Справа № 2а/1770/5062/2011
Суддя: Дудар О.М.
Дата ухвалення: 2012-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2а/1770/5062/2011

17 лютого 2012 року 10год. 50хв. м. Рівне
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дудар О.М., за участю секретаря судового засідання Свінтозельської К.І., сторін та інших осіб, які беруть участь у справі:

представник позивача: ОСОБА_1,

представник відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

фізичної особи-підприємця ОСОБА_3
до Державної податкової інспекції у м.Рівне
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі ФОП ОСОБА_3Л.) звернувся з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м.Рівне (далі ДПІ у м.Рівне) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 12.08.2011р. № про збільшення грошового зобовязання з податку на додану вартість на суму 186648,78грн. (186647,78грн. за основним платежем, 1,00грн. за штрафними (фінансовими) санкціями).

Позов обґрунтований тим, що висновки акта перевірки, на підставі якого прийнято оспорювані податкові повідомлення-рішення, є неправомірними та такими, що суперечать фактичним обставинам.

Представник позивача у судовому засіданні суду пояснив, що ДПІ у м.Рівне була проведена документальна позапланова виїзна перевірка ФОП ОСОБА_3 з питань правомірності включення до складу податкового кредиту в декларації з податку на додану вартість за лютий та березень 2011 року операцій з ОСОБА_4 «Інвестиційний простір», за результатами якої складено акт від 05.08.2011 року № 343/1745/НОМЕР_1. На підставі вказаного акта перевірки було винесено оспорюване податкове повідомлення-рішення. Висновки акта перевірки про порушення позивачем податкового законодавства є необґрунтованими та безпідставними. Зазначив, що договори позивача з контрагентом ОСОБА_4 «Інвестиційний простір» є чинними, не визнавалися недійсними і не є нікчемними. Відповідачем не було доведено, що сторони, вчиняючи правочин, мали умисел на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, такою, як несплата податків. У ході перевірки відповідачу були надані всі первинні документи, що підтверджували право позивача на формування податкового кредиту за господарськими операціями із вказаним контрагентом. Наголосив, що вказані операції мають реальний товарний характер та здійснені в межах господарської діяльності позивача. Сплачені суми податку на додану вартість правомірно включені позивачем до складу податкового кредиту, на підставі належним чином оформлених податкових накладних. Придбані ФОП ОСОБА_3 у ОСОБА_4 «Інвестиційний простір» нафтопродукти були надалі використані у господарській діяльності позивача. На момент здійснення господарських операцій з ОСОБА_4 «Інвестиційний простір», вказаний контрагент позивача був зареєстрований як юридична особа та як платник податку на додану вартість. Позивач, як добросовісний платник податків, не може нести відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов'язків зі сплати податків іншими платниками податків. Просив позов задовольнити повністю.

ДПІ у м.Рівне позовні вимоги не визнала повністю з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Представник відповідача у судовому засіданні надав пояснення, які повністю співпадають з позицією, що викладена в письмових запереченнях, а зокрема пояснив, що позивачем до складу податкового кредиту віднесено суми за господарськими операціями з контрагентом ОСОБА_4 «Інвестиційний простір», які мають ознаки нікчемності, оскільки у ОСОБА_4 «Інвестиційний простір» відсутні необхідні умови для ведення господарської діяльності, відсутні основні фонди, технічний персонал, виробничі активи, складські приміщення, транспортні засоби. Сплата за орендовані основні фонди, складські приміщення, транспортні засоби у перевіреному періоді контрагентом позивача теж не проводилася. Тобто, господарські операції позивача з ОСОБА_4 «Інвестиційний простір» здійснені без мети реального настання правових наслідків, з метою заниження обєкта оподаткування та ухилення від сплати податків. Вказав, що податкове повідомлення-рішення прийнято відповідачем правомірно, просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, повно і всебічно зясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд вважає, що позов підлягає до задоволення повністю з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ДПІ у м.Рівне проведена документальна позапланова виїзна перевірка СПД ОСОБА_3 з питань правомірності включення до складу податкового кредиту в декларації на додану вартість за лютий та березень 2011 року операцій з ОСОБА_4 «Інвестиційний простір», за наслідками якої складено акт від 05.08.2011р. №343/1745/НОМЕР_1 (а.а.с.35-46).

У вказаному акті зафіксовано порушення позивачем п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 розділу V Податкового кодексу України, а саме: занижено податок на додану вартість на загальну суму 186647,78грн., в тому числі за лютий 2011 року - в сумі 1789,72грн., за березень 2011 року в сумі 184858,06грн.

На підставі акта перевірки від 05.08.2011р. №343/1745/НОМЕР_1 ДПІ у м.Рівне прийнято податкове повідомлення-рішення від 12.08.2011р. № про збільшення грошового зобовязання з податку на додану вартість на суму 186648,78грн. (186647,78грн. за основним платежем, 1,00грн. за штрафними (фінансовими) санкціями) (а.с.8).

Вказане податкове повідомлення оскаржувалося ФОП ОСОБА_3 в адміністративному порядку, однак податковими органами скарги позивача залишені без задоволення, а прийняте ДПІ у м.Рівне податкове повідомлення-рішення без змін (а.а.с.9-11).

У акті перевірки від 05.08.2011р. №343/1745/НОМЕР_1 податковим органом зроблено висновок, що господарські операції між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_4 «Інвестиційний простір» не підтверджуються, враховуючи реальний час здійснення операцій, відсутність майна, трудових ресурсів, виробничо-складських приміщень, технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень, засобів для транспортування та іншого майна, а отже здійснені без мети реального настання правових наслідків, з метою заниження обєкта оподаткування, несплати податків, чим порушено ст. 228 ЦК України щодо укладення правочину, який суперечить моральним засадам суспільства, а також порушує публічний порядок, спрямований на заволодіння майном держави, дохідної частини бюджету, а отже мають ознаки нікчемності (а.а.с.40-41).

Суд не погоджується з такими висновками податкового органу, зважаючи на таке.

Як встановлено в ході судового розгляду, ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа-підприємець виконавчим комітетом Рівненської міської ради 20.07.2001р. (а.с.12), є платником податку на додану вартість згідно зі свідоцтвом про реєстрацію платника податку на додану вартість від 08.04.2010р. №100278351 (бланк серії НБ №005935) (а.с.47). Позивач має торговий патент на право здійснення підприємницької діяльності у сфері торгівлі нафтопродуктами (а.а.с.142, 143).

Між ФОП ОСОБА_3 (замовник, покупець) та ОСОБА_4 «Інвестиційний простір» (виконавець, постачальник) укладено договір надання послуг з приймання, транспортування цистерн та зберігання паливно-мастильних матеріалів від 17.12.2010р. (а.с.72) та договір з поставки паливно-мастильних матеріалів.

Згідно з п.1 договору від 17.12.2010р., в порядку та на умовах, визначених цим Договором та з врахуванням Договору відповідального зберігання №17/12/-2010, укладеного між ДП «Авіком Рівне» та ОСОБА_4 «Інвестиційний простір», виконавець зобовязується за завданням замовника надавати за плату послуги з приймання, транспортування вагоно-цистерн та забезпечувати зберігання паливно-мастильних матеріалів, а замовник зобовязується оплачувати такі послуги.

Вказані господарські операції з поставки дизельного пального та послуг зберігання оформлені первинними документами, а зокрема: видатковою накладною від 04.01.2011р. №1000063 на загальну суму 1109148,37грн., у т.ч. ПДВ 184858,06грн. (а.с.73), податковою накладною від 04.01.2011р. №18 на загальну суму 1109148,37грн., у т.ч. ПДВ 184858,06 грн. (а.с.74), актом надання послуг від 31.01.2011р. №5 на загальну суму 10738,32грн., у т.ч. ПДВ 1789,72грн. (а.с.75), податковою накладною від 31.01.2011р. №4 на загальну суму 10738,32грн., у т.ч. ПДВ 1789,72грн. (а.с.76).

Вказані документи надавалися позивачем до перевірки, про що зазначено в акті перевірки (а.с.39) та не заперечувалося представником відповідача в судовому засіданні.

Розрахунки між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_4 «Інвестиційний простір» проведено повністю у безготівковій формі, що підтверджується банківськими виписками від 29.03.2011р., від 07.04.2011р., від 11.04.2011р., від 13.04.2011р., від 19.04.2011р., від 20.04.2011р. (а.а.с.79-85).

Податкові накладні ОСОБА_4 «Інвестиційний простір» від 04.01.2011р. №18 та від 31.01.2011р. №4 включені позивачем в установленому порядку до реєстру отриманих та виданих податкових накладних (а.а.с.119-123, 130-138).

Податок на додану вартість на підставі вищевказаних податкових накладних було включено позивачем до складу податкового кредиту у лютому 2011 року - в сумі 1789,72грн., у березні 2011 року в сумі 184858,06грн. (а.а.с.111-115, 124-129).

Відповідно до п.п.14.1.181 ст.14 Податкового кодексу України (далі ПК України) податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пп.а) п.198.1 ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пункт 198.2 статті 198 ПК України передбачає, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (п.198.6 ст.198 ПК України).

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999р. №996-XIV (далі Закон №996-XIV) бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно з ч.ч.2,3 ст.9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських, операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Як зазначалося судом вище, суми податкового кредиту, сформованого позивачем за господарськими операціями з ОСОБА_4 «Інвестиційний простір», підтверджуються накладною, актом надання послуг, податковими накладними, складеними відповідно до вимог ст.201 ПК України, що містять усі обовязкові реквізити та видані особою, зареєстрованою як платник податку на додану вартість, підтвердженням чого є пояснення сторін, обумовлені податкові накладні, відомості з веб-сайту центрального органу державної податкової служби www.sta.gov.ua (що діє відповідно до пункту 8 Положення про реєстрацію платників податку на додану вартість, затвердженого наказом ДПА України від 22.12.2010р. №978, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.12.2010р. за №1400/18695), свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість від 06.03.2007р. №100026069 (а.с.51). Вищевказані документи є первинними документами у розумінні ст.9 Закону №996-XIV та повністю підтверджують факт здійснення господарських операцій, розкривають їх зміст та обсяг. Податкові накладні, виписані для позивача ОСОБА_4 «Інвестиційний простір» відповідають вимогам ст.201 ПК України та наказу ДПА України від 21.12.2010р. N969 «Про затвердження форми Податкової накладної та Порядку її заповнення», зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 29.12.2010р. за N1401/18696.

Відтак, вказані первинні документи за обумовленими операціями є підставою для їх відображення в бухгалтерському та податковому обліку позивача.

Господарські операції ФОП ОСОБА_3 з ОСОБА_4 «Інвестиційний простір» здійснено у межах господарської діяльності позивача.

Так, придбані ФОП ОСОБА_3 у ОСОБА_4 «Інвестиційний простір» паливно-мастильні матеріали було поставлено позивачем іншим субєктам господарювання, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами: договорами оренди АЗС з магазином від 15.04.2010р. №10 та від 01.09.2010р. №1, укладеними позивачем з ОСОБА_4 «РІФ» (а.а.с.86, 87), договором про надання транспортних послуг від 03.05.2010р., згідно з яким перевізник (СПД ОСОБА_5В.) бере на себе зобовязання поставити автомобільним транспортом довірений йому відправником (позивачем) вантаж (а.а.с.97, 98), договором на транспортні перевезення від 01.01.2011р. №29, згідно з яким перевізник (Виробничий кооператив «Авіапроект») зобовязується доставити довірений йому замовником (позивачем) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (а.с.99), товарно-транспортними накладними на перевезення дизельного пального від позивача до одержувачів (а.а.с.88-96).

Таким чином, долученими до матеріалів справи первинними документами підтверджується як реальність здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом, так і використання придбаних у ОСОБА_4 «Інвестиційний простір» паливно-мастильних матеріалів та послуг з їх зберігання у господарській діяльності позивача, і отримання від такого використання доходу.

Стосовно посилань відповідача на обставини щодо відсутності у ОСОБА_4 «Інвестиційний простір» трудових ресурсів, виробничих потужностей для здійснення господарської діяльності, то такі обставини не можуть бути доказом неспроможності виконання тих чи інших господарських операцій з огляду на відсутність законодавчого обмеження щодо використання у господарській діяльності лише власних основних та транспортних засобів, як і найманої праці шляхом укладення трудових договорів.

Відсутність сплати за орендовані основні фонди, складські приміщення, транспортні засоби ОСОБА_4 «Інвестиційний простір» не може бути підставою для зменшення податкового кредиту позивача, оскільки контрагенти (орендодавці) ОСОБА_4 «Інвестиційний простір» мають право в судовому порядку вимагати від ОСОБА_4 «Інвестиційний простір» виконання умов укладених договорів.

Крім того, позивачем до матеріалів справи додано договір купівлі-продажу нафтопродуктів ОСОБА_4 «Інвестиційний простір» у власного контрагента ОСОБА_4 «Західна нафтогазова компанія» (а.а.с.52-57), видаткову накладну від 23.12.2010р. №ЗН-ПКО1947 (а.с.58), акти зливу цистерн по нафтобазі ДП «Авіком Рівне» (а.с.59), накладну на перевезення дизельного пального залізницею (а.с.60), договір відповідального зберігання паливно-мастильних матеріалів від 17.12.2010р. №17/12/-2010 (а.а.с.61-69), які підтверджують факти придбання дизельного пального ОСОБА_4 «Інвестиційний простір» у ОСОБА_4 «Західна нафтогазова компанія» та транспортування такого дизельного пального від вказаного контрагента.

Відповідно до ч.2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. У ст.203 Цивільного кодексу України викладені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Згідно з ч.1 ст.228 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правова природа договорів купівлі-продажу (різновидом яких є і договір поставки) визначає наступне волевиявлення сторін цих договорів (правочинів): у продавця на передачу покупцеві товару, у покупця на прийняття товару та його оплату. Правова природа договорів про надання послуг визначає наступне волевиявлення сторін: у виконавця на надання послуги, що споживається у процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, у замовника на споживання відповідної послуги та її оплату. Жодної іншої мети (завдання збитків державі шляхом несплати податків, штучне зменшення бази оподаткування тощо) ці правочини не містять і містити не можуть, оскільки зобов'язання припиняється його виконанням. Тобто, після виконання договорів внаслідок отримання кожною зі сторін бажаного результату, всі правовідносини між ними завершуються. Після цього у кожної зі сторін правочину (договору) виникають правовідносини вже з іншим суб'єктним складом. Поза увагою відповідача залишився той факт, що як позивач, так і його контрагент виконали умови укладених між ними угод, чим і підтвердили факт їх укладення. Податковим органом не було доведено, що сторони, укладаючи обумовлені угоди, мали умисел на укладення їх з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, зокрема, такою, як несплата податків.

Згідно з ч.1 ст.18 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців від 15.05.2003р. №755-IV (далі - Закон №755-IV) якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Відповідно до ч.2 ст.18 Закону №755-IV якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні.

На момент вчинення господарських операцій з ФОП ОСОБА_3 ОСОБА_4 «Інвестиційний простір» було зареєстроване як юридична особа та зареєстроване платником податку на додану вартість, відомості про нього містилися в Єдиному державному реєстрі (а.а.с.48-51), та як наслідок можуть бути використанні позивачем в даному спорі як достовірні і такі, що не підлягають сумніву.

Що стосується висновків відповідача про непідтвердження факту придбання ФОП ОСОБА_3 паливно-мастильних матеріалів у ОСОБА_4 «Інвестиційний простір» у звязку з ненаданням до перевірки документів, що підтверджують транспортування товару, а саме товарно-транспортних накладних, та порушення відповідно позивачем вимог наказу Міністерства транспорту України "Про затвердження Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні" від 14.10.1997р. №363, суд зазначає наступне. Згідно з вказаним наказом товарно-транспортна накладна - це необхідний юридичний документ для всіх учасників транспортного процесу, а учасники транспортного процесу - це вантажовідправники, вантажоодержувачі, перевізники та особи, що здійснюють вантажні і (або) складські операції з вантажем. Вказаний нормативно-правовий акт визначає, як вантажовідправника - фізичну або юридичну особу, що подає перевізнику вантаж для перевезення, а як вантажоодержувача - фізичну або юридичну особа, що здійснює приймання вантажів, оформлення товарно-транспортних документів та розвантаження транспортних засобів у встановленому порядку. Оскільки податковим органом в ході перевірки не було встановлено, що саме позивач повинен був здійснювати розвантаження товару, або оплачувати вартість його поставки, тобто був вантажоодержувачем за умовами відповідних правочинів, як і не було встановлено, що ОСОБА_4 «Інвестиційний простір» передавало призначений для позивача товар будь-яким транспортним організаціям для перевезення і, відповідно, було вантажовідправником, то відсутність у документообігу позивача товарно-транспортних накладних за наявності інших документів, якими підтверджено факт приймання товарно-матеріальних цінностей, не може спростовувати факту придбання позивачем товару.

Наявність розбіжностей між податковим кредитом покупця ФОП ОСОБА_3 та податковим зобовязанням постачальника ОСОБА_4 «Інвестиційний простір» не може слугувати підставою для винесення спірного податкового повідомлення-рішення, оскільки невиконання контрагентом своїх зобовязань щодо сплати податку до бюджету тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на податковий кредит у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно включення сум податку на додану до податкового кредиту та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Такий висновок суду узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини. Так, у справі БУЛВЕС АД проти Болгарії (заява №3991/03) Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009р. зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобовязань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Також індивідуальний характер юридичної відповідальності особи встановлено ст.61 Конституції України.

Отож, відповідальність за правильність обчислення, своєчасність сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) і додержання законів про оподаткування повинен нести безпосередньо той платник податків і зборів (обов'язкових платежів), що допустив правопорушення.

За таких обставин, доводи та висновки податкового органу, викладені у акті перевірки від 05.08.2011р. №343/1745/НОМЕР_1 щодо нікчемності господарських операцій позивача з ОСОБА_4 «Інвестиційний простір» є такими, що ґрунтуються на припущеннях осіб, які проводили перевірку, та не підтверджені відповідними доказами.

Судом не було встановлено, а відповідачем не було доведено обізнаності позивача щодо протиправного характеру діяльності його контрагента, прямої чи опосередкованої причетності до такої протиправної діяльності з метою отримання податкової вигоди.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що ДПІ у м.Рівне не доведено правомірності прийнятого податкового повідомлення-рішення від 12.08.2011р. № про збільшення грошового зобовязання з податку на додану вартість на суму 186648,78грн. (186647,78грн. за основним платежем, 1,00грн. за штрафними (фінансовими) санкціями), а відтак адміністративний позов підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м.Рівне від 12.08.2011р. № про збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 186648,78грн. (186647,78грн. - за основним платежем, 1,00грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями).

Присудити на користь позивача фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 із Державного бюджету України судовий збір у розмірі 28,23грн.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Дудар О.М.