Справа № 820/3362/13-а
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2015-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2015 року м. Київ К/800/55391/13

Колегія Вищого адміністративного суду України у складі:

суддів: Олексієнка М.М. (доповідач), Стародуба О.П., Штульман І.В.,

здійснивши в касаційному порядку попередній розгляд справи за адміністративним позовом Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - Фонд) до комунального підприємства «Салтівське трамвайне депо» (далі - КП «Салтівське трамвайне депо») про стягнення адміністративно-господарських санкцій за касаційною скаргою представника позивача на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22 травня 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року представник Фонду звернувся в суд з позовом, відповідно до якого просив стягнути з КП «Салтівське трамвайне депо» адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2012 році у розмірі 251491,76 грн.

Посилався на те, що в порушення частини першої статті 19 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-XII «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 875-XII) підприємство не забезпечило працевлаштування інвалідів у відповідній кількості у зв'язку з чим зобов'язано сплатити адміністративно-господарські санкції.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 22 травня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2013 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник Фонду, з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, допущені судами, просить попередні рішення скасувати і ухвалити нове про задоволення позову.

З'ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги з урахуванням наступного.

Як установлено судами попередніх інстанцій, що відповідає фактичним обставинам справи, за 2012 рік КП «Салтівське трамвайне депо» визначена середньооблікова численність штатних працівників 595 осіб, норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів становить 24 осіб. Проте, у продовж 2012 року фактично працювало 16 осіб, яким була встановлена інвалідність, тому невиконання відповідачем нормативу з працевлаштування 8 інвалідів стало підставою для нарахування адміністративно-господарських санкцій.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що КП «Салтівське трамвайне депо» у 2012 році вживало усіх можливих заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, тому на нього не може бути покладена відповідальність, передбачена статтею 20 Закону № 875-ХІІ, оскільки обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Висновок судів відповідає дійсним обставинам справи та нормам права.

Відповідно до статті 19 Закону № 875-ХII для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Частиною першою статті 20 зазначеного Закону передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Діючим законодавством встановлюється обов'язковий для підприємств норматив робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування інвалідів, а також передбачається сплата підприємствами адміністративно-господарських санкцій у разі порушення встановлених нормативів щодо створення робочих місць для інвалідів.

При цьому, адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законом України від 25 червня 1991 року № 1251-XII «Про систему оподаткування», а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною другою зазначеної статті передбачено, що учасник господарських відносин несе відповідальність, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до частини першої та третьої статті 18 Закону № 875-ХII (в редакції Закону України від 23.02.2006 року № 3483-IV) забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За змістом статті 18-1 Закону № 875-ХІІ пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

При цьому, про наявність вакантних місць роботодавці повинні повідомляти центри зайнятості, направляючи звітність у формі № 3-ПН згідно з наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19 грудня 2005 року № 420, який діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, КП «Салтівське трамвайне депо» інформувало центр зайнятості про наявність вільних робочих місць (вакантних посад), шляхом подачі звітів за формою № 3-ПН за період з січня 2012 року по грудень 2012 року та річний звіт за формою № 10-ПІ за 2012 рік про зайнятість і працевлаштування інвалідів.

Крім того, відповідачем додатково вживались заходи щодо пошуку інвалідів для працевлаштування шляхом неодноразового звернення до Харківського міського центру зайнятості, розміщення у засобах масової інформації оголошень про наявність вакансій для інвалідів.

У зв'язку з тим, що відповідач ужив усіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження підприємства інвалідів, які бажають працевлаштуватись.

Саме до такого висновку зводиться правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 квітня 2013 року (справа №21-81а13), яка згідно зі статтею 244-2 КАС України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, висновок судів не спростовують і не дають підстав вважати, що судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального чи процесуального права.

Керуючись статтями 220, 220-1, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів відхилити, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22 травня 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає, проте може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: М.М. Олексієнко

О.П. Стародуб

І.В. Штульман