Справа № 2а-17951/10/0570
Суддя: Яманко В.Г.
Дата ухвалення: 2010-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Стойка В.В.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2010 року справа №2а-17951/10/0570

приміщення суду за адресою: 83017, м. Донецьк, бул. Шевченка, 26

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Яманко В. Г.

суддів: Міронової Г. М.

ОСОБА_2

при секретарі судового засідання Дегтярьової А. М.

за участю представників від:

позивача ОСОБА_3 за дов. № 03-01/2995 від 28.09.2009р.,

відповідача не зявився, надане клопотання про розгляд справи за

відсутності представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Державної установи «Інститут невідкладної і відновної

хірургії імені ОСОБА_4 Академії медичних наук

України»

на постанову Донецького окружного адміністративного суду

від 2 серпня 2010 року

по адміністративній справі № 2-а-17951/10/0570 (суддя Стойка В. В.)

за позовом Донецького обласного відділення Фонду соціального

захисту інвалідів

до Державної установи «Інститут невідкладної і відновної

хірургії імені ОСОБА_4 Академії медичних наук

України»

про стягнення адміністративно-господарських санкцій за

невиконання нормативу робочих місць для

працевлаштування інвалідів та пені, -

ВСТАНОВИЛА:

Донецьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів 14 липня 2010 року звернулося до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою (арк. спр. 3-5) до Державної установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені ОСОБА_4 Академії медичних наук України» про стягнення на користь Державного бюджету України адміністративно - господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів у 2009 році у сумі 14622 грн. 50 коп. та пені у сумі 294 грн. 13 коп., всього 14916 грн. 63 коп.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 2 серпня 2010 року в адміністративній справі № 2-а-17951/10/0570 (арк. спр. 20-22) позовні вимоги Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів були задоволені в повному обсязі.

Підставою для задоволення позовних вимог судом визначено доведеність матеріалами справи не виконання відповідачем заходів по організації місць для працевлаштування інвалідів.

В апеляційній скарзі (арк. спр. 26-27) відповідач просить скасувати постанову суду першої інстанції як прийняту з порушенням норм матеріального права та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивач проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечував, просив залишити її без задоволення, постанову суду першої інстанції без змін.

Відповідач надіслав через канцелярію Донецького апеляційного адміністративного суду клопотання про розгляд справи за відсутністю представника відповідача.

Колегія суддів, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Відповідач - Державна установа «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені ОСОБА_4 Академії медичних наук України» є юридичною особою, включено до ЄДРПОУ за № 25672427 (арк. спр. 10). Відповідач є бюджетною установою та фінансується з Державного бюджету України, що підтверджено довідкою Управління державного казначейства України у Донецькій області (арк. спр. 30, 58).

Відповідно до статей 19, 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 3 травня 1995 року № 314 "Про організацію робочих місць для працевлаштування інвалідів" для підприємств (об'єднань), установ і організацій незалежно від форм власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 8 до 25 чоловік - у кількості одного робочого місця, якщо інше не передбачено законом. При цьому, підприємства (об'єднання), установи організації незалежно від форм власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено вищенаведеним нормативом, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні), установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом. Для підприємств (об'єднань), установ і організацій незалежно від форми власності та господарювання, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір штрафних санкцій за робоче місце, не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (об'єднанні), у відповідній установі, організації.

Згідно пункту 14 "Положення про робоче місце інвалідів і про порядок працевлаштування інвалідів", затвердженого Постановою КМУ від 3 травня 1995 року № 314 (чинної на час виникнення спірних правовідносин), підприємства (об'єднання), установи та організації у межах доведеного нормативу створюють за власні кошти робочі місця для працевлаштування інвалідів.

З наявного в матеріалах справи звіту відповідача (арк. спр. 6) про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою № 10-ПІ за 2009 рік вбачається, що середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу 1280 особи, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність 50 особи, фонд оплати праці штатних працівників 18716,8 тис. грн., середньорічна заробітна плата штатного працівника 14622 грн. 50 коп., кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених згідно вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - 51.

За розрахунком позивача (арк. спр. 7) відповідач не працевлаштував у 2009 році одного інваліда, за що повинен був сплатити адміністративно-господарські санкції у розмірі 14622 грн. 50 коп. Відповідачем санкції своєчасно не були перераховані, тому позивач додатково просив стягнути пеню в розмірі 294 грн. 13 коп. (арк. спр. 8).

Згідно положення статті 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, з урахування причин інвалідності, з урахуванням побажань інвалідів, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико - соціальної експертизи. Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом міністрів України.

Згідно пунктів 5, 10-14 Положення про робоче місце інвалідів і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1995 року № 314, підприємства розробляють заходи по створенню робочих місць для інвалідів, вносять їх в колективний договір, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів, а працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів з урахуванням побажань, стану здоров'я інвалідів, їхніх здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" підприємства, установи організації у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць, виходячи з вимог статті 18 цього Закону, а як було вказано вище, стаття 18 Закону передбачає, що безпосередньо інвалід звертається для працевлаштування на підприємства та в організації.

Згідно пунктів 1, 3 Положення про робоче місце інваліда і порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1995 року № 314 (із змінами та доповненнями), зазначено, що робоче місце інваліда - це окреме робоче місце або ділянка виробничої площі на підприємстві (об'єднанні), в установі та організації незалежно від форм власності та господарювання, де створені необхідні умови праці інваліда. Робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестовано відповідною комісією за участю представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів та введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда.

Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону праці" підприємства, які використовують працю інвалідів, зобов'язані створювати для них умови праці з урахуванням рекомендацій медико-соціальної експертної комісії та індивідуальних програм реабілітації, вживати додаткових заходів безпеки праці, які відповідають специфічним особливостям цієї категорії працівників.

Пунктом 4 "Положення про робоче місце інвалідів і про порядок працевлаштування інвалідів", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1995 року № 314, передбачено, що місцеві органи соціального захисту спільно з громадськими організаціями інвалідів з урахуванням рекомендацій МСЕК, побажань інвалідів, їх професійних навиків і знань готовлять пропозиції по створенню нових робочих місць для інвалідів. Пунктом 14 цього Положення встановлено, що підприємства створюють для інвалідів умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації, забезпечують соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством.

Відповідно до пункту 32 Положення про медико-соціальну експертизу, затверджену постановою Кабінету Міністрів України від 22 лютого 1992 року № 83, медико-соціальні експертні комісії видають особам, визнаним інвалідами, довідки МСЕК та індивідуальні реабілітаційні програми і в триденний строк надсилають копії цих документів управлінню праці та соціального захисту населення районної, районної в містах Києві та Севастополі державної адміністрації та відповідному відділу, управлінню міської, районної у місті ради, на території якої проживає інвалід. Копія програми надсилається також підприємству, установі, організації, яка зобов'язана надавати соціальну допомогу і здійснювати реабілітацію інваліда.

Стосовно посилання позивача як на підставу для скасування постанови суду першої інстанції відсутність у служби зайнятості та інших органів працевлаштування обовязку забезпечення нормативу по працевлаштуванню інвалідів, визначеного для підприємства, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом Положення про робоче місце інвалідів і про порядок працевлаштування інвалідів, інших норм чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні, створення підприємством для інвалідів умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації неможливе без наявності інваліда, пошуком якого зобов'язані займатися органи працевлаштування, визначені у статті 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", на підприємства покладено обов'язок із створення певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, а не обовязок пошуку з наступним працевлаштуванням інвалідів.

Згідно матеріалів справи, відповідачем подавалися до центру зайнятості населення звіти про наявність вакансій про наявність місць для працевлаштування інвалідів за відповідними професіями (арк. спр. 47-57). При цьому, позивачем в порушення вимог статті 71 КАС України не надано доказів направлення центром зайнятості населення до відповідача інвалідів на працевлаштування за вакантною посадою та відмови підприємства в працевлаштуванні таких осіб.

Колегія суддів, зазначає, що підставою для застосування адміністративно-господарських санкцій є не лише сам факт не працевлаштування певної кількості інвалідів, але й наявність всіх складових правопорушення, а саме: складу правопорушення, вини осіб, які його скоїли та причино слідчого звязку між порушеннями та виною. Відповідальність у вигляді стягнення адміністративно-господарських санкцій застосовується при наявності винних дій сторони у не створенні робочих місць для інвалідів, а не за відсутність інвалідів, які при наявності створених місць відмовилися працювати у відповідача або не були направлені центром зайнятості. Матеріали справи свідчать про виконання відповідачем обов'язку, передбаченого нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні, по забезпеченню відповідної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, що дозволяє дійти до висновку про відсутність вини відповідача в не працевлаштуванні інвалідів за їх відсутності.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції не здійснив дослідження усіх обставин, що мають значення для вирішення справи по суті, тому дійшов невірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, що обумовлює скасування постанови суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги відповідача. Крім того, суд першої інстанції здійснив судовий розгляд 2 серпня 2010 року за відсутністю відповідача, яким через канцелярію суду було надане клопотання про відкладення судового засідання, у звязку з не ознайомленням з позовом. Вказане клопотання (копія якого надана відповідачем з відміткою суду про прийняття (арк. спр. 29)) судом першої інстанції не було підшито до матеріалів справи. Таким чином, суд першої інстанції грубо порушив процесуальне право сторони на участь в судовому розгляді, що в тому числі призвело до неправильного встановлення обставин справи та прийняття незаконного судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалено на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Судовий збір відповідно до підпункту б пункту 1 статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито та підпункту 2 пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства складає 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян , тобто 3 грн. 40 коп.

Відповідно до вимог пункту «з» частини 1 статті 3 Декрету КМ України від 21 січня 1993 року № 7-93 "Про державне мито" ставка державного мита з апеляційних скарг на рішення судів і скарг на рішення, що набрали законної сили, складає 50 % ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви й скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем при зверненні до Донецького апеляційного адміністративного суду було сплачено судовий збір в сумі 3 грн. 40 коп., в більшому ніж передбачено законодавством розмірі, таким чином, стягненню на користь відповідача у звязку з задоволенням апеляційної скарги підлягають з Державного бюджету України судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 грн. 70 коп.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла до висновку, що постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що обумовлює скасування постанови суду першої інстанції, задоволення апеляційної скарги, прийняття нової постанови з відмовою в задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені ОСОБА_4 Академії медичних наук України» на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 2 серпня 2010 року по адміністративній справі № 2-а-17951/10/0570 задовольнити.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 2 серпня 2010 року по адміністративній справі № 2-а-17951/10/0570 - скасувати.

Відмовити в задоволенні позовних вимог Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Державної установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені ОСОБА_4 Академії медичних наук України» про стягнення на користь Державного бюджету України адміністративно - господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів у 2009 році у сумі 14622 грн. 50 коп. та пені у сумі 294 грн. 13 коп.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Державної установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені ОСОБА_4 Академії медичних наук України» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 грн. 70 коп.

В судовому засіданні відповідно до частини 3 статті 160 КАС України проголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів з дня складення в повному обсязі.

Постанова складена в повному обсязі та підписана колегією суддів 28 вересня 2010 року.

Головуючий суддя В.Г.Яманко

Судді Г.М.Міронова

ОСОБА_2