Справа № 825/2609/15-а
Суддя: Лобан Д.В.
Дата ухвалення: 2015-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2015 року м. Чернігів Справа № 825/2609/15-а

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лобана Д.В.,

при секретарі Новик Н.С.,

за участю представників сторін

від позивача ОСОБА_1,

від третьої особи Зубенко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Чернігівської області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - територіальне управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області про зобов'язання провести перерахунок заробітної плати та її виплату,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом про зобов'язання Господарського суду Чернігівської області здійснити перерахунок заробітної плати за період з 26.10.2014 по 27.03.2015 відповідно до статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та за період з 28.03.2015 по день прийняття судового рішення відповідно до статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виплатити її в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок та інших виплат, які нараховуються незалежно від розміру посадового окладу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що підпунктом 59 пункту 5 розділу XII Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року, який набрав чинності з дня, наступного за днем його опублікування, тобто з 26 жовтня 2014 року, частину 1 статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», доповнено абзацом другим такого змісту: «При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців», норми якої, з набранням чинності 28 березня 2015 року Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», викладено в новій редакції, а саме частина 1 статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» кореспондується у ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» того ж змісту, однак, всупереч вищезазначених норм, протиправно не виплачується.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив, про час розгляду справи повідомлений згідно ч. 8 ст. 35 КАС України, у відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України заперечень суду не надав.

Представник третьої особи заперечувала щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що ТУ ДСА України у Чернігівській області здійснює оплату праці працівникам апаратів судів, які є державними службовцями, на підставі Закону України «Про державну службу» та Постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов праці оплати працівників апаратів органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 09.03.2006 № 268. Крім того зазначає, що ТУ ДСА України у Чернігівській області може здійснювати виплати лише в межах затвердженого фонду оплати праці.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працює у Господарському суді Чернігівської області на посаді помічника судді та отримує посадовий оклад за займаною посадою в період з жовтня 2014 року по липень 2015 року у розмірі 1218,00 грн, що підтверджується копією довідки Господарського суду Чернігівської області від 03.08.2015 № 06-23/1347/15 (а. с. 9).

26 жовтня 2014 року внесено зміни до частини 1 статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яку доповнено абзацом другим, в якому зазначено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

28 березня 2015 року набрав чинності Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд», яким Закон України «Про судоустрій і статус суддів» викладено в новій редакції. Згідно з ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», розмір заробітної плати працівників апаратів судів, Державної судової адміністрації України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому, розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Відповідно до п. 13 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом, необхідно привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Проте, 28 червня 2015 року тримісячний строк сплив, відповідні зміни Кабінетом Міністрів України не внесені, а заробітна плата позивачу не тільки не сплачується, а й не нараховується у відповідності до ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (стара редакція, чинна на момент виникнення спірних правовідносин) та ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (нова редакція).

Статтею 68 Конституції України встановлено, що кожен повинен неухильно додержуватися Конституції України та законів України.

Згідно ч. 2 ст. 33 Закону України «Про державну службу» заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Додатком № 57 до Постанови Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» доплата за дванадцятий ранг державного службовця установлена у розмірі 60 грн.

Відповідно до ч. 5 ст. 33 Закону України «Про державну службу» надбавка за вислугу років виплачується державним службовцям щомісячно у відсотках до посадового окладу з урахуванням доплати за ранг і залежно від стажу державної служби у таких розмірах: понад 3 роки - 10, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків.

Доводи третьої особи, що суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним Кодексом України, а тому, територіальне управління Державної судової адміністрації може здійснювати виплати лише в межах затвердженого фонду оплати праці не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

Конституція України у статті 92 визначила сфери, зокрема бюджетну, які мають врегульовуватися виключно законом. Закон про Держбюджет є основним фінансовим документом держави. Через своє спеціальне призначення цей закон не повинен регулювати відносини в інших сферах суспільного життя.

Конституція України не надає закону про Держбюджет вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Таким чином, Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005 дійшов висновку, що законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об'єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина.

По-перше, матеріальне, побутове забезпечення та соціальний захист працівників судової системи визначається Законом України «Про судоустрій і статус суддів» (ст. 144 цього Закону), який є спеціальним нормативно-правовим актом щодо, зокрема, працівників апаратів судів.

Абзац 1 частини 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» викладений бланкетним способом, тобто у ньому викладено припис, в якому є відсилання до іншого нормативно-правого акта, а саме Закону України «Про державну службу», який є загальним нормативно-правовим актом щодо всіх державних службовців, як органів законодавчої і виконавчої влади, так і органів судової влади.

По-друге, частиною 7 ст. 33 Закону України «Про державну службу» встановлено, що умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, оскільки Закон України «Про судоустрій і статус суддів» та Закон України «Про державну службу» чітко не врегульовують питання щодо структури та умов оплати праці працівників апаратів судів, дані питання врегульовуються постановою Кабінету Міністрів України № 268 від 9 березня 2006 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів».

У додатку 47 до вищезазначеної постанови Кабінету Міністрів України (у редакції постанови КМ України № 700 від 12 травня 2007 року) зазначена затверджена схема посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих загальних судів.

Таким чином, до набрання чинності підпунктом 59 пункту 5 розділу XII Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року розмір посадового окладу працівників апаратів судів визначався постановою Кабінету Міністрів України № 268 від 9 березня 2006 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», а починаючи з 26 жовтня 2014 року, тобто з дня набрання чинності підпунктом 59 пункту 5 розділу XII Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року, розмір посадового окладу працівника апарату суду визначений в Законі України «Про судоустрій і статус суддів», який має вищу юридичну силу ніж постанова КМ України № 268 від 9 березня 2006 року.

Незважаючи на те, що частиною 7 ст. 33 Закону України «Про державну службу» передбачено, що розмір посадових окладів державних службовців, в тому числі і працівників апаратів судів як державних службовців, визначається Кабінетом Міністрів України, з 26 жовтня 2014 року заробітна плата працівників апаратів судів повинна розраховуватися виходячи з розміру посадового окладу, встановленого ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) та ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (нова редакція), оскільки при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом (пункт 4 листа Міністерства юстиції України № 758-0-2-08-19 від 26 грудня 2008 року «Щодо практики застосування норм права у випадку колізії»).

Таким чином, невідповідність постанови КМ України № 268 від 9 березня 2006 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не зупиняє та ніяким чином не обмежує дію ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) та ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (нова редакція) і не звільняє органи державної влади від обов'язку нараховувати працівникам апаратів судів заробітну плату, починаючи з 26 жовтня 2014 року, виходячи із розміру посадового окладу, встановленого вищевказаними законами.

Підпунктом 2 п. 13 розділу XIII Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року дійсно Кабінету Міністрів України було надано двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України «Про судоустрій і статус суддів», але і даний пункт не зупиняє дію ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) та ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (нова редакція), який у встановленому законом порядку набрав чинності.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції, про захист прав людини і основоположних свобод, зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Крім цього, у цій же справі Європейський суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як причину невиконання своїх зобов'язань.

Відповідно до частини 1 статті 33 Закону № 3723-XII оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю.

Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок. Скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, надбавок до них та фінансування інших, передбачених цим Законом, гарантій, пільг і компенсацій (частини друга, дев'ята статті 33 Закону № 3723-XII).

Бюджетним кодексом України регулюються відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів та розгляду звітів про їх виконання, а також контролю за виконанням Державного бюджету України та місцевих бюджетів. Бюджет це план формування та використання фінансових ресурсів для забезпечення завдань і функцій, які здійснюються органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування протягом бюджетного періоду.

Крім того, Конституційний суд України у рішенні від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян), звернув увагу Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України на необхідність додержання положень статей 1, 3, 6, 8, 19, 22, 95, 96 Конституції України, статей 4, 27, частини другої статті 38 Кодексу при підготовці, прийнятті та введенні в дію закону про Держбюджет. Ця рекомендація ґрунтувалася на правових позиціях Суду, висловлених у зазначеному рішенні, відповідно до яких закон про Держбюджет не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абзаци четвертий, п'ятий, шостий, восьмий пункту 4 мотивувальної частини). У зв'язку з цим Конституційний Суд України дійшов висновку, що «зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів України, встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено законами України, не відповідає статтям 1,3, частині другій статті 6, частині другій статті 8, частині другій статті 19, статтям 21, 22, пункту 1 частини другої статті 92, частинам першій, другій, третій статті 95 Конституції України» (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини).

Конституція України у статті 92 визначила сфери, зокрема бюджетну, які мають врегульовуватися виключно законом. Закон про Держбюджет є основним фінансовим документом держави. Через своє спеціальне призначення цей закон не повинен регулювати відносини в інших сферах суспільного життя.

Конституція України не надає закону про Держбюджет вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування (частина друга статті 22 Конституції України) чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів (частина третя статті 22 Конституції України).

Так, Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 зазначив: «Згідно зі статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена».

Положеннями статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Конституційний суд України рішенням від 15.10.2013 № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" вирішив: в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Частиною 2 статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Аналогічної правової думки дотримається Верховний суд України у справах за позовами працівників апаратів судів, що відображено у його постановах від 22.06.2010 по справі № 21-399во10, від 07.12.2012 по справі № 21-977 во10, від 03.12.2010 по справі № 21-44а10 та Вищий адміністративний суд України, що відображено в його ухвалах від 28.11.2013 по справі № К-10021/10, від 09.10.2013 по справі № К-10879/10-с, від 30.05.2013 по справі № К-34251/10.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вирішуючи спір, суд бере до уваги, що відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірність своїх дій, не надав суду жодних заперечень.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Керуючись ст.ст. 122, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Зобов'язати Господарський суд Чернігівської області здійснити перерахунок заробітної плати за період з 26.10.2014 по 27.03.2015 відповідно до статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та за період з 28.03.2015 по день прийняття судового рішення відповідно до статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виплатити її в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок та інших виплат, які нараховуються незалежно від розміру посадового окладу.

Відповідно до ст. ст. 186, 254 КАС України апеляційна скарга подається через Чернігівський окружний адміністративний суд, а її копія надсилається апелянтом до суду апеляційної інстанції, протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, або її подано з пропуском строку, у поновленні якого було відмовлено, а у разі вчасного подання апеляційної скарги, з набранням законної сили рішенням апеляційної інстанції, якщо оскаржувану постанову не скасовано.

Суддя Д.В. Лобан