Справа № 815/3315/13-а
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2013-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3315/13-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2013 року

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Вовченко O.A.,

судді Завальнюк І.В.,

судді Катаєвої Е.В.,

секретар судового засідання Дубовик Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної Міграційної Служби України про визнання рішення від 15.03.2013 року № 116-13 нечинним, зобовязання прийняти рішення про визнання біженцем, суд -

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 ОСОБА_2 з позовними вимогами до Державної Міграційної Служби України про визнання рішення від 15.03.2013 року № 116-13 нечинним, зобовязання прийняти рішення про визнання біженцем.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в січні 2012 році позивач звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області з заявою про надання статусу біженця в Україні. Однак відповідачем оскаржуваним рішенням позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. ОСОБА_1 ОСОБА_2 вважає таке рішення неправомірним та необґрунтованим з наступних причин. Позивач є громадянином ОСОБА_3, але не може та не бажає користуватися захистом цієї країни внаслідок обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань саме з причин належності до певної соціальної групи. Позивача примшували приєднатися до неурядового угрупування талібан, та здійснити джихад. Позивач змушений був переховуватись, оскільки в разі відмови на позивача очікувала смерть. В звязку з цими подіями, а також побоюючись за власне життя, змушений був покинути країну походження в пошуках притулку.

Позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала протии задоволення адміністративного позову, з огляду на наступне. Проаналізувавши інформацію, отриману від заявника, відповідач вважає, що виїзд ОСОБА_1 ОСОБА_2 з країни був обумовлений загальним станом в країні в цілому, економічними проблемами, бажанням потрапити до економічно-стабільної країни, бажанням отримати роботу з постійними доходами, бажанням покращити життя. ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_2 не має фактів особистих переслідувань або побоювань за ознаками, передбаченими в ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, зокрема, проаналізувавши особову справу ОСОБА_1 ОСОБА_2 ODS №12/34, суд встановив, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_3, за національністю пуштун, за віросповіданням мусульманин-суніт (а.с.29-30).

Як вбачається з протоколу співбесіди з громадянином ОСОБА_3 ОСОБА_5 ОСОБА_2 (а.с.29-33), з країни постійного проживання позивач виїхав 12.12.2011 року літаком. При виїзді з країни у ОСОБА_1 ОСОБА_2 проблем з владою не було. Однак виїздив з країни по підробленому паспорту, оскільки посередник сказав, що його не цікавить паспорт позивача. Спочатку позивач виїхав до Таджикистану, де перебував 4 дні, але оскільки в даній країні небезпечно та не приймають афганців, звідти ОСОБА_1 ОСОБА_2 вирушив до Росії, де декілька днів перебував, але в Росії не залишився, оскільки там не приймають біженців і дуже погано до них відносяться.

Щодо причин, які змусили позивача залишити країну, він зазначив наступне. Останнім часом в провінції Хост стало неможливо жити. ОСОБА_6, в якому проживав ОСОБА_1 ОСОБА_2 таліби вважають своїм. Багато приїздить пакистанців, арабів, які підтримують талібів. Щоночі таліби відбирали в жителів провінції Хост силою продукти. Після побиття батька позивача, батько продав землю та вмовив ОСОБА_1 ОСОБА_2 покинути країну. Позивач зазначив, що якби він не покинув країну, його вбили б, оскільки він не бажав служити на талібів.

Судом встановлено, що в січні 2012 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до Головного Управління державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання йому статусу біженця (а.с.14).

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, Головним Управлінням державної міграційної служби України в Одеській області був прийнятий висновок від 02.11.2012 року ODS №12/34 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.49-53), обґрунтовуючи його тим, що виїзд ОСОБА_1 ОСОБА_2 з країни був обумовлений загальним станом в країні в цілому, економічними проблемами, бажанням потрапити до економічно-стабільної країни, бажанням отримати роботу з постійними доходами, бажанням покращити життя. ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_2 не має фактів особистих переслідувань або побоювань за ознаками, передбаченими в ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішенням Державної міграційної служби України від 15 березня 2013 року №116-13 (а.с.11) був підтриманий вище зазначений висновок та відмовлено ОСОБА_1 ОСОБА_2 з країни був обумовлений загальним станом в країні в цілому, економічними проблемами, бажанням потрапити до економічно-стабільної країни, бажанням отримати роботу з постійними доходами, бажанням покращити життя. ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_2 не має фактів особистих переслідувань або побоювань за ознаками, передбаченими в ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відповідно до статті 1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому, суд вважає, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, ОСОБА_7 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по видачі національного паспорту, продовженні терміну його дії, відмовлено в наданні дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Як встановлено судом, позивачем не було надано до Управління міграційної служби в Одеській області доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань. Крім того, під час розгляду справи судом позивачем також не повідомлено фактів та не надано доказів в обґрунтування наявних побоювань переслідувань або дискримінації особисто його. Також, слід зазначити, що позивач покинув країну свого походження легально, без будь-яких перешкод з боку як державних органів, так і недержавних угрупувань.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для надання йому статусу біженця в Україні, не вказують на наявність у нього об'єктивних причин для побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд прийшов до висновку, що при розгляді заяви ОСОБА_1 ОСОБА_2 про надання йому статусу біженця в Україні відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття статусу біженця. При цьому, Державна міграційна служба України діяла в межах Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняла рішення відповідно до повноважень, визначених цим Законом, які передбачають виконання зазначеними органами своїх повноважень, з якою це повноваження надано та з дотриманням процедури прийняття рішень, встановленої Законом, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 ОСОБА_2 задоволенню не підлягають за їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 6, 9, 11, 69-72, 86, 158 - 163, 167, 186, 254 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної Міграційної Служби України про визнання рішення від 15.03.2013 року № 116-13 нечинним, зобовязання прийняти рішення про визнання біженцем відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 03 червня 2013 року

Головуючий суддя Вовченко O.A.

Суддя Завальнюк І.В.

Суддя Катаєва Е.В.

.