Справа № 2а-4757/10
Суддя: Каралюс В.М.
Дата ухвалення: 2011-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.11 № 31381/10

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді

суддів

при секретарі судового засідання

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Личаківського районного суду м. Львова від 02 серпня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, міжвідомчої комісії Личаківського району м. Львова про визнання розпорядження незаконним, -

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2010 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, міжвідомчої комісії Личаківського району м. Львова про визнання розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради № 824 від 15.12.2009 року незаконним та рішення міжвідомчої комісії від 24.11.2009 року про демонтаж самовільно влаштованої перегородки.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що на позивача покладено виконання дій, які вона не може вчинити за станом здоров»я та у зв»язку з відсутністю кваліфікації на виконання таких робіт. Крім того, перегородку було обладнано ще до виділення позивачу квартири.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 02 серпня 2010 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 про визнання розпорядження незаконним. Вказана ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що спір не належить до публічно-правових спорів, а наявний спір про право власності, що повинен вирішуватись в порядку цивільного судочинства.

Не погодившись з вищенаведеною ухвалою суду, її в апеляційному порядку оскаржив позивач ОСОБА_1, яка вважає таку ухвалу незаконною і такою, що постановлена судом з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що при поданні позову позивачем дотримано вимоги КАС України, оскільки відповідачем є орган державної влади, предметом позову є оскарження рішення державного органу.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги та просили колегію суддів скасувати оскаржувану ухвалу.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, хоча належним чином був повідомлений про час, місце та дату апеляційного розгляду, тому на підставі ч.4 ст.196 КАС України, такий проведено у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача (представника), колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала суду скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду з наступних підстав.

Встановлено, що розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради № 824 від 15.12.2009 року затверджено висновок міжвідомчої комісії про демонтаж самовільно влаштованої перегородки на горищі буд. №2 на вул. Станція Личаків. Зобов»язано гр. ОСОБА_1, яка проживає в кв. №3 буд. №2 на вул. Станція Личаків демонтувати самовільно влаштовану перегородку на горищі вказаного будинку в тижневий термін з дня отримання розпорядження за власні кошти.

Згідно п.1 ч.1 ст.3 КАС України справа адміністративної юрисдикції переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму.

Для вирішення питання за правилами якого судочинства слід розглядати певний спір, і чи володіє він ознаками справи адміністративної юрисдикції, яка повинна розглядатися за правилами передбаченими Кодексом адміністративного судочинства України, слід виходити із суб»єктного складу та предмету заявленого позову.

Відповідно до ст.ст. 5,11 Закону України «Про місцеве самоврядування» у містах з районним поділом за рішенням територіальної громади міста або міської ради відповідно до цього Закону можуть утворюватися районні в місті ради. Районні в містах ради утворюють свої виконавчі органи та обирають голову ради, який одночасно є і головою її виконавчого комітету. Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем у справі є Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради. Колегія суддів приходить до переконання, що відповідачем у даній справі є виконавчий орган місцевого самоврядування, а тому в силу ч.1 ст.18 КАС України, дана справа за правилами предметної підсудності підлягає розгляду місцевим загальним судам як адміністративним судом.

Колегія суддів зазначає, що предметом позову у даній справі є публічно правова вимога позивача до відповідача викладена у позовній заяві. Вимога адміністративного позову ґрунтується на публічно правових відносинах, які виникають у звязку із здійсненням відповідачем владних управлінських функцій на основі законодавства.

Так, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території (ч. 3 ст.140, ч. 1 ст.144 Конституції України). Акти органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (ч. 10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до ч.1 ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування вирішують, крім передбачених в Конституції України, й інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. Перелік таких питань визначено у Конституції України та Законі України «Про місцеве самоврядування в Україні».

У рішенні Конституціного суду України № 10-рп/2010 від 01.04.2010 року зазначено, що системний аналіз положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (ч.1 ст.10, ст.ст.16, 17, 18, 25, 26 та інших) свідчить, що органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, є суб»єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. За Конституцією і законами України публічно-правові спори в Україні розглядають і вирішують Конституційний Суд України, суди загальної юрисдикції в порядку кримінального та адміністративного судочинства (ст.ст. 13,15 Закону України «Про Конституційний Суд України», ст. 17 КАС України).

Конституційний Суд України прийшов до висновку, що вирішення спорів фізичних та юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності належить до юрисдикції адміністративних судів, крім публічно-правових спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення (ч.2 ст.4, ч.3 ст.17 КАС України).

Аналізуючи зміст оскаржуваного рішення (розпорядження), колегія суддів приходить до висновку, що таке прийнято відповідачем згідно положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Статтею 104 КАС України встановлено, що до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Таким чином, колегія суддів переконана, що судом першої інстанції, при вирішенні питання щодо належності даного спору до юрисдикції адміністративних судів, допущено хибне трактування положень Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 2, п. 1, 7 ч. 1 ст. 3, ст. 17, 104 КАС України, що в свою чергу призвело до невірного висновку про приватноправовий характер спірних правовідносин, а відтак неможливості розгляду даного спору в порядку адміністративного судочинства.

Крім того, колегія суддів вважає, що в даному випадку мова йде про оскарження позивачем рішення виконавчого органу місцевого самоврядування, що випливає з наданих йому владних управлінських функцій, а не про спір повязаний із захистом права власності або користування, а тому його належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, а тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Зважаючи на викладене та керуючись ст. 2, 3, 17, ч.1 ст. 28, ч. 3 ст. 160, ст. ст. 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 199, п. 4 ч. 1 ст. 202, п. 6 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 02 серпня 2010 року про відмову у відкритті провадження у справі № 2а-4757/10 скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, міжвідомчої комісії Личаківського району м. Львова про визнання розпорядження незаконним направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.М. Каралюс

суддя І.Я. Олендер

суддя В.З. Улицький

Повний текст ухвали виготовлено та підписано 24.03.2011 р.