Справа № 826/2707/15
Суддя: Старова Н.Е.
Дата ухвалення: 2015-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/2707/15 Головуючий у 1-й інстанції: Мазур А.С. Суддя-доповідач: Старова Н.Е.
У Х В А Л А

Іменем України

02 вересня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Старової Н.Е.,

суддів: Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва у справі за адміністративним позовом громадянина Сирії ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Сирії ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві, про визнання неправомірним та скасування рішення від 19.12.2014 №708-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.07.2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, відповідачем було подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати спірне рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Справа розглянута відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що позивач є громадянином Сирії, народився ІНФОРМАЦІЯ_1.

До України позивач прибув легально у 2008 році, коли Сирійська Арабська Республіка була мирною країною. 04.02.2011 року між позивачем укладено шлюб з громадянкою України.

Зважаючи на триваючий військовий конфлікт у країні походження та неможливість повернення на її територію, у 2014 році позивач подав заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві.

12.02.2015 року позивачу вручено повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №15 від 12.01.2015 року. Вказана відмова ґрунтувалася на оскаржуваному рішенні Державної міграційної служби України від 19.12.2014 №708-14.

Як видно з матеріалів справи та є загальновідомим фактом у березні 2011 року на території Сирії почалися заворушення, які в 2012 році набули характеру повномасштабної громадянської війни, що супроводжується масовими порушеннями прав людини.

Обґрунтовуючи свою позицію, під час співбесіди позивач вказав, що спочатку виїхав в Україну до свого дядька, мав візу на 3 місяці, яка згодом була продовжена на півроку. В Сирію повертатися не бажає, оскільки там триває війна, будинок його підірвали, наразі рідне місто Хомс контролює армія, більша половина міста зруйнована.

Крім того, громадянин Сирії ОСОБА_1 вказує, що не відслужив строкову службу в армії та є військовозобов'язаним, йому приходили декілька разів повістки в армію, але він відстрочував службу, так як не хоче нікого вбивати, а разі повернення до Сирії за ухиляння від служби його посадять до в'язниці.

Імперативними приписами ч.1 ст.8 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст.9 КАС України, якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженцем є особа, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Приписами п.13 цієї статті передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

На час прийняття міграційною службою оскаржуваного рішення щодо відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, офіційною позицією УВКБ ООН від грудня 2012 року в зв'язку з проведенням постійних бойових дій у Сирії з березня 2011 року, які продовжуються і по теперішній час, закликано держави-члени ООН приймати громадян Сирії та інших осіб, що залишають країну в пошуках безпеки та захисту. Міжнародний Комітет Червоного Хреста вважає конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру. В результаті напруженої ситуації, яка склалася в Сирії, УВКБ ООН вважає, що більшість її громадян, які звертаються за міжнародним захистом, відповідають критеріям поняття "біженець" за Конвенцією про статус біженців 1951р., інші мають право на додатковий захист (http://unhcr.org.ua/).

Відтак, офіційним міжнародним документом підтверджено обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Сирії, ситуація в якій змінилась за час перебування останнього в Україні.

Згідно ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка ратифікована Україною Законом від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, передбачено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства (8319/07 та 11449/07, рішення від 28.06.2011р.) суд зазначив, що повернення особи у ситуацію громадської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі Аль-Хусін проти Боснії та Герцоговини (3727/08 рішення від 07.02.2012р.) суд визнає, що повернення особи в Сирію, враховуючи ситуацію з правами людини і те, що ситуація в країні погіршується з початку політичного протесту і громадських заворушень в березні 2011р., призведе до порушення ст. 3 Конвенції.

Колегія суддів вказує, що відповідач не дослідив належним чином, який рівень небезпеки існував станом на час прийняття рішення стосовно позивача, та не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця в анкеті особи, яка звернулася про надання статусу біженця, та протоколах співбесід, а також не здійснив дій у межах своїх повноважень щодо перевірки фактів, викладених позивачем.

Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України №3 від 16.03.2012 року передбачено, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на ті обставини, що обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Слід врахувати, що "обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування" є лише припущенням, яке має об'єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Згідно змісту оскаржуваного рішення підставою для його прийняття був абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», - як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

На думку колегії суддів, відповідачем не повною мірою досліджено питання щодо наявності чи відсутності обставин, передбачених п.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону.

Оскільки підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження особи) можуть отримуватись від особи, яка шукає статус біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження та її звичаї.

Відповідач не дослідив належним чином, який рівень небезпеки існував на час прийняття рішення щодо позивача, та не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену ним в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в анкеті особи, яка звернулася про надання такого статусу, та протоколах співбесід.

Матеріали особової справи, а також матеріали, надані суду, свідчать про те, що відповідачем не надано належної оцінки доводам позивача про наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Тому, висновок відповідача є передчасним і прийнятим без урахування всіх обставин справи, з чим погоджуються суд першої та апеляційної інстанцій.

Апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені статтями 202-204 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що норми міжнародного права передбачають надання особі міжнародного захисту, а саме надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, враховуючи військову та політичну ситуацію в Сирії на даний час, з урахуванням того, що на момент розгляду справи відповідачем належним чином обґрунтовано можливість заподіяння шкоди в разі повернення в країну свого походження.

Відповідно, позовні вимоги є обґрунтованими та правомірно частково задоволені судом першої інстанції.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач як суб'єкт владних повноважень, всупереч вимог ч.2 ст.71 КАС України не надав до суду належних доказів правомірності своїх дій, та не обґрунтував свою правову позицію у встановленому порядку.

Судова колегія апеляційної інстанції не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, та вважає, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, яким надана правильна правова оцінка на підставі законодавства, яке врегульовує спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені у постанові від 06.07.2015 року, та не можуть бути підставою для її скасування.

За таких обставин, у відповідності до ст.200 КАС України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 186, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.07.2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили згідно ст.254 КАС України, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, визначені ст.212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Старова Н.Е.

Судді: Мєзєнцев Є.І.

Файдюк В.В.