Справа № 2а-7966/10/1470
Суддя: Зіньковський О. А.
Дата ухвалення: 2010-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв.

22.12.2010 р. 10:45 Справа № 2а-7966/10/1470

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Зіньковського О. А., секретар судового засідання Васильєва А.Ю., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Штрассе", вул. Ч.Майовщиків 14, м.Миколаїв, 54058;
до ДПІ у Заводському районі м.Миколаєва, вул. Г.Петрової, 2-А, м.Миколаїв, 54029;
провизнання неправомірними дій, скасування податкового повідомлення-рішення від 03.11.10р. №/0;

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність №264 від 23.09.08р.);

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність №1452 від 28.05.10р.);

Товариством з обмеженою відповідальністю "Штрассе" предявлено позов до ДПІ у Заводському районі м.Миколаєва з вимогами визнати неправомірними дії по призначенню та проведенню невиїзної документальної перевірки за актом від 20.10.10р. №3612/231-00/13842522, визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ДПІ у Заводському районі м.Миколаєва №/0 від 03.11.10р.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав зазначених у позові (а.с.3-7).

Відповідач позовні вимоги не визнав, зазначив, що податкове повідомлення-рішення ДПІ у Заводському районі м.Миколаєва №/0 від 03.11.10р. прийнято у відповідності до чинного законодавства, перевірка позивача за актом від 20.10.10р. №3612/231-00/13842522 проведена в порядку та у спосіб передбачений чинним законодавством.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи суд, -

встановив:

Відділом податкового контролю та аналітичної роботи управління податкового контролю юридичних осіб ДПІ у Заводському районі м.Миколаєва було проведено документальну невиїзну перевірку ТОВ „Штрассе" щодо підтвердження відомостей, отриманих від особи, яка мала правові відносини з платниками податків приватним підприємством "С.А.С." за листопад-грудень 2009 року, за результатами якої було складено відповідний акт від 20.10.10р. №3612/231-00/13842522 (а.с.9-17).

03.11.2010 року, на підставі акту перевірки від 20.10.10р. №3612/231-00/13842522, ДПІ у Заводському районі м.Миколаєва було прийнято податкове повідомлення-рішення №/0 (а.с.8), яким було визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість у загальній сумі 5100грн., з яких 3400грн. - сума основного зобов'язання та 1700грн. - сума штрафних санкцій.

Перевіркою було встановлено, що ТОВ "Штрассе", на думку відповідача, порушено:

- п.п.7.4.1 п.7.4, пп.7.7.1 п.7.7 ст.7 Закону України від 03.04.97 №168/97-ВР "Про податок на додану вартість", в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 3400,00грн., у т.ч. за листопад на суму 1700,00грн. та за грудень на суму 1700,00грн.

Відповідач дійшов висновку про відсутність реальних поставок товарів позивачу приватним підприємством "С.А.С" у листопаді, грудні 2009 року, що свідчить, на думку відповідача, про укладення сторонами угод без мети настання реальних господарських наслідків. Таким чином, відповідач дійшов висновку, що договори між ПП "С.А.С" та підприємствами-покупцями відповідно до п.п.1, 2 ст.215, п.п.1, 5 ст.203 Цивільного кодексу України є нікчемними, і в силу ст.216 Цивільного Кодексу України не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з їх недійсністю (а.с.27).

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з наступних підстав.

Згідно з приписами пп.7.4.1. п.7.4. ст.7 Закону "Про податок на додану вартість" податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг) та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням товарів з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податків. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також: від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Судом встановлено, що позивач відніс до податкового кредиту суму ПДВ, сплачену у ціні придбання товару за ставкою, встановленою законом.

Відповідачем було прийнято оспорюване рішення у зв'язку з наявністю правовідносин з іншим суб'єктом господарювання, а саме з ПП С.А.С. З податкового кредиту відповідачем було безпідставно виключено суми податку на додану вартість, що сплачені йому у ціні придбання товарів.

В судовому засіданні також було встановлено, що розбіжностей між податковим обліком продавця товару - ПП С.А.С. та покупця - ТОВ Штрассе, актом перевірки не встановлено. У розділі 3 акту перевірки (а.с.12-13) зазначено, що згідно з інформацією системи автоматизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів задекларовані одні й ті ж самі дані двома контрагентами: ТОВ Штрассе задекларовано податковий кредит у сумі 1700грн. у листопаді та 1700грн. - у грудні 2009року, а ПП С.А.С. також задекларовані ті ж самі суми від операцій з купівлі-продажу, проведених з ТОВ Штрассе.

Таким чином, єдиною підставою для прийняття повідомлення-рішення стали дані про відсутність ПП С.А.С. за юридичною адресою.

У зв'язку з цим, суд також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 10 Закону України Про податок на додану вартість та статей 1 і 4 Закону України Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку.

При цьому такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів.

Виходячи з наведеного, можливі порушення, допущені одним платником податків у відображенні в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом не впливають на права та обов'язки іншого платника податків.

В той же час, судом встановлено, що господарські правовідносини позивача та третьої особи (ПП «С.А.С.») є реальними, товарними, направленими на досягнення економічного ефекту та на отримання прибутку. Правочини не мають ознак нікчемності або фіктивності, не суперечать інтересам держави, оскільки були укладені та реалізовані в рамках законної господарської діяльності суб'єктів господарювання. На підтвердження зазначеного позивачем надано відповідні документи: рахунок фактура №СФ-0000116 від 16.11.09р. на постачання 2т дизпалива (а.с.20);

- платіжне доручення №456 про сплату зазначеного товару (а.с.21);

- видаткова накладна від 10.11.09р. (а.с.22);

- податкова накладна від 10.11.09р. (а.с.23);

- свідоцтво про реєстрацію власного транспортного засобу позивача (а.с.37);

- подорожні листи на транспортування дизельного пального (а.с.38-39).

Таким чином, оспорювані правочини між позивачем та третьою особою щодо придбання та поставки товарів не є нікчемними по закону, як помилково стверджує відповідач.

Аналогічна правова позиція висловлена в ОСОБА_3 адміністративного суду України «Про проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби №1112/11/13-10»від 20.07.2010р. Зазначений лист було підготовлено на підставі аналізу вивчення та узагальнення причин скасування Верховним Судом України судових рішень Вищого адміністративного суду України, переглянутих за винятковими обставинами у 2009 році.

Податкова вигода може бути визнана необґрунтованою, зокрема, коли для цілей оподаткування операції враховані на підставі удаваних правочинів (наприклад, у випадках невідповідності дійсному економічному змісту або не обумовленості розумними економічними або іншими причинами (цілями ділового характеру). Про безпідставність вимоги щодо бюджетного відшкодування податку на додану вартість можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу (наприклад, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності). Відсутність платника податків за місцем реєстрації не є підставою для зменшення суми бюджетного відшкодування, задекларованої платником податків.

В той же час судом встановлено (доказів про інше суду не надано) що у позивача була відсутня як головна мета одержання доходу винятково або переважно за рахунок податкової вигоди. Навпаки, було встановлено намір здійснювати реальну підприємницьку діяльність.

В судовому засіданні було також встановлено, що відповідач взагалі не досліджував під час перевірки реальність та товарність операцій позивача, документів на підтвердження товарності операцій від позивача не вимагав та не досліджував. Доказів відсутності податкових накладних або доказів відсутності факту оплати вартості товарів відповідачем суду не надано.

Суд також дійшов висновку, що дії позивача як платника податку свідчать про його добросовісність, а вчинені ним господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту.

Проаналізувавши зміст складеного відповідачем акту суд встановив, що висновки про нікчемність операцій (правочинів) позивача та його контрагента є необґрунтованим, оскільки відповідачем не наведено жодної підстави та не надано належних доказів вважати укладені позивачем угоди нікчемними правочинами. Висновки відповідачем зроблені без дослідження первинних документів та самих оспорюваних правочинів. Посилання відповідача на частини 1, 5 ст.203, ст.215, частину 1 ст.216 ЦКУ є безпідставним, так як зазначені норми можуть використовуватися лише при визнанні правочинів недійсними у судовому порядку.

Доводи відповідача, що зазначені угоди укладені з метою ухилення від оподаткування, штучного створення умов для ухилення від відповідальності за несплату податків, в тому числі і при виконанні спірних господарських зобов'язань, суд визнає такими, що не знайшли свого підтвердження за матеріалами справи.

В адміністративних справах субєкт владних повноважень повинен надати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. Відповідач, доказів наявності певних обставин, які свідчать про те, що позивач порушив вимоги чинного законодавства, укладаючи спірні правочини, завідомо діяв з умислом, спрямованим на досягнення такої мети, що суперечить інтересам держави та суспільства, не надав (ч.4 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України).

Щодо визнання неправомірними дій відповідача по призначенню та проведенню невиїзної документальної перевірки за актом від 20.10.10р. №3612/231-00/13842522 суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 11 Закону України "Про державну податкову службу в Україні" органи державної податкової служби у випадках, в межах компетенції та у порядку, встановлених законами України, мають право здійснювати документальні невиїзні перевірки (на підставі поданих податкових декларацій, звітів та інших документів, пов'язаних з нарахуванням і сплатою податків та зборів (обов'язкових платежів) незалежно від способу їх подачі), а також планові та позапланові виїзні перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування і сплати податків та зборів (обов'язкових платежів), додержання валютного законодавства юридичними особами, їх філіями, відділеннями, іншими відокремленими підрозділами, що не мають статусу юридичної особи, а також фізичними особами, які мають статус суб'єктів підприємницької діяльності чи не мають такого статусу, на яких згідно із законами України покладено обов'язок утримувати та/або сплачувати податки і збори (обов'язкові платежі).

Таким чином, вимога щодо визнання неправомірними дій по призначенню та проведенню невиїзної документальної перевірки за актом від 20.10.10р. №3612/231-00/13842522 є необґрунтованою.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суд також бере до уваги що, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони у відповідності до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на зазначену норму під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди, незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, перевіряють їх відповідність усім зазначеним вимогам статті 2 КАС України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.ст.70 та 71 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 2 статті 71 КАС України зазначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач не довів суду законність, обґрунтованість та пропорційність прийнятого оскаржуваного рішення.

Відповідно до частини другої статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні проголошені вступна та резолютивна частини постанови.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 11, 158, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ДПІ у Заводському районі №/0 від 03.11.10р.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Присудити за рахунок Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Штрассе" суму сплаченого судового збору в розмірі 1грн. 70коп.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 КАС України.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого КАС України, якщо таку заяву не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанову може бути оскаржено в порядку передбаченому статтями 185, 186 КАС України.

Апеляційна скарга подається до Одеського адміністративного апеляційного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі проголошення у судому засіданні вступної та резолютивної частини постанови, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.А. Зіньковський

постанова складена у повному обсязі

24.12.2010р.