Справа № 826/7708/15
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2015-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 червня 2015 року № 826/7708/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шулежка В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Бондаренко А.В., за участю третьої особи - товариства з обмеженою відповідальністю «БІК Інтербудінвест» про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві (далі - відповідач 1) державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Бондаренко А.В. (далі - відповідач 2), за участю третьої особи - товариства з обмеженою відповідальністю «БІК Інтербудінвест» про скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно № 18291965 від 24.12.2014 р. про відмову у реєстрації права власності; зобов'язання відповідача 2 прийняти нове рішення, яким зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на частку в об'ємі незавершеного будівництва в частині машиномісця НОМЕР_1 загальною будівельною площею 15,30 кв.м.; зобов'язання відповідача 1 видати ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на нерухоме майно та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на частку в об'єкті незавершеного будівництва в частині машиномісця НОМЕР_1 загальною будівельною площею 15,30 кв.м.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач вважає спірне рішення безпідставним та таким, що порушує його право власності, оскільки у ньому не приведено встановлених статтею 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» причин для відмови у реєстрації прав та їх обтяжень. Зауважуючи на неправомірності такої відмови, просить зобов'язати відповідачів здійснити державну реєстрацію права власності на відповідний об'єкт нерухомого майна та видати свідоцтво про право власності на нерухоме майно та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідачів 1 та 2 проти позову заперечував, з підстав, викладених у письмових запереченнях та пояснив суду, що скасування рішення державного реєстратора реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві та зобов'язання зареєструвати право власності є формою втручання в дискреційні повноваження реєстраційної служби Головного управління юстиції м. Києва та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягає.

Третя особа в судове засідання не прибула, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином, заяви про розгляд справи за її відсутності не подано.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на вищевикладене та з урахуванням вимог ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд прийшов до висновку про доцільність розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі наявних доказів у матеріалах справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, до Реєстраційної служби Головного управління юстиції в м. Києві звернувся ОСОБА_1 із заявою від 04.12.2014 р. про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме щодо реєстрації права власності на об'єкт незавершеного будівництва - машиномісце, розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

До заяви про реєстрацію прав та їх обтяжень позивач додав, зокрема, копію рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26.03.2009 р. № 2-1304-1/09, яким визнано за позивачем право власності на частку в об'єкті незавершеного будівництва в частині машиномісця НОМЕР_1 загальною будівельною площею 15,30 кв.м, машиномісця НОМЕР_2 загальною будівельною площею 15,30 кв.м, що розташовані на другому ярусі та машиномісця № 31 загальною будівельною площею 15,63 кв.м, що розташоване на першому ярусі автопаркінгу за будівельною адресою: АДРЕСА_1.

Державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції в м. Києві Бондаренко А.В. винесено рішення від 24.12.2014 р. № 18291965 про відмову позивачу у державній реєстрації прав власності на вказане майно.

Підставою для відмови у державній реєстрації зазначено, що із заявою про державну реєстрацію права власності звернулася неналежна особа, а також заявником не надано всіх документів, зазначених у пункту 83 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868.

Вважаючи таке рішення протиправним та таким, що порушує його права та інтереси, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень врегульовано нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV, який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що орган державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державний реєстратор, зокрема:

- встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема:

відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом);

відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень;

відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах;

наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону;

наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав;

приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4) внесення записів до Державного реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Крім того, частиною 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» закріплено те, що державна реєстрація прав проводиться на підставі:

1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом;

2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону;

3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді;

4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом;

5) рішень судів, що набрали законної сили;

6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

При цьому, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав на об'єкт незавершеного будівництва та їх обтяжень у випадках, установлених законом, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, з врахуванням особливостей правового статусу такого об'єкта.

Окрім того, порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює Кабінет Міністрів України.

Так, Реєстраційна служба проводить реєстрацію прав власності на об'єкти нерухомого майна відповідно до вищевказаного Закону, а також Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 р.№ 868 (далі - Порядок № 868).

Пунктом 1 Порядку № 868 передбачено, що цей порядок визначає процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Пунктом 36 Порядку № 868 зазначено, що для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком.

Відповідно до п.п. 10 п. 37 Порядку № 868 документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Згідно п. 81 Порядку № 868 державна реєстрація права власності на об'єкт незавершеного будівництва проводиться у порядку, встановленому для державної реєстрації прав щодо нерухомого майна, право власності на яке заявлено вперше, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Пунктом 82 Порядку № 868 зазначено, що у разі проведення державної реєстрації права власності на об'єкт незавершеного будівництва заінтересованою особою є особа, яка здійснює його будівництво.

Відповідно до п. 83 Порядку № 868 для проведення державної реєстрації права власності на об'єкт незавершеного будівництва заявник також подає:

документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку;

документ, що відповідно до законодавства надає право на виконання будівельних робіт;

технічний паспорт на об'єкт незавершеного будівництва.

З матеріалів справи вбачається, що 04.12.2014 р. позивач звернувся до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві із заявою про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме щодо реєстрації права власності на об'єкт незавершеного будівництва - машиномісце, розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Вказана заява зареєстрована у базі даних про реєстрацію заяв і запитів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 04.12.2014 р. за реєстраційним номером 9252683, що підтверджується карткою прийому заяви № 17714356.

До заяви про реєстрацію прав та їх обтяжень позивач надав:

завірену копію довіреності №10080, виданої 04.08.2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченком А.В.;

копію рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26.03.2009 р. №2-1304-1/09.

Вказаним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26.03.2009 р., зокрема, визнано за ОСОБА_1 право власності на частку в об'єкті незавершеного будівництва в частині машиномісця НОМЕР_1 загальною будівельною площею 15,30 кв.м., машиномісця НОМЕР_2 загальною будівельною площею 15,30 кв.м., що розташовані на другому ярусі та машиномісця № 31 загальною будівельною площею 15,63 кв.м., що розташоване на першому ярусі автопаркінгу за будівельною адресою: АДРЕСА_1.

Зі змісту рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26.03.2009 р. вбачається, що особою, яка здійснює будівництво об'єкта незавершеного будівництва житлових будинків по АДРЕСА_1 є ТОВ «БІК «Інтербудінвест».

Таким чином, з огляду на викладене, враховуючи положення пункту 82 Порядку № 868, якими передбачено, зокрема, що у разі проведення державної реєстрації права власності на об'єкт незавершеного будівництва заінтересованою особою є особа, яка здійснює його будівництво, суд погоджується з твердженнями відповідача про те, що із заявою про державну реєстрацію права власності на об'єкт незавершеного будівництва в частині машиномісця НОМЕР_1 загальною будівельною площею 15,30 кв.м. звернулася неналежна особа.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо, зокрема, із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа.

Разом з тим, дослідивши перелік поданих документів для проведення державної реєстрації, суд зазначає, що окрім іншого, позивачем не надано документів, зазначених у пункту 83 Порядку, а саме: документу, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку; документу, що відповідно до законодавства надає право на виконання будівельних робіт; технічний паспорт на об'єкт незавершеного будівництва.

Згідно з ч. 4 ст. 9 вказаного Закону, державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації.

Таким чином, державний реєстратор, перевіряючи на відповідність заявлених прав і поданих позивачем документів вимогам законодавства, наявність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, діяв у межах наданих йому повноважень, вказавши, що подані документи не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, а також подані не всі необхідні документи, відтак рішення про відмову у державній реєстрації прав від 24.12.2014 № 18291965 є обґрунтованим та скасуванню не підлягає.

Щодо позовних вимог в частині зобов'язання відповідачів прийняти нове рішення, яким зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на частку в об'ємі незавершеного будівництва в частині машиномісця НОМЕР_1 загальною будівельною площею 15,30 кв.м. та видати ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на нерухоме майно та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на частку в об'єкті незавершеного будівництва в частині машиномісця НОМЕР_1 загальною будівельною площею 15,30 кв.м. суд зазначає наступне.

Згідно статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора, пов'язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Статтею 30 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачена відповідальність державного реєстратора за порушення законодавства у сфері державної реєстрації прав.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 р., під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Зважаючи, що суд є правозастосовуючим органом, а чинним законодавством встановлена процедура прийняття відповідних рішень державними реєстраторами, суд не може підміняти цю процедуру та орган, до компетенції якого віднесено прийняття відповідних рішень, суд приходить до висновку про неможливість втручання в дискрецію суб'єкта владних повноважень, необґрунтованість та безпідставність позовних вимог в цій частині, а відтак відсутність підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а суд згідно статті 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням викладеного, системно проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку наявним в матеріалах справи доказам в їх сукупності, враховуючи те, що відповідачем доведено правомірність відмови у здійсненні державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а позивачем не надано достатньо доказів на обґрунтування позовних вимог, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

Враховуючи положення ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, відшкодування судового збору позивачу не підлягає.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України суд,

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя В.П. Шулежко