Справа № 591/11467/13-а
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2015-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2015 року м. Київ К/800/27883/14

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача), Приходько І.В., Рибченка А.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Управління Пенсійного фонду України в місті Сумах про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в місті Сумах на постанову Зарічного районного суду міста Суми від 26 лютого 2014 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2014 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (далі - позивачі) через пердставника звернулися до суду першої інстанції з позовом, у якому просили визнати протиправною відмову Управління Пенсійного фонду України в місті Сумах (далі - відповідач, УПФ) щодо не призначення та не нарахування їм пенсії за віком протягом 10 днів після отримання заяви; зобов'язати УПФ призначити, нарахувати та виплатити позивачам пенсії за віком з 19.11.2013 року.

Постановою Зарічного районного суду міста Суми від 26 лютого 2014 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2014 року, адміністративний позов задоволено.

Суди попередніх інстанцій мотивували свої рішення тим, що позивачі мають право на призначення пенсій незалежно від місця постійного проживання.

Не погоджуючись із судовими рішеннями у справі, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить про скасування рішень судів попередніх інстанцій, як таких, що постановлені із порушенням норм процесуального права, і ухвалення нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог. У доводах касаційної скарги зазначає, що на даний час відсутнє законодавче врегулювання питань виплат пенсій громадянам, які постійно проживають за кордоном України. Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-пр/2009 поширюється лише на тих осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після 07.10.2009 року. Крім того, позивачем не надано належних доказів того, що на даний час його місце проживання зареєстровано на території України у встановленому законом порядку.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 222 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Судами попередніх інстанцій встановлено наступні обставини.

До грудня 1999 року позивачі проживали за адресою: АДРЕСА_1, надалі виїхали на постійне місце поживання до Ізраїлю. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є громадянами України, що підтверджується копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

19.11.2013 року представником позивачів, після того як йому було відмовлено відповідачем у прийнятті заяв про призначення пенсії, були направлені до Управління Пенсійного фонду України в м. Суми поштою дані заяви разом з необхідними для призначення пенсії документами. За результатами розгляду заяв позивачів УПФ надана відповідь № 33648/08-08 від 18.12.2013 року про відсутність підстав для розгляду документів на призначення пенсії ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оскільки встановлена відсутність документів, які засвідчують факт їх проживання на території України та довіреність представника не була засвідчена нотаріально.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Пунктом 4 ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбаченому цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Аналогічне положення викладено у частині другій статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Згідно частин третьої та четвертої цієї статті пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Конституційний Суд України у Рішенні від 07.10.2009 року вказав, що закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року по справі №1-32/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України, положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-ІV.

Відповідно до статті 152 частини 2 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» врегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 року.

Пунктом 1 Порядку передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Щодо доводів УПФ про те, що довіреність представника не була засвідчена нотаріально, суд касаційної інстанції зазначає наступне.

Україна приєдналась до Гаазької Конвенції 1961 року - 10.01.2002 року (далі - Конвенція). Конвенція набула чинності 22.12.2003 року, відтак 98 держав-учасниць Конвенції, відмовилися у відносинах із Україною від вимоги повної консульської легалізації офіційних документів і перейшли на спрощену процедуру апостилювання.

Апостиль, окрім засвідчення дійсності підпису та компетенції особи, що підписала (видала) офіційний документ, також, засвідчує дійсність штампа або печатки, що скріплює документ, підтверджує підписи і печатки на офіційних документах, що робить ці документи чинними в усіх країнах-учасницях Гаазької конвенції.

Як вбачається із наявної в матеріалах справи копії довіреності (а.с. 8-9), така завірена апостилем та не підлягає нотаріальному посвідченню, є чинною в усіх країнах-учасницях Гаазької Конвенції, до яких відноситься Ізраїль та Україна.

Таким чином, проживаючи в Ізраїлі, як громадяни України, позивачі мають такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Доводи касаційної скарги спростовуються викладеними вище нормами права та установленими обставинами справи, у зв'язку з чим відсутні підстави для її задоволення та скасування оскаржуваних судових рішень.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 223 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень, суди попередніх інстанцій не допустили порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 220, 222, 223, 224, 231, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в місті Сумах залишити без задоволення, а постанову Зарічного районного суду міста Суми від 26 лютого 2014 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2014 року у справі № 591/11467/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута в порядку передбаченому ст.ст. 235 - 244-2 КАС України.

Судді: І.Я. Олендер

І.В. Приходько

А.О. Рибченко