Справа № 826/13512/15
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2015-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 серпня 2015 року № 826/13512/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Федорчука А.Б., розглянувши адміністративну справу в письмовому провадженні

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Стоїк"
до Держаної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, в особі Товариства з обмеженою відповідальністю "Стоїк" (надалі - Позивач), звернувся з адміністративним позовом до Держаної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві (надалі - Відповідач) про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 20.03.2015 року № ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві та податкового повідомлення-рішення від 05.06.2015 року № ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що Відповідачем безпідставно зроблено висновки щодо завищення у перевіряємий період валових витрат та податкового кредиту, у зв'язку із формуванням таких з урахуванням взаємовідносин з контрагентами. Крім того, позивачем вказується на протиправність дій податкового органу при винесенні спірних податкових повідомлень-рішень.

В судовому засіданні представник Позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не з'явились, хоча були належним чином повідомлені про судовий розгляд справи, відповідно до вимог статей 35, 37 Кодексу адміністративного судочинства України.

На адресу Окружного адміністративного суду міста Києва від Відповідача надійшли заперечення на позовну заяву. Доводи відповідача, викладені в письмових запереченнях, аналогічні доводам та висновкам викладеним в акті перевірки від 03.03.2015 р. за № 750/26-58-22-02-17/16303872.

У відповідності до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Співробітниками Держаної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві проведено планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю "Стоїк" з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2011 р. по 31.12.2013 р., валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2011 р. по 31.12.2013 р. За результатами перевірки складено акт від 03.03.2015 р. за № 750/26-58-22-02-17/16303872 (надалі - Акт перевірки).

В акті перевірки встановлені наступні порушення: п.138.2 ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток на суму 669 100 грн., в тому числі; II-IV квартал 2011 р. -86443 грн. (в.т.ч. IV квартал 2011 р. -86443 грн.), І квартал 2012 -37555 грн., І-ІІ квартал 2012 р. - 194563 грн. (в.т.ч. ІІ квартал 2012 р. - 157 008 грн.), І-ІІІ квартал 2012 р. - 249431 грн. (ІІІ квартал 2012 р. - 54 868 грн.), за 2012 р. - 294041 грн. (в.т.ч. - IV квартал 2012 р. - 44643 грн.), за 2013 р. - 288 583 грн.; п.198.3, п.198.5, п.198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість за період з 01.01.2011 р. по 31.12.2013 р. на загальну суму 841 456 грн., в тому числі по періодах: жовтень 2011р. - 59375 грн.; листопад 2011р. - 30475 грн., грудень 2011р.- 30244 грн., січень 2012р. - 9909 грн., лютий 2012 р. - 19088 грн., березень 2012р. - 21254 грн., квітень 2012р. - 72522 грн., травень 2012р. - 60488 грн., червені 2012р. - 45150 грн., липень 2012р. - 30506 грн.; серпень 2012р. - 10715 грн., вересень 2012р. - 25166 грн.; грудень 2012р. - 1229 грн., січень 2012р. - 22617 грн., лютий 2013р. - 7596 грн., березень 2013р. - 38338 грн., квітень 2013р. - 57696 грн., травень 2013р. - 26798 грн., червень 2013р. - 25327 грн., липень 2013р. - 26538 грн., серпень 2013р. - 26299 грн., вересень 2013р. - 35156 грн., жовтень 2013 р. -55928 грн., листопад 2013р. - 36595 грн., грудень 2013р. - 36899 грн.

Не погоджуючись з висновками викладеними в Акті перевірки , Позивачем подано до податкового органу Заперечення на акт перевірки, за результатом розгляду заперечень Листом від 17.03.2015 року №6969/10/26-58-22-02-11 Податковий орган повідомив Позивача, що висновки Акту перевірки залишено без змін, а заперечення без задоволення.

На підставі Акту перевірки Податковим органом винесено податкове повідомлення-рішення № від 20.03.2015р., яким збільшено податок на прибуток в сумі 728 321,00 грн., з них за основним платежем в розмірі + 582 657,00 грн. та застосовані штрафні санкції з цього податку в сумі 145 664 грн.; № від 20.03.2015р., яким збільшено податок на додану вартість в сумі 926 816 грн., з них за основним платежем в розмірі + 741 753,00 грн. та застосовані штрафні санкції з цього податку в сумі 185 363 грн.

Не погодившись із висновками податкового органу викладеними у акті перевірки та винесеним податковим повідомленням-рішенням, позивачем подано скарги до ГУ ДФС у м. Києві, за результатом розгляду скарг Рішенням ГУ ДФС у м. Києві № 8377/10/26-15-10-05-35 від 25.05.2015р. залишено без змін податкове повідомлення-рішення № від 20.03.2015р., а № від 20.03.2015р. скасовано в частині основного зобов'язання в сумі 19 088,00 грн. та штрафних (фінансових) санкціях в сумі 4 772,00 грн., а скаргу задоволено частково.

На підставі Рішення ГУ ДФС у м. Києві Податковим органом 05.06.2015 року прийнято податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено податок на додану вартість в сумі 902 956 грн., з них за основним платежем в розмірі + 722 265,00 грн. та застосовані штрафні санкції з цього податку в сумі 180 591 грн.

Не погодившись із висновками податкового органу викладеними у акті перевірки, податковими повідомленням-рішенням та Рішенням ГУ ДФС у м. Києві № 8377/10/26-15-10-05-35 від 25.05.2015р., позивачем подано скарги до ДФС України, за результатом розгляду скарг Рішенням ДФС України № 15111/6/99-99-10-01-01-25 від 20.07.2015р. залишено без змін податкові повідомлення-рішення з урахуванням Рішенням ГУ ДФС у м. Києві № 8377/10/26-15-10-05-35 від 25.05.2015р., а скаргу без задоволення.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про часткове обґрунтування позовних вимог виходячи з наступного.

Як вбачається з акту перевірки, яким встановлені наступні порушення: п.138.2 ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток на суму 669 100 грн., в тому числі; II-IV квартал 2011 р. -86443 грн. (в.т.ч. IV квартал 2011 р. - 86443 грн.), І квартал 2012 -37555 грн., І-ІІ квартал 2012 р. - 194563 грн. (в.т.ч. ІІ квартал 2012 р. - 157 008 грн.), І-ІІІ квартал 2012 р. - 249431 грн. (ІІІ квартал 2012 р. - 54 868 грн.), за 2012 р. - 294041 грн. (в.т.ч. - IV квартал 2012 р. - 44643 грн.), за 2013 р. - 288 583 грн.; п.198.3, п.198.5, п.198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість за період з 01.01.2011 р. по 31.12.2013 р. на загальну суму 841 456 грн., в тому числі по періодах: жовтень 2011р. - 59375 грн.; листопад 2011р. - 30475 грн., грудень 2011р.- 30244 грн., січень 2012р. - 9909 грн., лютий 2012 р. - 19088 грн.

Відповідно до змісту ст. 44 Податкового кодексу України, платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Пунктом 44.3. цієї ж статті встановлено, що платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності (п. 44.3 ст.44 ПК України). Статтею 49 цього Кодексу встановлено, що податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

Платник податків зобов'язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період, в якому виникають об'єкти оподаткування, або у разі наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є.

Податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює: календарному кварталу або календарному півріччю (у тому числі в разі сплати квартальних або піврічних авансових внесків) - протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу (півріччя).

Як вбачається з податкового повідомлення-рішення № від 20.03.2015р., яким збільшено податок на додану вартість в сумі 926 816 грн., з них за основним платежем в розмірі + 741 753,00 грн. та застосовані штрафні санкції з цього податку в сумі 185 363 грн. з урахуванням Рішенням ГУ ДФС у м. Києві № 8377/10/26-15-10-05-35 від 25.05.2015р. скасовано в частині податкове повідомлення-рішення № від 20.03.2015р. основного зобов'язання в сумі 19 088,00 грн. та штрафних (фінансових) санкціях в сумі 4 772,00 грн., проте, як встановлено судом, за період жовтень 2011р. - 59375 грн.; листопад 2011р. - 30475 грн., грудень 2011р.- 30244 грн., січень 2012р. - 9909 грн., лютий 2012 р. - 19088 грн. не було враховано суму в розмірі 10912 грн. (грудень 2011 р.- січень 2012 р.), тобто у строк, що перевищує 1095 днів встановлених ст. 44 ПК України.

Крім того п. 102.1. ст. 102 ПК України визначено, що контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов'язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

У разі подання платником податку уточнюючого розрахунку до податкової декларації контролюючий орган має право визначити суму податкових зобов'язань за такою податковою декларацією протягом 1095 днів з дня подання уточнюючого розрахунку.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення № підлягає скасуванню в частині основного зобов'язання в сумі 10912 грн. та застосовані штрафні санкції з цього податку в сумі 2728 грн.

Судом встановлено, що між Позивачем (Покупець), з однієї сторони, та ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Теко» (Продавець), з іншої сторони, укладено ряд Договорів: №01/10-01 від 10.01.2011 року; №01/10-01 від 10.12.2012 р.; Договір №0401-1 від 04.01.2013 р. (надалі - Договори).

Судом встановлено, що за змістом вищезазначених Договорів вони є типовими, а отже, не підлягають дослідженню окремо.

У відповідності до п.1.1 , п. 1.2 Договорів, Продавець зобов'язується протягом дії Договору передати у власність Покупця металопродукцію, далі «Товар», а Покупець зобов'язується приймати товар та оплачувати його вартість відповідно до умов цього Договору. Найменування товару, асортимент, кількість, ціна товару, який передається по даному Договору визначається Специфікаціями для кожної окремої поставки, які є невід'ємними частинами даного Договору.

Згідно п. 5.1 - п. 5.4 Договорів, Постачальник забезпечує доставку товару власним транспортом. Одержання Товару здійснюється на складі Покупця за адресою: м. Київ, вул. Екскаваторна, 37. Постачальник зобов'язаний поставити Товар впродовж 5-ти банківських днів з моменту підписання Специфікації. На кожну партію Товару Постачальник в обов'язковому порядку передає Покупцю наступні документи: Оригінал рахунку-фактури; оригінал Специфікації; Видаткова накладна; Податкова накладна; Документ, який підтверджує якість.

Судом досліджено Специфікації, з яких вбачається, що Специфікації визначено, як Додаток №1 до Договору №01/10-01 від 10.01.2011 р., отже, Специфікації мають один номер (Додаток №1), проте, з різними датами: від 12.10.2011 р., від 14.10.2011 р., від 17.10.2011 р., від 24.10.2011 р., від 09.11.2011 р., від 28.11.2011 р., від 28.11.2011 р., від 15.12.2011 р., від 16.12.2011 р.

Проте, Специфікації, які визначені сторонами, як Додаток до договору №01/10-01 від 10.01.2012 р. містять нумерації №1 - №22, але відсутня дата підписання даних Специфікацій.

Таким чином з вищезазначених Специфікацій вбачається, що вони не належним чином оформлені та не можливо встановити до якої партії товару були підписані дані специфікації.

Крім того, Судом досліджено Специфікації, які підписані сторонами до Договору №0401-1 від 14.01.2013 р., з яких зазначено Додаток : №1 від 06.03.2013 р., №2 від 18.03.2013 р., №3 від 01.04.2013 р., №4 від 09.04.2013 р., №5 від 16.04.2013 р., №6 від 22.04.2013 р., №7 від 27.05.2013 р., №8 від 13.06.2013 р., №9 від 25.06.2013 р., №10 від 11.07.2013 р., №11 від 30.07.2013 р., №12 від 13.08.2013 р., №13 від 27.08.2013 р., №14 від 23.09.2013 р., №15 від 17.09.2013 р., №16 від 23.09.2013 р., №17 від 05.11.2013 р., №18 від 21.10.2013 р., №19 від 21.10.2013 р., №20 від 31.10.2013 р., №21 від 31.10.2013 р., №22 від 08.11.2013 р., №23 від 20.11.2013 р., №24 від 26.11.2013 р., №25 від 23.11.2013 р., №26 від 23.12.2013 р., №27 від 18.12.2013 р.

Позивачем надано суду наступні документи: Видаткові накладні: № 4 від 17.10.2011 року, № 5 від 17.10.2011 року, № 6 від 21.10.2011 року, № 10 від 26.10.2011 року, № 72 від 10.11.2011 року, № 95 від 28.11.2011 року, № 96 від 28.11.2011 року, № 10 від 16.12.2011 року, № 11 від 16.12.2011 року, № 6 від 17.01.2012 року, № 3 від 07.02.2012 року, № 32 від 19.03.2012 року, № 33 від 19.03.2012 року, №44 від 04.04.2012 року, №48 від 06.04.2012 року, №49 від 10.04.2012 року, № 54 від 19.04.2012 року, №57 від 24.04.2012 року, № 62 від 27.04.2012 року, № 67 від 07.05.2012 року, № 68 від 07.05.2012 року, №74 від 16.05.2012 року, №77 від 21.05.2012 року, № 80 від 29.05.2012 року, № 91 від 11.06.2012 року, № 114 від 19.07.2012 року, № 127 від 03.08.2012 року, № 139 від 29.08.2012 року, № 149 від 07.09.2012 року, № 167 від 09.10.2012 року, № 189 від 31.10.2012 року, № 27 від 29.01.2013 року, № 99 від 07.03.2013 року, № 114 від 19.03.2013 року, № 147 від 09.04.2013 року, № 148 від 09.04.2013 року, № 165 від 23.04.2013 року, № 179 від 26.04.2013 року, №219 від 28.05.2013 року, № 245 від 14.06.2013 року, №250 від 25.06.2013 року, № 258 від 11.07.2013 року, № 263 від 30.07.2013 року, № 273 від 13.08.2013 року, № 277 від 27.08.2013 року, № 284 від 17.09.2013 року, № 287 від 23.09.2013 року, № 288 від 23.09.2013 року, № 299 від 21.10.2013 року № 300 від 21.10.2013 року, № 305 від 31.10.2013 року, № 306 від 31.10.2013 року, № 308 від 05.11.2013 року, №310 від 08.11.2013 року, № 312 від 20.11.2013 року, № 316 від 26.11.2013 року, № 327 від 18.12.2013 року, № 330 від 23.12.2013 року, № 331 від 23.12.2013 року; Податкові накладні: № 5 від 12.10.2011 року, № 7 від 14.10.2011 року, № 8 від 17.10.2011 року, № 11 від 24.10.2011 року, № 75 від 09.11.2011 року, № 97 від 28.11.2011 року, № 98 від 28.11.2011 року, № 5 від 15.12.2011 року, № 7 від 16.12.2011 року, № 7 від 17.01.2012 року, № 3 від 07.02.2012 року, № 5 від 07.02.2012 року, № 17 від 21.02.2012 року, № 17 від 21.02.2012 року, № 15 від 16.03.2012 року, № 16 від 16.03.2012 року, №20 від 19.03.2012 року, №4 від 04.04.2012 року, №5 від 04.04.2012 року, №9 від 10.04.2012 року, №15 від 19.04.2012 року, №17 від 20.04.2012 року, №24 від 27.04.2012 року, №2 від 07.05.2012 року, №3 від 07.05.2012 року, №9 від 16.05.2012 року, №12 від 21.05.2012 року, №19 від 29.05.2012 року, №7 від 07.06.2012 року, №9 від 11.06.2012 року, №19 від 19.06.2012 року, №10 від 19.07.2012 року, №3 від 03.08.2012 року, №5 від 07.09.2012 року, №11 від 09.10.2012 року, №32 від 31.10.2012 року, № 33 від 29.01.2013 року, № 6 від 07.03.2013 року, № 24 від 19.03.2013 року, № 4 від 02.04.2013 року, № 13 від 09.04.2013 року, № 27 від 17.04.2013 року, № 46 від 26.04.2013 року, № 29 від 28.05.2013 року, № 14 від 14.06.2013 року, № 19 від 25.06.2013 року, № 7 від 11.07.2013 року, № 13 від 26.07.2013 року, № 3 від 13.08.2013 року, № 7 від 20.08.2013 року, № 5 від 10.09.2013 року, № 6 від 17.09.2013 року, 10 від 23.09.2013 року, № 5 від 17.10.2013 року, № 8 від 21.10.2013 року, № 9 від 28.10.2013 року, № 11 від 30.10.2013 року, № 2 від 05.11.2013 року, № 4 від 08.11.2013 року, № 9 від 20.11.2013 року, № 11 від 21.11.2013 року, № 8 від 18.12.2013 року, № 9 від 18.12.2013 року, № 10 від 18.12.2013 року; Рахунки на оплату: № 78 від 11.10.2011 року, № 81 від 12.10.2011 року, № 88 від 14.10.2011 року, № 93 від 24.10.2011 року, № 215 від 07.11.2011 року, № 233 від 18.11.2011 року, № 234 від 18.1 1.201 1 року, № 258 від 14.12.2011 року, № 260 від 15.12.2011 року, № 6 від 13.01.2012 року, № 19 від 01.02.2012 року, № 49 від 14.03.2012 року, № 51 від 16.03.2012 року, № 65 від 30.03.2012 року, № 67 від 03.04.2012 року, № 69 від 09.04.2012, № 75 від 12.04.2012 року, № 80 від 19.04.2012 року, № 89 від 26.04.2012 року, № 90 від 26.04.2012 року, № 96 від 04.05.2012 року, № 105 від 15.05.2012 року, № 106 від 16.05.2012 року, № 115 від 25.05.2012 року, № 116 від 25.05.2012 року, № 135 від 08.06.2012 року, № 166 від 17.07.2012 року, № 181 від 02.08.2012 року; Розрахунки коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної, платіжні доручення та інші документи.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні сертифікати якості товару, який було придбано та передбачено умовами п.5.4. Договорів, також відсутні довіреності на отримання товару, товарно-транспортні накладні, докази наявності товару на складі позивача, або використання даного товару в господарській діяльності.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу. Витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку; витрати банківських установ.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Пунктом 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, встановлено, що витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до статті 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку з: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу /орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; ввезення товарів (супутніх послуг) на митну територію України в митному режимі імпорту або реімпорту (далі - імпорт); вивезення товарів (супутніх послуг) у митному режимі експорту або реекспорту (далі - експорт); з метою оподаткування цим податком до експорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг), які перебувають у вільному обігу на території України, до митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного кодексу України; з метою оподаткування цим податком до імпорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг) з-під митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного кодексу України, для їх подальшого вільного обігу на території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Отже, об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші операції платника податків, які відповідно до статті 185 Податкового кодексу України визначені як об'єкт оподаткування.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції, якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Отже, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами податкового кодексу України.

Пунктом 198.1 Податкового кодексу України встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Отже, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Господарські операції для визначення податкового кредиту для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність таких операцій.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Аналогічна позиція викладена в листі Вищого адміністративного суду України №742/11/13-11 від 02.06.2011.

Зазначеним листом Вищого адміністративного суду України також визначено, що з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції, установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції, установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Таким чином, при визначенні права платника податків на формування податкового кредиту та валових витрат судом має бути перевірено чи мали операції між платником податків та його контрагентами реальний товарний характер, можливість здійснення таких операцій з урахуванням оперативності проведення операцій та віддаленості контрагентів один від одного, подальше використання позивачем придбаної у зазначених контрагентів продукції та отриманих послуг, при цьому, суд має виходив з того, що наявність у покупця належно оформлених документів, які відповідно до закону необхідні для віднесення певних сум до податкового кредиту, зокрема виданих продавцями податкових накладних, не є безумовною підставою для відшкодування податку на додану вартість в подальшому, якщо податковий орган доведе, що відомості в таких документах не відповідають дійсності, наприклад, у випадку, коли не проводилися самі операції.

Крім того, у відповідності ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001р. № 2344-ІІІ, встановлено перелік обов'язкових документів, на підставі яких виконуються вантажні перевезення юридичною особою на договірних умовах та для власних потреб. До таких документів відносяться: документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах; дорожній лист; товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж; інші документи, передбачені законодавством України, також згідно до п.п.11.1 та п.п.11.3 п. 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997р. та зареєстрованого Міністерством юстиції України №128/2568 від 20.10.1998р., встановлено, що основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля, а дорожній лист вантажного автомобіля є документом, без якого перевезення вантажів не допускається.

Пунктами 11.2, 11.3 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363 визначено, що основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля. Дорожній лист вантажного автомобіля є документом, без якого перевезення вантажів не допускається.

Отже, товаротранспортні накладні відносяться до первинної транспортної документації, ведення якої для всіх суб'єктів господарської діяльності незалежно від форм власності є обов'язковим.

Відповідно до п.11.5 Правил перевезень вантажів, товаротранспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри товаротранспортної накладної підписом і печаткою (штампом).

Таким чином, єдиною підставою документального підтвердження спірних сум податкового кредиту мають бути належним чином складені та підписані повноважними особами первинні документи в розумінні наведених норм законодавства.

Суд звертає увагу, що згідно умов вищезазначених Договорів отримання товару здійснюється на складі Покупця (Позивача), а отже, при отриманні товару (металу) повинна бути наявність складських реєстрів на отримання товару, облік отриманого товару, переміщення товару, довіреності та товарно-транспортні накладні, які підтверджують доставлення даного товару, оскільки по об'ємах вони є габаритними.

З аналізу вищезазначених норм права вбачається, що в порушення п.138.2 ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України, Позивачем завищено показники, які задекларовані в рядку 04 «Витрати, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування» по взаємовідносинах з ТОВ «НВП «Теко» за період з березня 2012 року по 31.12.2013 року та в порушення п.198.3, п.198.5, п.198.6 ст. 198 Податкового кодексу України Позивачем завищено податковий кредит по взаємовідносинам за період з березня 2012 року по 31.12.2013 року.

Також, Судом встановлено, що між Позивачем (Постачальник), з однієї сторони, та ТОВ «УКВТОРРЕСУРСИ» (Покупець), з іншої сторони, укладено Договір №5-11 від 14.02.2011 р. (надалі - Договір №5-11).

Крім того, між Позивачем (Постачальник), з однієї сторони, та ТОВ «КБК І К» (Покупець), з іншої сторони, укладено Договір №6-12 від 19.01.2012 р. (надалі - Договір №6-12).

Між Позивачем (Постачальник), з однієї сторони, та ТОВ «УКР МЕТ-ЦЕНТРІ» (Покупець), з іншої сторони, укладено Договір №25/1-12 від 03.09.2012 р. (надалі - Договір №25/1-12).

Також, між Позивачем (Постачальник), з однієї сторони, та ТОВ «Вторсервіс» (Покупець), з іншої сторони, укладено Договір №07-13 від 01.07.2013 р. (надалі - Договір №07-13).

Судом встановлено, що змістом вищезазначених Договорів вони є типовими, а отже, не підлягають дослідженню окремо.

У відповідності до п. 1.1, п. 3.1 - 3.3 Договору №5-11, у порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі, Постачальник зобов'язується передавати у власність Покупця продукцію, визначену в п.2.1. цього Договору (далі - Продукція), а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити продукцію. Протягом 5 (п'яти) банківських днів після отримання продукції, Покупець зобов'язаний здійснити її оплату шляхом безготівкового перерахування коштів на розрахунковий рахунок Постачальника. Якщо будь-яка із Сторін змінює статус платника податку, вона повинна письмово сповістити про це іншу Сторону протягом 2-х робочих днів. Підставою для оплати за Договором є рахунок-фактура Постачальника та видаткова накладна з відміткою представника Покупця про приймання продукції.

Відповідно до преамбули Закону України "Про металобрухт" цей Закон регулює відносини, що виникають у процесі здійснення операцій з металобрухтом, який є найважливішою стратегічною та енергозберігаючою сировиною для металургійного виробництва, і спрямований на захист інтересів підприємств вітчизняної металургійної галузі та забезпечення екологічної безпеки довкілля при утворенні, збиранні та використанні металобрухту.

Згідно з абзацами 7, 17 статті 1 Закону України "Про металобрухт" у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються у такому значенні: переробка металобрухту - діяльність, пов'язана із доведенням металобрухту шляхом сортування або, в разі потреби, пресування, пакетування, дрібнення, різання до стану, який відповідає встановленим стандартам, нормам і правилам; вилучення металевої складової із шлаків металургійної переробки чорних та кольорових металів і їх сплавів; спеціалізовані металургійні переробні підприємства - підприємства, які відповідають вимогам, що ставляться цим Законом до спеціалізованого підприємства, мають у власності виробниче обладнання, яке забезпечує технологію металургійної переробки металобрухту, пов'язану зі зміною структури металу, його хімічного складу відповідно до стандартів, та пройшли атестацію в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної промислової політики.

Також, слід зазначити, що відповідно до частин 1, 2 статті 4 Закону України "Про металобрухт" (в редакції на час укладання вищезазначених Договорів), операції з металобрухтом здійснюються лише спеціалізованими або спеціалізованими металургійними переробними підприємствами, а також їх приймальними пунктами. Діяльність, пов'язана із заготівлею, переробкою брухту чорних та кольорових металів і його металургійною переробкою, провадиться на підставі ліцензії, що видається в порядку, встановленому законодавством.

Приймання промислового брухту від юридичних осіб оформлюється актом приймання із зазначенням найменування юридичної особи, кількості та джерел походження металобрухту. В акті робиться відмітка про вибухову безпеку, а в разі потреби - про дезактивацію і очищення металобрухту від шкідливих речовин та зазначається рівень дози випромінювання. Порядок приймання, зберігання і методи випробувань металобрухту чорних та кольорових металів встановлюються відповідно до стандартів (ч. 11 ст. 4 вказаного Закону).

За приписами ст. 5 та ст. 6 цього Закону суб'єкти підприємницької діяльності, які здійснюють операції з металобрухтом, повинні забезпечити контроль за вибуховою, пожежною, екологічною та радіаційною безпекою відповідно до законодавства. Суб'єкти підприємницької діяльності, які здійснюють реалізацію металобрухту, повинні засвідчувати його відповідним документом про відповідність металобрухту встановленим стандартам, нормам і правилам.

В пунктах 2.6 - 2.8 Ліцензійних умов визначені особливі вимоги здійснення господарської діяльності із заготівлі, переробки, металургійної переробки металобрухту кольорових і чорних металів, а саме: що приймання промислового металобрухту від юридичних осіб оформляється актами приймання металів чорних (вторинних) і брухту та відходів кольорових металів. Затверджена форма актів приймання промислового металобрухту від юридичних осіб наведена в додатках № 6 та № 7 до вказаних Ліцензійних умов. На території спеціалізованого підприємства, спеціалізованого металургійного переробного підприємства та кожного їх приймального пункту ведуться та зберігаються протягом не менше року оригінали або засвідчені ліцензіатом копії актів приймання побутового металобрухту, приймально-здавальні акти металів чорних (вторинних) і брухту та відходів кольорових металів. Приймання промислового металобрухту від юридичних осіб оформляється актами приймання металів чорних (вторинних) і брухту та відходів кольорових металів.

З урахуванням наведених вимог, згідно чинного законодавства України обов'язковим підтвердженням здійснення господарської діяльності із заготівлі, переробки, металургійної переробки металобрухту кольорових і чорних металів, які в перевіреному періоді проводило Товариство з підприємствами-постачальниками металобрухту, є акт приймання металів чорних (вторинних) затвердженої форми, оформлений належним чином на кожну партію отриманого товару, транспортна накладна або ТТН, документи на підтвердження джерела походження, про результати радіаційного контролю, про відповідність вимогам ДСТУ 4121-2002.

У матеріалах справи відсутні докази наявності у Позивача відповідного дозвільного документа для виконання спірних поставок, так і відсутні докази того, яким чином та на підставі чого у позивача утворився метало брухт, відсутні акти приймання металів чорних (вторинних) затвердженої форми, оформлений належним чином на кожну партію отриманого товару, транспортна накладна або ТТН, документи на підтвердження джерела походження, про результати радіаційного контролю, про відповідність вимогам ДСТУ 4121-2002.

Слід зазначити, що у податкових правовідносинах є неприпустимою ситуація, яка дозволяла б недобросовісним платникам за допомогою інструментів, що використовуються у цивільно-правових відносинах, створювати ситуацію формальної наявності права на отримання податкової вигоди (у тому числі шляхом формування податкового кредиту).

Пунктом 199.6 ст. 199 Податкового кодексу України передбачено, що правила цієї статті не застосовуються та податковий кредит не зменшується в разі постачання платником податку відходів і брухту чорних і кольорових металів, які утворилися в такого платника внаслідок переробки, обробки, плавлення товарів (сировини, матеріалів, заготовок тощо) на виробництві, будівництві, розібранні (демонтажу) ліквідованих основних фондів та інших подібних операцій.

Відповідно до п.200.1 ст.200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітною (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

У відповідності до п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

У п.198.6 ст. 198 наведеної норми визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України, Платник податку зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі, якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: а) в операціях, що не є об'єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу); б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу); в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів; г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку. У разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи в подальшому починають використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, у тому числі переведення невиробничих необоротних активів до складу виробничих необоротних активів, платник податку може зменшити суму податкових зобов'язань, що були нараховані відповідно до цього пункту, на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, зазначеної в абзаці першому цього пункту, зареєстрованого в Єдиному реєстрі податкових накладних. З метою застосування цього пункту податкові зобов'язання визначаються по товарах/послугах, необоротних активах: придбаних для використання в неоподатковуваних операціях - на дату їх придбання; придбаних для використання в оподатковуваних операціях, які починають використовуватися в неоподатковуваних операціях, - на дату початку їх фактичного використання, визначену в первинних документах, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Як встановлено судами, факт здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами не підтверджується наявними в матеріалах справи первинними документами, виписаними Позивачем його контрагентам (контрагентами - Позивачу), що в свою чергу свідчить проте, що Позивач в перевіряємому періоді не мав права на застосування до нього вимог п. 23 Підрозділу 2 Розділу ХХ «Перехідних положень» Податкового кодексу України.

Крім того, Суд звертає увагу, що переробка, обробка чи плавлення брухту чорних і кольорових металів є операціями з металобрухтом, які в силу ч.1 ст.4 Закону України «Про металобрухт» можуть здійснюватися лише спеціалізованими або спеціалізованими металургійними переробними підприємствами, а також їх приймальними пунктами, враховуючи, що Позивач не є суб'єктом наділеним правом здійснювати операції з металобрухтом, то п. 199.6 ст. 199 Податковою кодексу України на господарські операції Позивача з реалізації металобрухту не поширюються.

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги Позивача в частині щодо визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 20.03.2015 року № та податкового повідомлення-рішення від 05.06.2015 року № в частині основного зобов'язання в сумі 711353 грн. та застосовані штрафні санкції з цього податку в сумі 177863 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням викладеного, суд приходить висновків про задоволення позовних вимог частково.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 128, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Скасувати податкове повідомлення-рішення від 05.06.2015 року № в частині основного зобов'язання в сумі 10912 грн. та застосовані штрафні санкції з цього податку в сумі 2728 грн.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.Б. Федорчук