Справа № 810/2847/15
Суддя: Брагіна О.Є.
Дата ухвалення: 2015-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2015 року справа № 810/2847/15

Суддя Київського окружного адміністративного суду Брагіна О.Є.;

при секретарі судового засідання - Сакевич Ж.В.;

за участю:

представника позивачки - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2

до державного реєстратора прав на нерухоме майно управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_3

про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

позивачка звернулась до суду із вимогами до державного реєстратора прав на нерухоме майно управління державної реєстрації ГТУ юстиції у Київській області ОСОБА_3В про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №21845159 від 05.06.2015 р. та зобов?язання ОСОБА_3В провести державну реєстрацію права власності на ? частину житлового будинку по вул. Піщана перша, 80 в м.Білій Церкві Київської області.

Свої вимоги аргументувала тим, що їй безпідставно було відмовлено у проведенні реєстрації ? частини належного їй на праві приватної власності об?єкту нерухомого майна, оскільки наявність зареєстрованого обтяження щодо нерухомого майна не є перешкодою для державної реєстрації права на нерухоме майно, що виникло внаслідок вчинення нотаріальний дії під час якої право підлягало державній реєстрації.

У судове засідання відповідачка не з?явилась, про дату та місце проведення судового розгляду була повідомлена належним чином, заяв чи клопотань про розгляд справи за її відсутності не надала.

Представник позивачки у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримала з підстав, викладених у її мотивувальній частині.

Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши наявні у справі докази та матеріали, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення заявлених позовних вимог, з огляду на таке:

згідно договору дарування від 08.12.2012 р. позивачка одержала у власність ? частину житлового будинку №80 по вул. Піщана перша в Білій Церкві Київської області. Як слідує із договору він був посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_4

Одночасно із вчиненням нотаріальної дії посвідченням договору, реєстрація права власності нотаріусом проведена не була, з невідомих для позивачки причин.

При цьому нотаріусом було зазначено, що цей договір підлягає реєстрації у КП Київської обласної ради БТІ «Бюро технічної інвентаризації».

Тобто, в порушення положень ч.9 ст.15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції 08.08.2012 р. нотаріус реєстрацію договору не здійснив.

В подальшому, 29.05.2015 р., ОСОБА_2 до управління державної реєстрації ГТУ юстиції у Київській області була подана заява про здійснення державної реєстрації ? частини будинку №80 по вул. Піщана перша в м.Білій Церкві на підставі договору дарування.

05.06.2015 р., відповідачкою було прийняте рішення №21845159 від 05.06.2015 р. про відмову у проведенні реєстраційних дій на підставі п.5 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», з огляду на те, що мало місце обтяження на спірний будинок у вигляді арешту за попереднім власником.

Надаючи правової оцінки відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке:

Цивільним кодексом України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Поняття правочину визначено ЦКУ.

Діюче цивільне законодавство в залежності від того, чи випливає дія, спрямована на набуття, зміну чи припинення цивільних правовідносин, від одного, двох чи більш осіб, підрозділяє правочини на односторонні, двосторонні чи багатосторонні (договори).

Воля учасників правочинів, що відображає намір здійснити правочин, повинна одержати визначене закріплення. Це необхідно для того, щоб зміст правочину став відомий її учасникам, умови правочину були чітко зафіксовані і можна було без ускладнень вирішувати спори сторін, якщо такі виникнуть у майбутньому.

Форма договору це спосіб, за допомогою якого виражається воля сторін при здійсненні договору.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Аналізуючи положення Цивільного кодексу України можна дійти висновку, що правочини щодо відчуження обєктів нерухомого майна підлягають нотаріальному посвідченню.

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) чинне законодавство відносить земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Особливість режиму нерухомого майна визначається тим, що права на нього та правочини щодо нього підлягають державній реєстрації. При цьому, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Державна реєстрація правочинів проводиться нотаріусами відповідно до Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 № 671.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення та державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Важливість визначення моменту переходу права власності на нерухомі речі визначена тим, що саме з цим моментом повязаний перехід до набувача відповідного обєкта правомочностей, що складають зміст субєктивного права власності, права володіння, права користування та права розпорядження. У звязку з цим, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення теж підлягають державній реєстрації.

Реєстрацію обєктів нерухомості здійснювало бюро технічної інвентаризації відповідно до Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 18.02.2004 за № 157/6445 (із змінами та доповненнями).

Як вже зазначалося, власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому нерухомим майном, тобто власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону, серед іншого, укладати договори відчуження цього майна, а саме, договори купівлі-продажу, міни, дарування, пожертви, ренти, довічного утримання (догляду) тощо.

Чинне законодавство передбачає наступні загальні вимоги до порядку укладення договорів відчуження нерухомого майна: договори відчуження нерухомого майна посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується, так звані правовстановлюючи документи; посвідчення договорів відчуження нерухомого майна провадиться за місцем розташування цього майна або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину.

Право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких правовстановлюючих документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, лізингу; спадковим договором; свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів; свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності на обєкти нерухомого майна; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майні подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права на утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права на аліменти для дитини у звязку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, за наявності відмітки на ньому про реєстрацію відповідних прав тощо. Право власності на земельну ділянку фізичних та юридичних осіб, а також право державної та комунальної власності підтверджуються державним актом. Крім правовстановлюючого документа на житловий будинок, садибу та інше нерухоме майно (за винятком земельної ділянки), якщо воно підлягає реєстрації, нотаріус вимагає документи витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно, а в сільській місцевості, де інвентаризація не проведена, - довідку відповідного органу місцевого самоврядування з викладенням характеристики відчужуваного нерухомого майна.

Враховуючи наведене та аналізуючи положення статей 657 (договір купівлі-продажу), 715 (договір міни), 719, 722 (договір дарування), 729 (договір пожертви), 732 (договір ренти), 748 (договір довічного утримання) Цивільного кодексу України, суд приходить до висновку, що право власності на нерухоме майно за договорами дарування та пожертви виникає у набувача з моменту нотаріального посвідчення цих договорів та отримання дарунка чи пожертви та підлягало державній реєстрації в момент такого посвідчення

Право власності на нерухоме майно за договорами купівлі-продажу, міни, ренти та довічного утримання виникає у набувача з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації цих договорів.

Підставою для проведення державної реєстрації прав є документи, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, подані органу державної реєстрації прав, нотаріусу як спеціальному субєкту, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, разом із заявою (стаття 19 Закону).

Згідно ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 №1952-IV (далі Закон №1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно-єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Відповідно до ст. 3 п. п. 1, 2, 3 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

За приписами ч. 1 ст. 19 Закону України № 1952-IV державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Згідно з п. 15 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 №868 (далі - Порядку) під час розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо:1) обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках);2) повноважень заявника;3) відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; 4) наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону; 5) наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Пунктом 28 Порядку встановлено, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом № 1952-IV.

При цьому в п.5 ч.1 ст. 24 Закону № 1952-IV зазначено, що у державній реєстрації прав та обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав, пов?язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених ч.9 статті 15 Закону.

Ч.9 ст.15 Закону № 1952-IV передбачено, що державна реєстрація прав та їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (відмови в ній ) проводиться одночасно з вчиненням такої дії.

Тобто, у даному випадку правове становище позивачки підпадає під виключення, яке передбачене ч.9 ст.15 Закону № 1952-IV, оскільки державна реєстрація права власності на належну їй частину будинку вчинена в результаті нотаріальної дії (відмови в ній), тому суд цілком погоджується з її твердженням частині того, що, виходячи із змісту п.5 ч.1 ст.24 Закону України № 1952-IV, державний реєстратор була зобов?язана зареєструвати право власності на ? частину житлового будинку, належного ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, оскільки наявність зареєстрованого обтяження (арешту мана за попереднім власником) не є перешкодою для державної реєстрації права на нерухоме майно, що виникло внаслідок вчинення нотаріальної дії під час якої підлягало державній реєстрації.

У зв?язку з викладеним, суд вважає за необхідне вимоги позивачки в частині скасування спірного рішення та зобов? язання ОСОБА_3В провести державну реєстрацію права власності на ? частину житлового будинку по вул. Піщана перша, 80 в м.Білій Церкві Київської області задовольнити.

Одночасно суд не знаходить підстав для задоволення вимог в частині визнання рішення протиправним, оскільки фактом скасування неправомірного рішення права позивачки суд вважає відновленими та захищеними.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Скасувати рішення відповідача від 05.06.2015 р. №21845159.

Зобовязати державного реєстратора прав на нерухоме майно управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_3 провести державну реєстрацію права власності на 1/2 частину житлового будинку по вул. Піщана перша, 80 в м.Білій Церкві Київської області відповідно до вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майна та їх обтяжень".

У задоволенні решти позовних вимог,-відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Брагіна О.Є.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 28 серпня 2015 р.