Справа № 2а-1497/10
Суддя: Святецький В.В.
Дата ухвалення: 2012-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2012 р. Справа № 9217/11/9104

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Довгополова О.М., Глушка І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шевченківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу соціального захисту управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про визнання дій протиправними, стягнення недоотриманої суми коштів на компенсацію вартості продуктів,-

В С Т А Н О В И В :

07 жовтня 2010 року ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив: визнати незаконними дії Шевченківського відділу соціального захисту управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради щодо не нарахування та невиплати коштів на компенсацію 50 % вартості продуктів харчування за нормами, встановленими Міністерством охорони здоровя України; стягнути з відповідача на його користь недоотриману суму коштів за період з січня 2007 року по вересень 2010 року в сумі 5101,51 грн. на компенсацію 50 % вартості продуктів харчування згідно п. 14 ст. 20 Закону України ,,Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2010 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що постанова прийнята з порушенням норм матеріального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на доводи позивача про те, що наказ Міністерства праці та соціальної політики від 31 травня 2010 року № 113 , ні попередні накази офіційно оприлюдненні не були, а тому не є чинними. Кабінет Міністрів України не вправі зменшувати закріплену в Законі цифру 50 при визначенні розміру компенсації, а тим більше такого права не має Міністерства праці та соціальної політики.

Позивач вважає, що визначальним є закріплене Законом України № 796-ХІІ його право на отримання компенсації 50% вартості продуктів харчування за нормами, встановленими Міністерством охорони здоровя України і затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 1992 року № 258.

З огляду на викладене, позивач просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Оскільки особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання, апеляційний суд у відповідності до пункту 2 частини 1 статі 197 КАС України вважає можливим здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не належить до задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1-ої категорії, інвалідом війни 2-ої групи.

Відповідно до п.14 ст.20 Закону України ,,Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи особам, віднесеним до категорії 1 (пункт 1 статті 14), надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги: забезпечення продуктами харчування за медичними нормами з обовязковим прикріпленням до відповідних магазинів за місцем проживання. Зазначеним особам компенсується 50 процентів вартості продуктів харчування за медичними нормами, встановлюваними Міністерством охорони здоровя України. Статтею 62 Закону України ,,Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи визначено, що розяснення порядку застосування цього Закону провадиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення якого є обовязковими для виконання міністерствами та іншими центральними органами державної виконавчої влади України, місцевими органами державної виконавчої влади, всіма субєктами господарювання, незалежно від їх відомчої підпорядкованості та форм власності.

Статтею 87 Бюджетного кодексу України передбачено, що видатки на державні програми з ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, здійснюються в установленому порядку за рахунок наявних надходжень до загального фонду державного бюджету в межах обсягів призначень, передбачених у Державному бюджеті України на відповідні бюджетні програми. Кабінет Міністрів України, виконуючи закон України про Державний бюджет України на відповідні роки, здійснює видатки на реалізацію положень Закону України N 796-XII в межах асигнувань, затверджених Верховною Радою України.

Пунктом 2 постанови Кабінету України від 21.05.1992 року № 258 ,,Про норми харчування та часткову компенсацію вартості продуктів для осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи ( в редакції від 20.02.2007 року) постановлено надати Міністерству праці та соціальної політики право визначати виходячи із розроблених Міністерством охорони здоровя фізіологічних (медичних) норм харчування (додаток № 4) і середніх цін на продукти харчування, що склалися у регіоні, розміри грошової компенсації вартості продуктів харчування, встановлені вказаним Законом для громадян, віднесених до 1 і 2 категорії.

Згідно п. 9 Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов'язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою КМУкраїни від 20.09.2005 року № 936, Мінпраці в десятиденний строк після прийняття закону про Державний бюджет України на відповідний рік, виходячи з розроблених МОЗ фізіологічних (медичних) норм харчування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 1992 р. № 258, і даних Держкомстату щодо середніх цін на продукти харчування, що склалися в регіонах за попередні три місяці, визначає в розрізі Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя розміри грошової компенсації вартості продуктів харчування відповідно до Закону для громадян, віднесених до категорій 1 і 2, потерпілих дітей у разі захворювання кровотворних органів (гострі лейкози), щитовидної залози (аденома, рак), на злоякісні пухлини, а також для батьків потерпілих дітей, які не відвідують дитячі дошкільні та шкільні заклади і не забезпечуються продуктами харчування.

На підставі викладеного апеляційний суд визнає вірними та обгрунтованими висновки суду першої інстанції , що відповідачем правомірно проводились виплати позивачу 50 % компенсації вартості продуктів харчування в розмірах, встановлених та затверджених наказами Міністерства праці та соціальної політики України від 05.03.2007 року №81, від 06.02.2008 року №29, від 02.02.2009 року №35, від 31.05.2010 року №113.

Доводи позивача щодо неправильності визначення розрахунку компенсації є безпідставними, оскільки наведені постанови КМ України та накази Мінпраці та соціальної політики України в установленому Законом порядку не скасовані та є чинними.

Порушень вимог законодавства при проведенні виплати компенсації з боку відповідача суд першої інстанції не встановив, а тому дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга не містить жодного доводу на спростування таких висновків суду першої інстанції, а тому не належить до задоволення.

Статтею 159 КАС України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, обєктивно і всебічно зясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст.195, ст. 197, п. 1 ч. 1 ст.198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Шевченківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2010 року у справі № 2а-1497/2010 без змін.

Ухвала набирає законної сили через пять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили рішенням суду апеляційної інстанції шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В.В. Святецький

Судді О.М. Довгополов

ОСОБА_2