Справа № 495/2746/15-а
Суддя: Мишко В. В.
Дата ухвалення: 2015-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 495/2746/15-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2015 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (паспорт серії КМ № 786477 виданий 12.07.2012 року)

ОСОБА_2 (довіреність б/н від 24.01.2014 року)

від відповідача: не зявився

від третіх осіб:

- від ОСОБА_3 ОСОБА_4 (довіреність № 265 від 22.03.2013 року)

- від ОСОБА_5 ОСОБА_4 (довіреність б/н від 19.11.2013 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу № 495/2746/15-а

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:

- ОСОБА_3

- ОСОБА_5

про визнання незаконним та скасування висновку

В С Т А Н О В И В :

23.04.2015 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області (далі по тексту відповідач) за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 (далі по тексту третя особа-1) та ОСОБА_5 (далі по тексту третя особа-2) про визнання незаконним та скасування висновку.

Так, позивач просить суд:

- визнати незаконним висновок № 02/15-29-322/336 від 06.02.2015 року Білгород-Дністровської міської ради, як органу опіки та піклування, про визначення способів участі у вихованні дитини та зобов ?язанні не чинити перешкод у спілкуванні та вихованні дитини;

- скасувати висновок № 02/15-29-322/336 від 06.02.2015 року Білгород-Дністровської міської ради, як органу опіки та піклування, про визначення способів участі у вихованні дитини та зобов ?язанні не чинити перешкод у спілкуванні та вихованні дитини.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.04.2015 року відкрито провадження у справі № 495/2746/15-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ВК Білгород-Дністровської МР за участю третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування висновку. Справу призначено до розгляду.

Відповідачем ВК Білгород-Дністровської МР, подано до суду заперечення проти адміністративного позову ОСОБА_1, згідно з яким просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на те, що, по-перше, оскаржуваний висновок складений у відповідності до вимог чинного законодавства та наявних матеріалів, по-друге, такий висновок для суду носить рекомендаційний характер і суд може з ним не погодитись та не взяти до його уваги при винесенні рішення при розв ?язанні спору між батьками щодо дитини.

Позивач ОСОБА_1, та її представник ОСОБА_2, в судових засіданнях заявлений адміністративний позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити.

Представник третіх осіб ОСОБА_4, в судових засіданнях подані ВК Білгород-Дністровської МР до суду заперечення підтримала в повному обсязі та просила в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

В судове засідання 31.08.2015 року представник відповідача ВК Білгород-Дністровської МР, не зявився без поважних причин, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, що підтверджується наявним в матеріалах справи відповідним довідковим листом, згідно з яким ОСОБА_6 (представник ВК Білгород-Дністровської МР згідно довіреності № 29/166 від 20.01.2015 року) в минулому судовому засіданні 12.08.2015 року був повідомлений про перенесення слухання справи саме на 31.08.2015 року о 12:00 год., про що власноручно розписався.

Відповідно до ч.1 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративна справа має бути розглянута і вирішена протягом розумного строку, але не більше місяця з дня відкриття провадження у справі, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно із ч.4 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Враховуючи викладені обставини та норми чинного законодавства, суд вважає за можливе і необхідне розглянути справу за відсутності представника відповідача, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступників висновків.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України, до компетенції адміністративних судів віднесено, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Згідно із п.1 ч.1 ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією із сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування, крім тих, які підсудні окружним адміністративним судам.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушено або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав чи свобод.

Положеннями частини 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішеннях № 6-рп/1997 від 25.11.1997 року, № 9-рп/1997 від 25.12.1997 року щодо офіційного тлумачення частини 2 статті 55, статей 64, 124 Конституції України, статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України, встановлено, що кожен має право звернутись до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

При цьому, на думку суду, право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України. Саме по собі звернення до адміністративного позову ще не означає, що суд зобовязаний надати такий захист. Адже для того, щоб був наданий судовий захист, слід встановити, що особа, яка звернулась з позовом, дійсно має право, свободу чи інтерес, про захист яких вона просить, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

З наведених норм права випливає, що позивач на власний розсуд визначає, чи порушено його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень.

Так, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ВК Білгород-Дністровської МР за участю третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування висновку № 02/15-29-322/336 від 06.02.2015 року Білгород-Дністровської МР, як органу опіки та піклування, про визначення способів участі у вихованні дитини та зобов ?язанні не чинити перешкод у спілкуванні та вихованні дитини.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 06.02.2015 року ВК Білгород-Дністровської МР, як органом опіки та піклування складено висновок № 02/15-29-322/336 про визначення способів участі у вихованні дитини та зобов ?язанні не чинити перешкод у спілкуванні та вихованні дитини.

Згідно із резолютивною частиною вказаного висновку, ВК Білгород-Дністровської МР, як орган опіки та піклування заключає вважати за доцільне визначити наступний порядок спілкування батька ОСОБА_3 та бабусі ОСОБА_5 з малолітнім ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем їх проживання:

- кожного першого тижня місяця забирати ОСОБА_7 в п ?ятницю з навчального закладу після закінчення навчального процесу та повертати хлопчика матері в суботу до 20:00 години;

- кожного другого тижня місяця забирати ОСОБА_7 з 16:00 години в суботу та повертати матері до 20:00 години неділі;

- кожного третього тижня місяця забирати ОСОБА_7 в п ?ятницю з навчального закладу після закінчення навчального процесу та повертати хлопчика матері в неділю до 13:00 години;

- впродовж літніх канікул проживання дитини у батька та бабусі протягом одного тижня щомісячно.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України, до компетенції адміністративних судів віднесено, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право на захист своїх прав і свобод у суді, а також на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для визначення предмету оскарження у цій категорії адміністративних справ необхідно з'ясувати зміст поняття «рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень».

Рішення суб'єкта владних повноважень у контексті положень Кодексу адміністративного судочинства України необхідно розуміти як нормативно-правові акти, так і правові акти індивідуальної дії.

Кодекс адміністративного судочинства України не містить визначення термінів нормативно-правовий акт та правовий акт індивідуальної дії.

За загальними приписами законодавства нормативно-правовий акт це виданий суб'єктом владних повноважень документ, який встановлює, змінює чи припиняє дію обов'язкових правил поведінки, обмежених в часі, просторі та за колом осіб, та призначений для неодноразового застосування. Правовий акт індивідуальної дії виданий суб'єктом владних повноважень документ, прийнятий з метою реалізації положень нормативно-правового акта (актів) щодо конкретної життєвої ситуації, не містить загальнообов'язкових правил поведінки та стосується прав і обов'язків чітко визначеного суб'єкта (суб'єктів), якому він адресований.

Обов'язковою ознакою як нормативно-правового, так і правового акта індивідуальної дії, є юридичний характер, тобто обов'язковість його приписів для відповідного суб'єкта (суб'єктів), дотримання якого забезпечується правовими механізмами.

Отже, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод (стаття 2, пункт 1 частини 1 статті 17 КАС).

Із правового аналізу вказаних норм вбачається, що позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

Як вбачається з позовної заяви, предметом спору у даній справі є визнання незаконним та скасування висновку № 02/15-29-322/336 від 06.02.2015 року Білгород-Дністровської МР, як органу опіки та піклування, про визначення способів участі у вихованні дитини та зобов ?язанні не чинити перешкод у спілкуванні та вихованні дитини.

Між тим, оскаржуваний акт (висновок) не є ні нормативним актом, ні актом індивідуальної дії, тобто не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, так як він не породжує жодних правових наслідків, що спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин, не змінює, не припиняє права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин і не має обов'язкового характеру для позивача і тому не може бути предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Оскільки висновок № 02/15-29-322/336 від 06.02.2015 року Білгород-Дністровської МР, як органу опіки та піклування, про визначення способів участі у вихованні дитини та зобов ?язанні не чинити перешкод у спілкуванні та вихованні дитини не є рішенням суб'єкта владних повноважень, встановлена ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів на цей спір не поширюється.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про безпідставність, необґрунтованість та неправомірність позовних вимог ОСОБА_1 до ВК Білгород-Дністровської МР за участю третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування висновку, у зв'язку з чим в задоволенні такого адміністративного позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 6, 9-11, 17-18, 41, 69-72, 105, 122, 128, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування висновку відмовити.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч.3 ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений статтею 186 КАС України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Мишко