Справа № 815/2484/13-а
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2013-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2484/13-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2013 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Вовченко O.A.,

судді Андрхіва В.В.,

судді Стеценка О.О.,

секретар судового засідання Дубовик Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан до Державної Міграційної Служби України про визнання рішення від 17.05.2012 року № 08-12 нечинним, зобовязання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд -

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан з позовними вимогами до Державної Міграційної Служби України про визнання рішення від 17.05.2012 року № 08-12 нечинним, зобовязання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в липні 2011 року позивач звернувся до Уравління у справах біженців ГУ ДМС України в Черінгівській області з заявою про надання статусу біженця в Україні. Однак відповідачем оскаржуваним рішенням позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. ОСОБА_3 ОСОБА_2 Хасан є громадянином ОСОБА_1 та належить до етнічної групи таджики, в країні походження постійно проживав в місті Мазар-Шериф. Причиною виїзду з ОСОБА_1 став земельний конфлікт. В спадок від батька ОСОБА_3 ОСОБА_2 Хасан отримав земельні ділянки. В лютому 2011 року до нього звернулися певні високоповажні особи, хазарійці за походженням, один з них був депутатом, а інший був військовий та мав звання генерала. Ці особи бажали купити землі позивача, однак він відмовився від угоди. В результаті чого ці люди почали погрожувати йому та членам його родини, намагаючись змусити позивача переписати землю на них. Позивач звертався до судових та правоохоронних органів міст Мазар-Шериф та столиці країни м.Кабул, однак жодної допомоги від влади ОСОБА_1 він не отримав. Не маючи захисту в країні походження від переслідувачів, позивач, його дружина та діти вимушені були виїхати з ОСОБА_1 в пошуках притулку. Повернутися в країну походження ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан не може, оскільки його переслідувачі є впливовими людьми та мають багато звязків на території всієї країни.

Позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення адміністративного позову, з огляду на наступне. Проаналізувавши інформацію, отриману від заявника, відповідач вважає, що так як ані заявник, ані члени його родини в жодних політичних, військових, релігійних, етнічних, громадських організаціях, угрупуваннях не перебували і з ними не співпрацювали, власних політичних переконь не мали, державні органи їх не переслідували, насильницькі дії в жодній формі до них не застосовувались, жодних фактів чи прикладів переслідування за ознаками раси, національності, віросповідування та громадянства не було приведено, то можна стверджувати про відсутність у заявника причин боязні бути переслідуваним за цими ознаками. Відносити погрози окремих членів політичної організації «Вахдад» через незгоду заявника передати їм у власність свою земельну ділянку, до поняття «біженець» за ознакою належності до певних політичних переконань не є можливим, оскільки заявник був людиною аполітичною; намір будівельної компанії придбати 3600 кв м земельної ділянки позивача за 15 тис доларів для будівництва сучасних котеджів ніяк не можна звязати з політичними переконаннями ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан, а лише з економічним інтересом. Одна лише боязнь ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан за майбутню безпеку своїх дітей не може слугувати підставою для віднесення його до певної соціальної групи, яка послідовно переслідується. Згідно інформацій міжнародних організацій, рекомендацій УВКБ ООН та відповіді ІКП на запит по даній справі, район проживання позивача та його родини відносить до безпечних районів в ОСОБА_1, в тому числі і з питань безпеки дітей.

Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, зокрема, проаналізувавши особову справу ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан №622-11 (а.с.24-79), суд встановив, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

ОСОБА_3 ОСОБА_2 Хасан, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_1, за національністю таджик, за віросповіданням іслам-суніт (а.с.26).

До України позивач потрапив таємно без документів, 31.05.2011 року автомобілем та пішки (а.с.47).

Під час співбесіди, проведеної співробітником органу міграційної служби з позивачем, за результатами якої було складено протокол співбесіди від 08 липня 2011року (а.с.37-38), були зясовані такі причини виїзду ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан з країни: насилля над дітьми, як зазначено в протоколі співбесіди, позивач боїться, щоб з дітьми нічого не сталося та через погрози відносно землі. Також позивач зазначив, що в країні походження до нього особисто не застосовувалися акти насильства та не було жодних погроз з боку державних органів. Однак погрози були від членів «Вахрад» стосовно земельної ділянки.

Судом встановлено, що в червні 2011 року позивач звернувся до Уравління у справах біженців ГУ ДМС України в Черінгівській області з заявою про надання статусу біженця в Україні (а.с.56-57).

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, відділом міграційної служби в Чернігівській області був прийнятий висновок від 19.09.2011 року №622-11 щодо визнання біженцем громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан (а.с.26-27), обґрунтовуючи його тим, що ані заявник, ані члени його родини в жодних політичних, військових, релігійних, етнічних, громадських організаціях, угрупуваннях не перебували і з ними не співпрацювали, власних політичних переконь не мали, державні органи їх не переслідували, насильницькі дії в жодній формі до них не застосовувались, жодних фактів чи прикладів переслідування за ознаками раси, національності, віросповідування та громадянства не було приведено, то можна стверджувати про відсутність у заявника причин боязні бути переслідуваним за цими ознаками. Відносити погрози окремих членів політичної організації «Вахдад» через незгоду заявника передати їм у власність свою земельну ділянку, до поняття «біженець» за ознакою належності до певних політичних переконань не є можливим, оскільки заявник був людиною аполітичною; намір будівельної компанії придбати 3600 кв м земельної ділянки позивача за 15 тис доларів для будівництва сучасних котеджів ніяк не можна звязати з політичними переконаннями ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан, а лише з економічним інтересом. Одна лише боязнь ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан за майбутню безпеку своїх дітей не може слугувати підставою для віднесення його до певної соціальної групи, яка послідовно переслідується. Згідно інформацій міжнародних організацій, рекомендацій УВКБ ООН та відповіді ІКП на запит по даній справі, район проживання позивача та його родини відносить до безпечних районів в ОСОБА_1, в тому числі і з питань безпеки дітей.

Рішенням Державної міграційної служби України від 17 травня 2012 року №08-12 (а.с.72) був підтриманий вище зазначений висновок та відмовлено ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відповідно до статті 1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому, суд вважає, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, ОСОБА_4 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по видачі національного паспорту, продовженні терміну його дії, відмовлено в наданні дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Як встановлено судом, позивачем не було надано до відділу міграційної служби в Чернігівській області доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань. Крім того, під час розгляду справи судом позивачем також не повідомлено фактів та не надано доказів в обґрунтування наявних побоювань переслідувань або дискримінації особисто його. Також, слід зазначити, що позивач покинув країну свого походження легально, без будь-яких перешкод з боку як державних органів, так і недержавних угрупувань.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для надання йому статусу біженця в Україні, не вказують на наявність у нього об'єктивних причин для побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд прийшов до висновку, що при розгляді заяви ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан про надання йому статусу біженця в Україні відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття статусу біженця. При цьому, Державна міграційна служба України діяла в межах Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняла рішення відповідно до повноважень, визначених цим Законом, які передбачають виконання зазначеними органами своїх повноважень, з якою це повноваження надано та з дотриманням процедури прийняття рішень, встановленої Законом, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан задоволенню не підлягають за їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 6, 9, 11, 69-72, 86, 158 - 163, 167, 186, 254 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан до Державної Міграційної Служби України про визнання рішення від 17.05.2012 року № 08-12 нечинним, зобовязання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 04 червня 2013 року.

Головуючий суддя Вовченко O.A.

Суддя Андрухів В.В.

Суддя Стеценко О.О.

.