Справа № 826/7686/15
Суддя: Кузьменко В. В.
Дата ухвалення: 2015-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/7686/15 Головуючий у 1-й інстанції: Добрівська Н.А. Суддя-доповідач: Кузьменко В. В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2015 року м. Київ

Колегія Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Кузьменко В. В.,

суддів Шурко О.І., Степанюка А. Г.,

за участю секретаря Рипік О. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом громадянки Сомалі ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа: Управління Державної міграційної служби України у місті Києві про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, за апеляційною скаргою громадянки Сомалі ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.06.2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України про:

- визнання неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 25.03.2015 року №214-15 про відмову у визнанні громадянки Сомалі ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву громадянки Сомалі ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.06.2015 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції, як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В засідання з'явились учасники процесу.

Представник апелянта наполягав на задоволенні вимог апеляційної скарги та скасуванні судового рішення.

Представник відповідача просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, доводи скарги та подані письмові заперечення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення відповідача є правомірним та прийняте з урахуванням всіх обставин справи, що впливають на можливість надання позивачу статусу біженця.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що громадянка Сомалі ОСОБА_3, народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Бараує, сімейний стан - вдова (зі слів позивача), за національністю - Мідган, за віросповіданням - мусульманка (суніт). Державний кордон України перетнула 07.10.2014 року нелегально, з території Росії. Документи, які посвідчують особу - відсутні.

ОСОБА_3 14.10.2014 року звернулась до органів міграційної із заявою-анкетою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У заяві як причину виїзду з країни постійного проживання зазначила, побоювання за своє життя та здоров'я, через постійні погрози зі сторони озброєного угрупування «Аль-Шабаб».

Головним управлінням ДМС України в м. Києві 01.02.2015 за результатами розгляду особової справи позивача, складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно зазначеного висновку відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю у заявниці обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо її загрози, безпеці чи свободи в країні походження через побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Рішенням відповідача від 25.03.2015 року №214-15 зазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу 4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Повідомленням ГУ ДМС України в місті Києві від 06.04.2015 року №88 (отримано шукачем притулку 23.04.2015 позивача повідомлено про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України від 25.03.2015 року №214-15 позивач звернулась до суду з вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам судупершої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з положеннями п. 1 ст. 1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави.

Положеннями Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) передбачено, що особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Зазначені вимоги у судочинстві кореспондуються з правилами доказування, визначеними ч. 1 ст. 71 КАС України, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

З досліджених судовою колегією матеріалів справи встановлено, що причиною залишення позивачем країни громадянської належності стало побиття позивача та її чоловіка людьми, із замотаними головами, що мали вигляд Аль-Шабаб. Вказані особи, з пояснень позивача, побили і забрали чоловіка, а її штовхали і били, погрожували приїхати за нею. Через місяць після цього випадку вона виїхала з Сомалі.

Проте, доказів на підтвердження можливої загрози життю ОСОБА_3 позивач під час звернення до органу міграційної служби та під час розгляду і перевірки її заяви міграційним органом не надала.

Матеріали справи містять також відомості про те, що безпосередньо позивач погроз не отримувала.

При цьому колегія суддів враховує, що твердження про погрози з боку людей, що мали вигляд Аль-Шабаб не може бути підставою для висновку про обґрунтовуванні побоювання позивача загрози її життю чи здоров'ю, оскільки, згідно пояснень позивача, після вказаних подій, вона виїхала із Сомалі через місяць і не навела даних, які б свідчили, що протягом цього часу відбулись якісь події, які змусили її виїхати з країни походження чи засвідчували про неможливість повернення на Батьківщину.

Крім того, як свідчать матеріали справи, позивач не належала до політичних, релігійних чи будь-яких інших громадських організацій.

Вказані обставини ставлять під сумнів реальність побоювань переслідування та намір позивача отримати в Україні статус біженця.

Як повідомила під час співбесіди позивач, вона покинула Сомалі, маючи відповідний дозвіл, в липні 2014 року. На автомобілі поїхала до Ефіопії, де перебувала два місяці, а потім літаком потрапила на територію Російської Федерації де перебувала з 15 вересня по 07 жовтня 2014 року.

Тобто, до приїзду в Україну позивач перебувала на території третіх безпечних країн, а саме: Ефіопії та Російської Федерації, і мала нагоду звернутися з приводу отримання відповідного статусу до органів державної влади цих країн.

Відповідно до ч. 22 ст. 1 Закону №3671-VI третя безпечна країна - це країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Окрім цього, слід зазначити, що РФ ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання, дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

З огляду на зазначені вище обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач мала нагоду звернутися за захистом, однак не скористалась своїм правом, що ставить під сумнів її можливе переслідування чи погрози на її адресу в країні постійного проживання.

Аналіз матеріалів справи з урахуванням інформації по країні походження, індивідуальних обставин і досвіду заявника, а також досвіду осіб, що знаходяться в подібному положенні в країні походження позивача свідчить, що не існує розумної можливості того, що саме заявнику буде спричинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності.

Частиною 11 ст. 9 Закону передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 5 ст. 10 Закону).

Частиною 13 ст. 10 Закону передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Повідомленням ГУ ДМС України в місті Києві від 06.04.2015 року №88 (отримано шукачем притулку 23.04.2015 року) позивача повідомлено про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За змістом ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегією суддів встановлено, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому обґрунтовано прийнято рішення про відмову у визнанні біженцям або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, відповідач виконав передбачені законодавством вимоги для підтвердження правомірності прийняття оскаржуваного рішення.

Доводи, наведені позивачем в апеляційній скарзі, викладеного не спростовують, а тому колегією суддів відхиляються.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 8 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку стосовно відмови у задоволенні позовних вимог, через що постанову суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 8, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, п. 2, 3, 4, 5, 6, 9 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 року № 7 колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу громадянки Сомалі ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.06.2015 року, по справі за адміністративним позовом громадянки Сомалі ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа: Управління Державної міграційної служби України у місті Києві про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.06.2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: В. В. Кузьменко

Судді: О.І. Шурко

А. Г. Степанюк

Повний текст ухвали виготовлено 01.09.2015 року.

Головуючий суддя Кузьменко В. В.

Судді: Степанюк А.Г.

Шурко О.І.