Справа № 817/2877/14
Суддя: Малахова Н.М.
Дата ухвалення: 2015-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Сало А.Б.
Суддя-доповідач:Малахова Н.М.
УХВАЛА

іменем України

"01" вересня 2015 р. Справа № 817/2877/14

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Малахової Н.М.

суддів: Жизневської А.В.

Котік Т.С.,

при секретарі Єрикаловій О.О. ,

за участю представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "05" червня 2015 р. у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення ,

ВСТАНОВИВ:

У 2014 року фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Рівному ГУ Міндоходів у Рівненській області про скасування податкового повідомлення-рішення № від 15 вересня 2014 року, яким йому збільшено суму грошового зобов'язання за платежем "податок з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності" на 44 658,24 гривень та застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) в сумі 22 329,12 гривень.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 05.06.2015 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області № від 15.09.2014. Присуджено на користь позивача Фізичної особи-підприємець ОСОБА_4 із Державного бюджету України судовий збір у розмірі 182, 70 грн.

В апеляційній скарзі Державна податкова інспекція у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального , просить скасувати вказану постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволені позову.

Розглянувши справу у межах, визначених ст. 195 КАС України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що основним видом діяльності позивача є здійснення вантажних перевезень автомобілями та автобусами (крім таксі), надання експедиторських послуг. Позивач використовує в господарській діяльності 8 сідлових тягачів, 8 напівпричепів до зазначених вантажних автомобілів та 3 вантажних автомобіля ЗИЛ.

Протягом 2013 року позивач перебував на загальній системі оподаткування та не був платником податку на прибуток.

Згідно акту перевірки № 184//17-16-17-01-19 від 01 вересня 2014 року, складеного за результатом документальної планової виїзної перевірки, позивачем, в декларацію з податку з доходів фізичних осіб, включено перекручені дані, що призвело до заниження оподаткованого доходу за 2013 рік на 276547,75 гривень. У зв'язку із чим відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № від 15 вересня 2014 року, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем "податок з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності" на 44 658,24 гривень та застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) в сумі 22 329,12 гривень.

Згідно доводів податкового органу позивачем було надано послуги по перевезенню вантажів транспортними засобами по території України на відстань 54615 кілометрів, при цьому списано 77906,86 метрів кубічних газу природного компримованого, що не відповідає нормам витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті затверджених Наказом Міністерства транспорту України № 43 від 10 лютого 1998 року із змінами та доповненнями. Згідно проведених відповідачем в межах проведеної перевірки розрахунків, позивач мав право списати 20480,00 метрів кубічних газу. Тобто загальна сума понаднормово списаного газу становить 57426,76 метрів кубічних (сторінка 13 акту).

Отже, податковий орган дійшов висновків, що пальне не було використане в господарській діяльності платника та відсутнє на залишку (станом на 31.12.2013р.), а також частково було використане платником для забезпечення переміщення транспортних засобів з одного пункту до іншого без оплати таких поїздок замовниками (покупцями) по маршрутах, що не відображенні в актах виконаних робіт. Тобто вказаний газ не брав участі в оподаткованих операціях та не використовувався в господарській діяльності платником.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновків, що у податкового органу були відсутні підстави для прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками, оскільки вони ґрунтуються на приписах чинного законодавства.

Як встановлено судом за період з 26 грудня 2012 року по 30 серпня 2013 року позивачем було придбано в ТОВ "СВ трансгаз" газу природного в кількості 77 906,86 метрів кубічних, що підтверджується податковими накладними №126 від 26.12.12, №145 від 28.02.13, № 104 від 21.12.12, №169 від 130 від 26.12.12, № 174 від 31.01.13, №104 від 21.05.13, № 178 від 30.05.13, №156 від 31.03.13, № 183 від 30.04.13, №59 від 15.04.13, №210 від 31.05.13, №183 від 26.06.13, №117 від 18.06.13, №234 від 30.06.13, №114 від 17.07.13, №248 від 31.07.13, №23 від 04.10.13, № 61 від 11.10.13., №242 від 31.08.13. № 59 від 12.08.13, № 212 від 31.10.13, № 131 від 20.08.13, № 213 від 03.08.13, на загальну суму 376549,73 гривень (без ПДВ). Факт придбання газу сторонами не заперечується.

Придбаний газ в кількості 77 906,86 метрів кубічних був списаний згідно акту списання № СпТ-01 від 31.01.13р.; акту списання № СпТ-02 від 28.02.13р.; акту списання № СпТ-02 від 31.03.13р.; акту списання № СпТ-05 від 30.04.13р.; акту списання № СпТ-06 від 31.05.13р.; акту списання № СпТ-03 від 30.06.13р.; акту списання № СпТ-07 від 31.07.13р.; акту списання № СпТ-02 від 30.08.13р.; акту списання № СпТ-04 від 30.09.13р.; акту списання № СпТ-02 від 31.10.13р.; акту списання № СпТ-13 від 29.11.13р.; акту списання № СпТ-05 від 31.12.13р. Факт списання газу сторонами не заперечується.

Наданими суду шляховими листами підтверджується факт надання позивачем послуг по перевезенню вантажів для ПФ "Терміт" на території України.

Згідно даних зазначених в акті перевірки загальний кілометраж по наданих позивачем послуг по перевезенню вантажів для ПФ "Терміт" становить 40 815 кілометрів. Водночас, згідно шляхових листів, наданих позивачем - 106724 кілометри.

Здійснення пробігу в розмірі 106724 кілометри підтверджується шляховими листами, які приєднані до матеріалів справи.

Крім того, згідно акта перевірки загальний кілометраж по наданих позивачем послуг по перевезенню вантажів для ТОВ "Статус ід" становить 13800 кілометрів.

Проте, досліджені судом шляхові листи підтверджують факт надання позивачем послуг по перевезенню вантажів для ТОВ "Статус ід". в розмірі - 72841 кілометр.

При цьому, податковим органом не заперечується факт надання позивачем послуг по перевезенню вантажів для ТОВ "Статус ІД", однак заперечує право позивача відносити пальне витрачене на подачу транспортних засобів під завантаження, повернення на місце стоянки (холостий пробіг) та пальне витрачене для перевезення для власних господарських потреб до господарських витрат.

Пункт 11.9. "Правил перевезення вантажу автомобільним транспортом в Україні" затвердженого Наказом Міністерства транспорту України №363 14 жовтня 1997 року визначає, що у випадку перевантаження вантажу в процесі його перевезення на інший автомобіль складається акт довільної форми, в якому обов'язково зазначаються реквізити: повна назва власника транспорту та його адреса, прізвище, ім'я та по батькові водія, державний номер автомобіля Перевізника, який здав вантаж, і Перевізника, який його прийняв. Акт складається у двох екземплярах, які підписуються представниками (водіями) обох Перевізників (по одному для кожного). Це зазначається в товарно-транспортній накладній.

Згідно товарно-транспортних накладних завантаження вантажу відбувалося на сідлові тягачі, які є власністю позивача, а в подальшому (в процесі перевезення) відбувалося перевантаження вантажу на транспортні засоби ЗИЛ, при цьому складалися акти перевантаження вантажу на інший автомобіль в процесі його перевезення, про таке перевантаження зазначено в товарно-транспортних накладних. Загальний кілометраж згідно зазначених документів становить 34 493 кілометра.

Отже, як встановлено судом, позивачем було надано послуги по перевезенню вантажів транспортними засобами по території України на відстань 214 058 кілометрів, що підтверджено належними доказами.

Згідно "Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті" затверджених Наказом Міністерства транспорту України № 43 від 10 лютого 1998 року із змінами та доповненнями, розхід газу автомобіля ЗИЛ 431610 становить 37,5 метрів кубічних на 100 кілометрів, тобто обсяг газу, який має бути витрачений на 214 058 кілометрів становить 80271,15 метрів кубічних, фактично позивачем списано 77906,86 метрів кубічних.

Позивач використав 77906,86 метрів кубічних газу природного придбаного в ТОВ "СВ трансгаз" в господарській діяльності, що спростовує доводи відповідача про включення позивачем в декларацію перекручених даних, що призвело до заниження оподаткованого доходу за 2013 рік на 276 547,75 гривень.

Підтвердженням факту використання в господарській діяльності витрат, понесених при поданні автомобілів до пункту завантаження, є саме виконання замовлень щодо перевезення вантажів та одержання відповідної виручки, так як для прибуття в місце завантаження та повернення на місце стоянки автотранспортного засобу після виконання перевезень чи переміщення транспорту між населеними пунктами для завантаження і перевезення продукції (виконання замовлення) необхідно використовувати пальне.

Згідно з п. 30 Методичних рекомендацій з формування собівартості перевезень (робіт, послуг) на транспорті, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 05.02.2001 року № 65, до виробничої собівартості перевезень включаються: прямі матеріальні витрати; прямі витрати на оплату праці; інші прямі витрати; загальновиробничі витрати.

Пунктом 32 вказаних Методичних рекомендацій , визначено, що до статті калькуляції "Прямі матеріальні витрати" включається вартість усіх видів пально-мастильних та інших матеріалів (включаючи транспортно-заготівельні витрати), що використані як безпосередньо на виконання перевезень (робіт, послуг), так і на технологічні операції в процесі підготовки рухомого складу до експлуатації, а також витрати пально-мастильних матеріалів на допоміжно-службовий, учбово-тренувальний та невиробничий нальоти годин.

Тобто, паливно-мастильні матеріали, використані на пробіг автомобіля без вантажу в розрізі конкретного перевезення, є прямими витратами на вказане перевезення.

Відтак, позивачем правомірно до складу валових витрат віднесено суми сплачені при придбанні пального, витраченого при виконанні перевезення вантажів автомобільним транспортом.

При цьому пальне на конкретний маршрут списувалося згідно подорожніх листів в повному обсязі як використане на виконання замовлення на перевезення, а замовники послуг проводили оплату вантажних перевезень від пункту навантаження до пункту розвантаження. Вартість перевезення вантажу узгоджується з урахуванням руху (подачі) транспортного засобу до місця завантаження та/або з місця розвантаження до гаража чи наступного місця призначення, що є складовою частиною послуги. Це відображається в акті виконаних робіт.

Разом із тим, податковим органом не заперечується факт необхідності здійснення холостого пробігу для належного виконання замовлення по перевезенню вантажу та не доведено того, що з урахуванням існуючих норм позивачем списано пального більше, ніж це було необхідно для надання послуг зі здійснення вантажних перевезень.

При цьому, процес надання автомобіля під завантаження, транспортування вантажу, розвантаження, та доставка автомобіля від пункту розвантаження до місця його зберігання є діями, які супроводжують одну господарську операцію і без наявності хоча б однієї з них, господарська операція відбутись не може.

Таким чином, оподаткуванню підлягають всі дії: з пункту вибуття транспортного засобу до пункту завантаження і до моменту його повернення в пункт зберігання або відбуття від пункту розвантаження в інший пункт завантаження для здійснення іншої господарської операції.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що пальне, використане під час руху по маршруту транспортного засобу без вантажу, або для власних господарських потреб, слід вважається таким, що використане у господарській діяльності, а тому витрати, понесені при придбанні такого пального, обґрунтовано включені до складу валових у періоді, що підлягав перевірці.

Господарські операції позивача по перевезенню вантажів у міжнародному сполученні підтверджені належним чином оформленими первинними документами, а відомості, які б свідчили про завищення позивачем валових витрат, у акті перевірки відсутні.

Крім того, витрати понесені позивачем на подачу автомобілів до пункту завантаження пов'язані із підприємницькою діяльністю з метою отримання доходу. Доказів використання позивачем пального, що не пов'язано із господарською діяльністю не вказано в акті перевірки.

Відповідно до п.138.4. ст.138 Податкового кодексу України, витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідачем не заперечується факт одержання та визнання доходів у перевіряємому періоді саме від надання послуг по перевезенню вантажів та транспортно-експедиторських послуг.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 ПК України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів.

Відповідно до абзацу 11 ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до п.138.4. ст.138 ПК України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Так, згідно пп.14.1.27. п. 14.1. ст. 14 ПК України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відтак, визначальною ознакою витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, є їх зв'язок з господарською діяльністю платника податку.

В силу пп. 139.1.9. п.139.1. ст. 139 ПК України не враховуються при визначенні оподатковуваного прибутку витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Як встановлено судом, податковим органом при проведенні розрахунку витрат пального включеного позивачем до складу витрат було використано виключно відстань, на яку здійснювалось перевезення вантажів. та не було взято до уваги витрати пального на подачу автотранспорту до пункту навантаження (розвантаження) та повернення його в зворотному напрямку, що також впливає на формування собівартості наданих послуг та пов'язано з господарською діяльністю позивача.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків щодо помилковості доводів податкового органу про завищення позивачем валових витрат на подачу транспортних засобів до пункту навантаження (розвантаження), перевезення для власних потреб та повернення їх в зворотному напрямку.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують та не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення, а постанова суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області залишити без задоволення, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "05" червня 2015 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Н.М. Малахова

судді: А.В. Жизневська

Т.С. Котік

Повний текст cудового рішення виготовлено "03" вересня 2015 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 АДРЕСА_1,33000

3- відповідачу/відповідачам: Державна податкова інспекція у м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області вул. Відінська,8,м.Рівне,33000

4-третій особі: - ,