Справа № 2а-6056/10/1270
Суддя: Міронова Г.М.
Дата ухвалення: 2010-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Ковальова Т.І.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2010 р. справа №2а-6056/10/1270

(в порядку письмового провадження)

зала судових засідань № 7 у приміщенні суду за адресою: м. Донецьк, бул. Шевченка, 26

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Яманко В.Г., Радіонової О.О., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2010 року у справі № 2а-6056/10/1270 за позовом ОСОБА_2 до прокуратури Ленінського району м. Луганська про визнання дій незаконними, зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2010 року позивач звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати протиправними дії відповідача в частині відмови на звернення позивача від 22 березня 2010 року винести постанову про визначення йому розміру відшкодування шкоди, завданої йому незаконними діями органів прокуратури за період проведення досудового слідства за постановою від 07.08.1997 року, зобов'язати відповідача винести постанову про визначення розміру шкоди, яка підлягає відшкодуванню. В позовній заяві позивач вказав, що постановою слідчого від 06.11.1997 року він на час проведення слідства був відсторонений від посади нотаріуса. Хоча постанову приймав слідчий Управління СБ України в Луганській області, постанову про закриття справи відносно нього 14.06.2001 року було винесено прокуратурою Ленінського району Луганської області. У звязку з такими обставинами він і звернувся до прокуратури Ленінського району Луганської області з заявою про винесення постанови про відшкодування шкоди. Але відповідач направив йому листа про неможливість винести постанову з огляду на відсутність докладного розрахунку. Позивач вважає такі дії неправомірними і звернувся до суду.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2010 року у відкритті провадження в адміністративній справі було відмовлено з тих підстав, що такий позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Правовою підставою прийнятого судового рішення суд визначив норми Закону України «Про прокуратуру», Дисциплінарного Статуту прокуратури України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу на це судове рішення, в якій просив скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

В судове засідання особи, які беруть участь у справі, не прибули, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином у встановленому законом порядку. Обидві сторони надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Згідно приписам ч. 4 статті 196 КАС України їх неявка не є перешкодою для розгляду справи.

Згідно ч. 1 ст. 41 КАС України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до приписів частин та другої статті 197 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі: 2) неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, вивчивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу обґрунтованою, а судове рішення таким, що підлягає скасуванню, з наступних підстав.

Правовою підставою при постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції зазначив п. 1 ч. 1 ст. 109 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якому суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Проте, колегія суддів зазначає, що не згодна з таким висновком суду через таке.

Відповідно до приписів ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" від 01.12.1994 року № 266/94-ВР (із змінами та доповненнями) (надалі Закон № 266) відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 2 Закону № 266 передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим законом, виникає у випадках закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, 22.03.2010 року позивач звернувся до відповідача із проханням винести постанову про визначення йому, ОСОБА_2, розміру відшкодованої шкоди, заданої незаконними діями органів прокуратури за період проведення досудового слідства за постановою від 07.08.1997 року Луганського Управління СБУ та відсторонення його від посади за постановою слідчого СБУ від 06.11.1997 року.

29 квітня 2010 року прокуратура Ленінського району м. Луганська повідомила ОСОБА_2, що винести постанову за його заявою не виявляється можливим з підстав того, що в заяві позивача не вказано докладного розрахунку заподіяної шкоди з посиланням на конкретні документи та його вимоги не конкретизовані в частині конкретних наслідків від дій органів досудового слідства, що передбачено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», а в матеріалах кримінальної справи № 312/97 відсутні дані про це.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що дії прокуратури вчинені при виконанні нею своїх обовязків щодо здійснення окремих процесуальних дій, вказані дії є не управлінськими, а процесуальними, тому їх законність може перевірятися прокуратурою вищої ланки в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Таке твердження суду не ґрунтується на Законі.

Діяльність органів прокуратури спрямована на утвердження верховенства закону, зміцнення правопорядку і має своїм завданням захист від неправомірних посягань гарантованих Конституцією, іншими законами України та міжнародними правовими актами соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод людини та громадянина.

Зазначені завдання загального характеру конкретизуються у відповідних статтях Закону України «Про прокуратуру» та наказах Генерального прокурора України з окремих напрямків прокурорської діяльності.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Частина 1 ст. 3 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що повноваження прокурорів, організація, засади та порядок діяльності прокуратури визначаються Конституцією України, цим Законом, іншими законодавчими актами.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» і ніякими іншими нормативно-правовими актами підстави, порядок і визначення розміру шкоди, що підлягає відшкодуванню, не визначений.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону № 266 розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі дії чи розглядав справу, в місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи дізнання, досудового слідства, прокуратури і суд, про що виносять постанову (ухвалу).

Тобто, безпосередньо даною нормою визначено, що у відповідача з дня звернення позивача виникає обовязок винести постанову і визначити розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню.

Незгода з прийнятою постановою може бути громадянином, інтересів якої це стосується, оскаржена в цивільному судочинстві або до вищестоящого прокурора, бо вона стосується розміру шкоди. Але питання про ухилення відповідача від прийняття рішення, яке є засобом реалізації його владних управлінських функцій, на тверде переконання колегії суддів, може бути вирішено тільки в адміністративному судочинстві.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Колегія суддів звертає увагу на той факт, що у даній нормі закону закріплено загальні критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Колегія суддів зазначає, що у вищевказаних приписах Кодексу адміністративного судочинства України йдеться про захист не будь-якого-інтересу, а тільки правового, або інакше легітимного.

Конституційний Суд України визначив зазначений законний інтерес як «прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом обєктивного і прямо не опосередкований у субєктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним обєктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам».

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що порушення прав, свобод та інтересів, які захищають адміністративні суди, відбувається у публічно-правових відносинах та виходить від субєктів владних повноважень при здійсненні ними владних управлінських функцій.

Отже, системний аналіз вищенаведених нормативно-правових актів свідчить про обґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Таким чином, у даному випадку відповідач діяв всупереч Закону та за межами повноважень, наданих йому чинним законодавством України.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Таким чином, суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 195-196, п. 3 ч. 1 ст. 199, ст. 200, п. 3 ч. 1 ст. 205, ст. 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2010 року у справі 2а-6056/10/1270 скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у адміністративній справі.

Ухвала апеляційної інстанції за наслідками розгляду у письмовому провадженні набирає законної сили через пять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі, і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий: Г.М. Міронова

Судді: В. Г. Яманко

ОСОБА_3