Справа № 2а-58/09/1916
Суддя: Ніколін В.В.
Дата ухвалення: 2011-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2011 р. Справа № 37468/09/9104

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,
суддів Любашевського В.П., Старунського Д.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чортківського районного суду Тернопільської області від 16 червня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання дій відповідача неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА :

У березні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати дії військової частини НОМЕР_1 неправомірними та стягнення невиплаченої при звільненні заборгованості за речове майно.

Постановою Чортківського районного суду Тернопільської області від 16 червня 2009 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить зазначене судове рішення скасувати і ухвалити нове про задоволення його вимог у повному обсязі, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність його висновків обставинам справи. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що згідно із ч.2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» .

Сторони по справі належним чином судом були повідомлені, однак з невідомих для суду причин не з`явилися в зал судового засідання, а тому відповідно до ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апелянта у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних мотивів.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду з позовом на захист своїх прав та законних інтересів 05.03.2009 року. Отже, позивач пропустив річний строк звернення до адміністративного суду, визначений ч. 2 ст. 99 КАС України. На застосуванні наслідків пропуску строку звернення до суду наполягає представник відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 100 КАС України пропущений строк звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Оскільки судом не визнано причину пропуску строку звернення до суду поважною, у задоволенні позову слід відмовити на підставі ст. 100 КАС України.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Також колегія суддів зазначає наступне, що відповідно до ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» п. 28 постанови Кабінету Міністрів України «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил те інших військових формувань у мирний час» військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них. Порядок і розміри грошового та матеріального забезпечення військовослужбовців та компенсації замість речового майна і продовольчих пайків встановлюються Кабінетом Міністрів України з урахуванням коефіцієнта індексації грошових доходів. Військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм але не отримане протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 206 від 28.10.05 р. позивач звільнений з військової частини в запас у зв`язку із скороченням штатів. Згідно довідки № 212 від 27.05.2009 року не виплачена грошова компенсація за речове майно в сумі 2830 грн. 97 коп.

Покликання апелянта на Закон України Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів від 17.02.2000 р., яким з 11 березня 2007 року призупинено дію ст. 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 р., зокрема в частині виплати військовослужбовцям грошової компенсації замість речового майна, до уваги не приймаються, оскільки норми зазначеного закону поширюється на військовослужбовців, які перебувають на дійсній військовій службі у Збройних Силах України та не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, у яких ОСОБА_1 виступає як військовослужбовець, звільнений з військової служби у запас.

Крім того, відсутність бюджетного фінансування грошових компенсацій належного військовослужбовцям речового майна не може бути підставою для невиконання покладених на відповідача зобов`язань, оскільки реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань (рішення Європейського суду з прав людини у справі Кечко проти України).

Але враховуючи зазначене колегія суддів зазначає, що статтею 99 КАС України визначаються строки звернення до адміністратив ного суду з адміністративним позовом з метою досягнення юри дичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вва жатися спірними після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Строк звернення до адміністративного суду з адміні стративним позовом - проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за ви рішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Після закінчення цього часу особа не втрачає права звернутися з адміністративним позовом, але у задоволенні цього позову може бути відмовлено лише на тій підставі, що пропущено строк звер нення.

Дотримання строку звернення з адміністративним позо вом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, спри яє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Загальний строк подання адміністративного позову для захисту прав, свобод та інтересів особи становить один рік з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Інший момент початку перебігу однорічного строку встановлено частиною четвертою зазначеної статті. Так, якщо особа відповідно до закону оскаржила рішення, дію чи бездіяльність в адміністративному порядку, то обчислення річного строку ведеться з дня, коли особа дізналася про рішення суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду скарги.

Початок річного строку визначено альтернативно це день, коли особа: дізналася або повинна була дізнатися про порушення.

Зазвичай ці два моменти збігаються, але це не обов`язково. Тому при визначенні початку цього строку передусім до уваги береться момент, коли особа фактично дізналася про наявність відповідного порушення. Йдеться не про те, коли особа з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є по рушенням, а про те, коли вона дізналася про ці рішення, дії чи без діяльність.

Потім необхідно зважити, чи мала особа реальну можли вість дізнатися про наявність порушення раніше. Якщо мала - тоді для відліку строку на звернення береться до уваги саме цей момент.

Однорічний строк визнано законодавцем достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси було порушено, визначилася, чи буде вона звертатися до адміністративного суду із відповідним позовом. Загальний однорічний строк застосовується в усіх випад ках, коли законом не встановлені спеціальні (інші) строки звер нення з адміністративним позовом.

Стаття 100 КАС України з метою дисциплінування учасників публічно-правових відносин визначає негативні наслідки для них у разі звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом з пропущенням встановленого статтею 99 КАСУ строку звернен ня. Одночасно стаття дає можливість не застосовувати ці наслід ки, якщо інша сторона не наполягає на цьому, або у разі пропущення строку з поважних причин.

Пропущення встановленого строку звернення з адміні стративним позовом не позбавляє особи права звернутися з адмі ністративним позовом і не може бути підставою для повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження в адміністра тивній справі. Але таке пропущення зазвичай є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову, якщо на цьому наполягає одна зі сторін (зрозуміло, що у переважній більшості випадків це буде відповідач).

Разом із тим, при вирішенні адміністративного позову ОСОБА_1 щодо зобов`язання провести нарахування за речове майно за період з 2000-2005 рр., судом першої інстанції вірно враховано, що згідно із ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін (ч.1 ст. 100 КАС України).

Враховуючи наведене колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду вважає, що ОСОБА_1 пропустив строк звернення до адміністративного суду з позовом, так як просить задоволити йому позовні вимоги за період з 2000 2005 роки, а звернувся з позовом до суду 05.03.2009 року, крім цього відповідач наполягає на відмову позивачу в його поновленні, і тому в даному позові слід відмовити позивачу ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення суду по даній справі скасуванню не підлягає.

На підставі наведеного колегія суддів прийшла до висновку, що судом першої інстанції, при винесені оскаржуваної постанови вірно дано правову оцінку обставинам справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що згідно ст. 200 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України колегія суддів,

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Чортківського районного суду Тернопільської області від 16 червня 2009 року у справі № 2-а-58/19-16/09 без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України у порядку адміністративного судочинства протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В.В. Ніколін

Судді В.П. Любашевський

Д.М. Старунський