для працевлаштування інвалідів, не містить відповідних позначень.

Тому, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 26.04.2011 року зазначено, що суди не встановили, чи подавались у 2006 році відповідачем до центрів зайнятості інформація про необхідність працевлаштування саме інвалідів.

Відповідно до ч.5 ст. 227 КАС України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.

З урахуванням вказаного, на підставі наданих відповідачем доказів відповідей центрів занятості (а.с. 184-190, т.3), судом встановлено, що відповідачем протягом 2006 року подавались інформації-заявки про наявність вільних робочих місць та вакантних посад для працевлаштування інвалідів до центрів зайнятості, відповідним центрам зайнятості було відомо про можливість працевлаштування інвалідів у підрозділах відповідача, всі інваліди, які були надіслані до Одеської залізниці були працевлаштовані, відповідач не відмовляв центру зайнятості у працевлаштуванні інвалідів.

Судом не приймаються до уваги посилання представника позивача на те, що відповідач повинен був створити безпосередні місця, на яких повинна використовуватись виключно праця інваліда, оскільки відповідно п. 2 «Положення про робоче місце інвалідів і про порядок працевлаштування інвалідів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 р. № 314, що діяло на час виникнення спірних правовідносин, робочим місцем інваліда може бути, як звичайне робоче місце, якщо за умовами праці та з урахуванням фізичних можливостей інваліда воно може бути використано для його працевлаштування так й спеціалізоване робоче місце інваліда - робоче місце, обладнане спеціальним технічним оснащенням, пристосуваннями і пристроями для праці інваліда залежно від анатомічних дефектів чи нозологічних форм захворювання та з урахуванням рекомендації медико-соціальної експертної комісії (МСЕК), професійних навичок і знань інваліда. Це робоче місце може бути створено як на виробництві, так і вдома.

Таким чином, аналізуючи положення вказаного Закону та Положення вбачається, що безпосередньо інваліди повинні звертатися до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості про працевлаштування в порядку ст.18 Закону. Обовязок підприємства по створенню робочих місць для інвалідів не супроводжується його обовязком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування, оскільки такий обовязок покладено на органи виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів, а на підприємство покладено обовязок створення робочого місця для працевлаштування інваліда та надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів, та сприянні у працевлаштуванні інвалідів.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що у 2006 році відповідачем було вжито усіх залежних від нього заходів, виходячи з вимог статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»для недопущення правопорушення у вигляді недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, а отже, відповідачем виконані обовязки, покладені на нього ст. 18 вказаного Закону і відповідно відсутні правові підстави для нарахування адміністративно-господарської санкції.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно з ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Суд дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що з урахуванням наведених приписів законодавства повідомлення відповідачем органів працевлаштування про наявність вакантних посад для працевлаштування інвалідів надала можливість направлення відповідними органами до підприємства інвалідів для працевлаштування у звітному періоді на виконання завдань Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»зазначених у його вступній частині гарантування інвалідам рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами та дозволило реалізувати їх право згідно зі ст. 17 вказаного Закону працювати на підприємствах (обєднаннях), в установах і організаціях із звичайними умовами праці, в цехах і на дільницях, де застосовується праця інвалідів.

Таким чином, суд вважає, що відповідач виконав свої обовязки щодо вжиття всіх можливих заходів для дотримання нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, тобто він вжив заходи для недопущення вказаного правопорушення. З огляду на зазначене суд вважає, що в незайнятості 2217 робочих місць інвалідами на підприємстві відповідача у 2006 році, вини відповідача не має, у звязку з чим до нього не може бути застосована відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій та пені за несвоєчасну сплату цього штрафу.

На підставі викладеного суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи відсутність документально підтверджених судових витрат відповідача, керуючись ст. 94 КАС України, судові витрати стягненню в Державного бюджету України не підлягають.

З вищевикладених підстав, відповідно до ст.ст. 216,218 ГК України, ст.ст. 17,18,19, 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», Положення про робоче місце інвалідів і про порядок працевлаштування інвалідів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 р. № 314 та керуючись ст.ст. 2,4,71, 86, 158-163, 254 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Одеської залізниці про стягнення штрафних санкцій за нестворені робочі місця для інвалідів у 2006 році та пені за їх несвоєчасну сплату загальний розмір яких становить 29 584 236, 48 грн. відмовити в повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції в порядку та строки, передбачені ст. 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки, передбачені ст. 254 КАС України.

Повний текст постанови складений05 грудня 2011 року .

Суддя: /підпис/

З оригіналом згідно

Суддя Л.Р. Юхтенко