Справа № 10447/10/1570
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2011-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2011 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

судді Катаєвої Е.В.,

судді Харченко Ю.В.,

при секретарі судового засідання: Мануліковій О.О.,

за участю сторін:

від позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2,

перекладач ОСОБА_3, за паспортом та дипломом

від відповідача представник не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державного комітету України у справах національностей та релігії про визнання рішення відповідача №248-10 від 02.08.2010 року про відмову у наданні позивачу статусу біженця в Україні не чинним з моменту його прийняття та зобовязати його надати позивачу такий статус,-

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державного комітету України у справах національностей та релігії про визнання рішення відповідача №248-10 від 02.08.2010року про відмову у наданні позивачу статусу біженця в Україні не чинним з моменту його прийняття та зобовязати його надати позивачу такий статус.

Позовні вимоги мотивовані тим, що внаслідок побоювання позивачем стати жертвою переслідувань, 18.02.2010 року він звернувся до відповідача із заявою про надання йому статусу біженця, на яку 24.09.2010 року отримав рішення № 248-10 від 02.08.2010 року про відмову у наданні статусу біженця. Позивач не згоден з прийнятим рішенням, вважає, що при його прийнятті відповідачем не було враховано, що саме обґрунтоване побоювання позивача стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із субєктивної та обєктивної сторін. Субєктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуаціях, що склалася навколо неї. Під впливом цієї субєктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Позивач повідомив, що він є громадянином ОСОБА_4, але не може та не бажає користуватися захистом цієї країни внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань по причині належності до певної соціальної групи. ОСОБА_1 переслідувань представників окремих соціальних груп у ОСОБА_4 підтверджуються висновками міжнародних організацій. На думу позивача, відмовляючи йому у наданні статусу біженця відповідачем не було враховано положення п.6 ч.9 Постанови №1 Пленуму ВАСУ, а саме: ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті обєктивного рішення щодо статусу біженця, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою. Окрім того, при прийнятті рішення відповідачем не було вивчено інформації по країні походження, яка обґрунтовує обєктивність побоювань позивача стати жертвою за ознакою належності до певної соціальної групи, а саме: до неповнолітніх осіб, відносно яких відбувалося вербування.

Позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача до судового засідання не зявився, був повідомлений про день, час та місце судового засідання належним чином та своєчасно, про причини неявки суд не повідомив. Суд визнав його неявку до суду неповажною та вважав за можливе розглянути справу за його відсутністю.

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, суд встановив, що ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином ОСОБА_4, за національністю пуштун, за віросповіданням мусульманин суніт, є уродженцем ОСОБА_4, пр. Кандагар, м. Кандагар, неодружений, має девять класів освіти, навчався в ліцеї «Алі Фердасі»з 2000 року по 2009 рік, не військовозобовязаний, на батьківщині заявника залишились проживати батьки, сестра та брат. До України позивач потрапив нелегально, а саме: 10.01.2010 року автобусом з Мазарі-Шаріф позивач виїхав м. Айратан. Звідти перейшов до Узбекистану, проходив через АПП без документів. Далі автобусом протягом доби їхав до Казахстану (м. Алма-Ата) де протягом десяти діб знаходився. Проживав на квартирі посередника, а 23.01.2010 року легковим автомобілем з м. Алми-Ата на протязі двох діб прямував до кордону Російської Федерації, де заночував, а зранку протягом тридцяти хвилин пішки перейшли кордони митниці де його чекав автомобіль, на якому 26.01.2010 року він був привезений до Москви. З Москви до границі з Україною позивач був доставлений мікроавтобусом, після чого приблизно 2,5 години йшов пішки через кордон, потім автомобілем 3-4 години їхав по території України після чого його знову пересадили на мікроавтобус вже, яким 10.02.2010 року позивач потрапив до Одеси. Зараз проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, працює на промисловому ринку «7-й км».

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами особової справи заявника.

18.02.2010 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_5 із заявою про надання йому статусу біженця, обґрунтувавши причини виїзду з країни тим, що він є громадянином ОСОБА_4, але не може та не бажає користуватися захистом цієї країни внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, оскільки у місці проживання його сімї (м. Кандагар) представники Талібану та місцевих банд угрупувань забороняли неповнолітнім дітям відвідувати загальноосвітні школи (вони мали право відвідувати лише релігійну школу Мадресе та вивчати лише закони Шаріату). Через це, брат позивача був взятий у полон, про що батьки довідалися з анонімної листівки, в якій від батьків вимагали сплатити викуп за його визволення. У звязку з відсутністю у батьків можливості сплатити заявлену суму викупу брат позивача був вбитий. Побоюючись погроз фізичної розправи над старшим сином ОСОБА_1 ОСОБА_2, його батьки організували для нього нелегальний виїзд з країни у пошуках притулку, що стало підставою звернення позивача до відповідача із заявою про надання статусу біженця в Україні.

19.02.2010 року начальником ОСОБА_5 був прийнятий наказ №12 у відповідності до п.1 ст.9 ЗУ „Про біженців, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, про дозвіл у прийнятті заяви про надання статусу біженця громадянину ОСОБА_4 ОСОБА_1 ОСОБА_2.

16.03.2010 року начальником ОСОБА_5 у відповідності до абзацу 3 статті 12 Закону України «Про біженців»прийняте рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину ОСОБА_4 ОСОБА_1 ОСОБА_2.

14.05.2010 року начальником управління у відповідності до п.1 ст.13 ЗУ „Про біженців прийняте рішення про продовження розгляду документів ОСОБА_1 ОСОБА_2 для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

24.05.2010 року за результатами розгляду особової справи заявника ОСОБА_5 дійшло до висновку, що громадянин ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до міграційної служби з метою легалізувати, хоча б тимчасово, своє перебування на території України, та під критерії визначення «біженця»у відповідності до статті 1 Закону України «Про біженців»не підпадає.

Вказане рішення ОСОБА_5 обґрунтувало тим, що згідно даними наданими позивачем під час співбесіди та анкетування відповідач прийшов до висновку, що найвірогідніша причина прибуття іноземця до України це пошук кращого місця для проживання та працевлаштування, оскільки порівняльний аналіз даних наданих іноземцем під час анкетування та співбесіди дає підстави вважати, що у іноземця були відсутні обставини, на які він посилається, що спричинили його виїзд з країни, оскільки під час подання заяви про надання статусу біженця іноземець повідомив, що з його родини вимагали 20 тисяч доларів викупу за викраденого брата, але під час співбесіди він надає інші данні стосовно суми викупу приблизно 5 тисяч доларів. Ніяких фактів погроз, переслідувань на свою адресу заявник не наводить, по друге на співбесіді заявник не може вказати дату викрадення брата, та підкидання сімї листа з погрозами, хоча під час анкетування він повідомив про це і вказував дати, по трете під час подання заяви іноземець повідомив, що їм підкидали одну листівку з погрозами, а під час співбесіди він зазначав, що їх було дві, також позивач повідомляє іншу інформацію щодо строків підкидання листа з погрозами. Під час анкетування він зазначає, що це трапилось через тиждень після зірваного обміну з талібами, а під час співбесіди він надає інший термін дві доби. ОСОБА_1 ОСОБА_2 зазначає, що родина не мала проблем та загроз після його відїзду. Крім того, під час подорожі до України іноземець перебував у Узбекистані, Казахстані, та Росії, однак не звертався до цих країн за відповідним статусом. За словами іноземця він прибув до України, через те, що за його словами, тут краще живеться та багато афганців.

Рішенням Комітету №248-10 від 02.08.2010 року з посиланням на статті 1, абзац 5 статті 10 Закону України «Про біженців»висновок ОСОБА_5 підтримано, у наданні статусу біженця в Україні громадянину ОСОБА_4 ОСОБА_1 ОСОБА_2, відмовлено.

24.09.2010 року позивач отримав повідомлення №1248 від 02.09.2010 року про відмову у наданні статусу біженця.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України „Про біженців від 21.06.2001 року № 2557-ІІІ, відповідно до статті 1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи із змісту частини п'ятої статті 14 Закону України "Про біженців" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про надання статусу біженця або про відмову у наданні статусу біженця на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця.

При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. ОСОБА_1 обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд не приймає до уваги посилання позивача як на підставу задоволення позову на обставини, які він виклав у позовній заяві та поясненнях у суді, оскільки заявник до рядів політичних партій не входить, погрози, повязані з расою, національністю та релігійною належністю на його адресу не висловлювались. А тому, на думку суду, зазначені ним обставини не підтверджують обґрунтованості його побоювань стати жертвою переслідувань.

При таких обставинах, суд вважає, що заява, яку подав ОСОБА_1 ОСОБА_2 до органів міграції є логічно непослідовною, неправдоподібною та не викликає довіри, а дійсною причиною звернення до відповідача із заявою є спроба легалізувати своє перебування на Україні.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд прийшов до висновку, що при розгляді заяви ОСОБА_1 ОСОБА_2 про надання йому статусу біженця в Україні відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття статусу біженця. При цьому, ОСОБА_5 діяло в межах Закону України "Про біженців", прийняло рішення відповідно до повноважень, визначених статтями 6, 7 цього Закону та інших його норм, які передбачають виконання зазначеними органами своїх повноважень, з якою це повноваження надано та з дотриманням процедури прийняття рішень, встановленої Законом, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Враховуючи відсутність документально підтверджених судових витрат відповідача, повязаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, керуючись ст. 94 КАС України, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

На підставі викладеного, відповідно до положень Закону України „Про біженців від 21.06.2001 року № 2557-ІІІ та керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 11, 72, 86, 159-163, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державного комітету України у справах національностей та релігії про визнання рішення відповідача №248-10 від 02.08.2010року про відмову у наданні позивачу статусу біженця в Україні не чинним з моменту його прийняття та зобовязати його надати позивачу такий статус відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції в порядку та строки, передбачені ст. 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки, передбачені ст. 254 КАС України.

Повний текст постанови складений та підписаний 25 листопада 2011 року.

Головуючий суддя /підпис/ ОСОБА_6

Суддя /підпис/ ОСОБА_7

Суддя /підпис/ ОСОБА_8

Суддя: /підпис/

З оригіналом згідно:

Суддя Л.Р. Юхтенко