Справа № 813/6000/14
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2015-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2015 року Справа № 876/10807/14
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Коваля Р.Й., Судової-Хомюк Н.М.,

за участі секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Городоцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2014 року в адміністративній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Макс-Фарм» до Городоцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

встановив:

У серпні 2014 року позивач ТзОВ «Макс-Фарм» звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Городоцької ОДПІ ГУ Міндоходів у Львівській області (на даний час Городоцька ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області), в якому просив визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення № від 02.07.2014 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 250730 грн., в тому числі 200584 грн. за основним платежем і 50146 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Відповідач Городоцька ОДПІ позову не визнав, у суді першої інстанції подав заперечення, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 31.10.2014 року позов задоволено. Визнано протиправними і скасовано податкове повідомлення-рішення Городоцької ОДПІ ГУ Міндоходів у Львівській області № від 02.07.2014 року.

З цією постановою суду не погодився відповідач і оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, неповно досліджено докази по справі, а тому постанова суду є незаконною та підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що Городоцькою ОДПІ проведено позапланову виїзну перевірку ТзОВ «Макс-Фарм» з питань повноти нарахування та своєчасності сплати в бюджет податків під час взаємовідносин з ТОВ «Медсервіс-Галичина» та ФОП ОСОБА_3 за період з 01.01.2013 р. по 30.04.2014 р.. За наслідками перевірки складено акт від 19.06.2014 р. № 260/2201/38416831, на підставі якого винесено оскаржене податкове повідомлення-рішення № від 02.07.2014 року. Вказує апелянт, що проведеною перевіркою було встановлено, що позивачем ТзОВ «Макс-Фарм» завищено витрати на збут (агентські послуги) за 2013 рік в сумі 1055706 грн., відповідно занижено нарахування на сплату ПНП за 2013 рік в сумі 200584 грн.. Також суд першої інстанції безпідставно не врахував, що Городоцькою ОДПІ отримано постанову слідчого СУ ГУ МВС України від 12.05.2014 р. щодо проведення досудового розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.191 КК України, службовими особами ТОВ «Медсервіс-Галичина». Також звертає увагу апелянт на те, що договори доручення на виконання функцій агента між ФОП ОСОБА_3 та позивачем, укладені 01.02.2013 р. та 02.01.2014 р., однак договір на постачання товару між ТОВ «Медсервіс-Галичина» та ТзОВ «Макс-Фарм» в особі ФОП ОСОБА_3 складено 10.01.2013 р., що також може свідчити про фіктивність взаємовідносин, з метою формування валових витрат, зменшення податкових зобов'язань.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та з'явились в засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави і межі апеляційної скарги, вважає, що таку апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Так, судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що в період із 06.06.2014 року по 12.06.2014 року відповідачем Городоцькою ОДПІ було проведено позапланову виїзну перевірку позивача ТзОВ «Макс-Фарм» з питань повноти нарахування та своєчасності сплати в бюджет податків під час взаємовідносин з ТОВ «Медсервіс-Галичина» та ФОП ОСОБА_3 за період з 01.01.2013 р. по 30.04.2014 р.. За наслідками перевірки складено Акт №260/2201/38416831 від 19.06.2014 року. У висновках акту перевірки зазначено, що підприємством порушено вимоги п.138.1, п.п.138.10.2, п.п.138.10.3 п.138.10 ст.138 ПК України, в результаті чого завищено витрати на збут (агентські послуги) за 2013 рік в сумі 1055706 грн., відповідно занижено нарахування та сплату ПНП за 2013 р. в сумі 200584 грн. (а.с. 9-17).

На підставі вказаного вище Акта перевірки від 19.06.2014 року відповідачем Городоцькою ОДПІ винесено 02.07.2014 р. відносно позивача податкове повідомлення-рішення № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 250730 грн., в тому числі 200584 грн. за основним платежем і 50146 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (а.с. 6).

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції щодо безпідставності тверджень відповідача про порушення позивачем норм податкового законодавства, заниження нарахування та сплати ПНП за 2013 р. та щодо протиправності винесеного податкового повідомлення-рішення від 02.07.2014 року, з врахуванням наступного.

Відповідно до п.138.1 ст.138 ПК України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності.

Згідно п.п.138.1.1 п.138.1 ст.138 цього ж Кодексу, витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Пунктом 138.2 ст.138 ПК України, передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно п.138.4 ст.138 ПК України, витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 цього ж Кодексу, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно п.п.54.3.2 п.54.3 ст.54 ПК України, контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках.

Згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до ч.1 ст.9 цього Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Із матеріалів адміністративної справи та змісту Акту податкової перевірки від 19.06.2014 року видно, що висновки податкового органу щодо порушення позивачем ТзОВ «Макс-Фарм» податкового законодавства ґрунтуються на твердженнях ДПІ про те, що підприємством завищено на суму 1055706,59 грн. валові витрати на збут товарів за період І-ІV квартали 2013 р. в декларації з податку на прибуток за 2013 рік за рахунок агентських послуг наданих ФОП ОСОБА_3.

Суд апеляційної інстанції вважає об'єктивними висновки суду першої інстанції щодо безпідставності вищевказаних тверджень ОДПІ.

З цього приводу суд апеляційної інстанції враховує, що реальність укладення, фактичне виконання та настання правових наслідків за розглядуваним господарським договором і об'єктивність інформації в первинних документах за цим договором підтверджується матеріалами справи.

Так, здійснення позивачем господарських операцій із ФОП «ОСОБА_3», а саме надання агентських послуг за період І-ІV квартали 2013 р. в сумі 1066370,29 грн. підтверджується : - договором доручення на виконання функцій агента від 01.02.2013 р. № 1 (терміном дії з 01.02.2013 р. по 31.12.2013 р.), укладеного між позивачем (як довірителем) та ФОП ОСОБА_3 (як повіреною), згідно якого довіритель доручає, а повірений зобов'язується за винагороду і за рахунок довірителя вчиняти наступні дії: 1) здійснювати пошук покупців для укладення договорів купівлі-продажу; 2) повідомляти довірителя про тендери, торги, запити цінових пропозицій щодо товару, продаж якого здійснює довіритель, готувати та подавати від імені довірителя тендерні пропозиції, іншу документацію для участі довірителя в торгах, тендерах, запитах цінових пропозицій; 3) вести переговори з третіми особами (покупцями) для укладення угод купівлі-продажу товарів, наявних у довірителя; 4) готувати проекти договорів до їх підписання між довірителем та покупцями його товару або самостійно укладати такі договори від імені довірителя; 5) представляти інтереси довірителя при укладенні та виконанні договорів на купівлю-продаж товару довірителя та інших угод, спрямованих на його реалізацію; - додатком від 04.02.2013 р. № 1/1 до договору №1 від 01.02.2013 р. про внесення змін та доповнень до договору доручення на виконання функцій агента №1 від 01.02.2013 р., згідно якого довіритель зобов'язується, зокрема, сплачувати повіреному винагороду в розмірі 18% від суми укладених угод за представництвом повіреного, за участю повіреного або за інформацією про потенційного покупця товару, наданого повіреним; - протоколом розбіжностей від 04.02.2013 р. №1 до договору №1 від 01.02.2013 р., згідно якого виявлено помилки та встановлено, що винагорода за виконання повіреним умов договору повинна становити 18%; - актами про надання агентських послуг за березень, червень, вересень, грудень 2013 р.; - картками рахунку за 2013 р.; - платіжними дорученнями за період серпня-грудня 2013 р. (а.с. 22-25, 31-44, 54-88).

Судом першої інстанції також об'єктивно встановлено та враховано, що факт надання послуг ФОП ОСОБА_3 згідно зі зазначеними актами про надання агентських послуг за 2013 р., проведення часткової оплати таких послуг на суму 653831,06 грн. та заборгованість перед ФОП ОСОБА_3 на суму 602039,23 грн. підтверджується належним чином завіреними копіями договорів, укладених ФОП ОСОБА_3 від імені та в інтересах позивача (а.с. 104-174).

Відповідно до ст. 71 ч.2 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Щодо покликань відповідача про нікчемність правочину, укладеного між позивачем та ФОП ОСОБА_3, то суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені статтею 203 ЦК України, відповідно до якої: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину і вказано, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він невизнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (стаття 215 ЦК України).

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Правові наслідки недійсності правочину визначені статтею 216 ЦК України, де вказано, що в разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Крім цього, відповідно до ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно ч. 1 ст. 208 ГК України якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

З наведених вище норм випливає, що наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного правочину та усвідомлювали суперечність його інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Відповідно до ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

У зв'язку із цим, висновки про нікчемність правочину можуть бути зроблені лише за наявності доказів і встановлення фактів порушення обов'язкових вимог для чинності правочину в момент укладення такого правочину.

З цього приводу суд апеляційної інстанції враховує, що розглядувані договори між позивачем та ФОП ОСОБА_3 на момент їх укладення відповідали усім вимогам необхідним для їхньої чинності, не суперечили вимогам чинного законодавства та моральним засадам суспільства, сторони договорів володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення були вільними і відповідали внутрішній волі сторін договору, договори були спрямовані на реальне настання правових наслідків і такі наслідки наступили.

З врахування наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об'єктивно встановлено обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, постанова суду від 31.10.2014 р. винесена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу Городоцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області - залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2014 року в адміністративній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Макс-Фарм» до Городоцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: В.В. Гуляк

Судді: Р.Й. Коваль

Н.М. Судова-Хомюк

Повний текст ухвали виготовлено та підписано 21.08.2015 року.