Справа № 2а/1770/1118/2012
Суддя: Щербаков В. В.
Дата ухвалення: 2012-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2а/1770/1118/2012

10 травня 2012 року 10год. 12хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Щербакова В. В. за участю секретаря судового засідання Маньковського Д.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1;

відповідача: представник ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Суб`єкт підприємницької діяльності-фізична особа ОСОБА_3
до ОСОБА_4 податкова інспекція у м.Рівне
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень
ВСТАНОВИВ:

Суб`єкт підприємницької діяльності-фізична особа ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Рівне про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

В судовому засіданні 26.04.2012 року за клопотанням позивача ухвалою суду було замінено первісного відповідача ОСОБА_4 податкову інспекцію у м.Рівне на належного відповідача ОСОБА_4 податкову інспекцію у м.Рівне Рівненської області державної податкової служби.

В обґрунтування позовних вимог покликається на ту обставину, що позивачем правомірно віднесено до складу податкового кредиту травня 2011 року ПДВ в сумі 108000 грн. по господарським операціям з ТОВ «Інтер Плюс», позаяк податкові накладні видані на суму ПДВ, сплаченого СПД ОСОБА_3 в ціні товарів призначених для використання в межах господарської діяльності позивача, оформлені належним чином та виписані суб'єктами господарювання, які були зареєстрованими платниками ПДВ. Вказала, що висновки податкового органу про безпідставне формування позивачем податкового кредиту у вказаних сумах зводяться до встановлення ненадання ТОВ Інтер Плюс» документів для перевірки за травень червень 2011 року, і покладені в основу висновків про порушення позивачем вимог п.198.4, п. 198.5 ст.198 Податкового кодексу України. На основі цих висновків відповідач безпідставно збільшив зобовязання позивача з податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності в сумі 91800 грн. Доводила, що позивач не може відповідати за дії своїх контрагентів і такі обставини жодним чином не можуть впливати на право позивача по віднесенню до складу податкового кредиту сплаченого податку на додану вартість в ціні товарів (робіт, послуг) та до складу витрат.

На таких підставах просила позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав. Вказав, що СПД ОСОБА_3 в порушення п.198.4, п. 198.5, ст.198 Податкового кодексу України сформував податковий кредит травня 2011 року в тому числі за рахунок віднесення до його складу ПДВ, сплаченого в ціні товарів придбаних у ТОВ «Інтер Плюс». Дане підприємство не надало для перевірки документи, що підтверджують формування податкового кредиту в травні-червні 2011 року. А тому у податкового органу на час перевірки були всі підстави трактувати відповідну суму податкового кредиту, як непідтверджену, і, відповідно, збільшити суму зобовязання на 108000 грн. у травні 2011 року. З цих самих підстав відповідач вбачає порушення позивачем пп.75.1.2 п.75.1 ст.75, .164.3 ст.164, п.167.1 ст.167, ст..176, пп.177.4 ст.177 Податкового кодексу України, в результаті чого податковий орган збільшив суму зобовязання з податку з доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю на суму 91800 грн. за травень 2011 року.

На таких підставах просив в позові відмовити.

Заслухавши у судовому засіданні пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що позивач має статус субєкта підприємницької діяльності фізичної особи, перебуває на обліку в ДПІ у м.Рівне та являється зареєстрованим платником податку на додану вартість. Фактичний вид діяльності оптова торгівля сільськогосподарською технікою.

08.02.2012 року СПД ОСОБА_3 подав до податкового органу податкову декларацію про доходи, в якій задекларував витрати за 2011 рік в сумі 32230800 грн. До суми витрат включено вартість придбаних у ТОВ «Інтер Плюс» м атералів на суму 540000 грн. В червні 2011 року позивач подав декларацію з податку на додану вартість за травень 2011 року, в якій задекларував податковий кредит на рівні 685967 грн. Податковий кредит на суму 108000 грн. сформовано по операціях з таким контрагентом, як ТОВ «Інтер Плюс».

В лютому 2012 року ДПІ у м.Рівне проведено планову документальну перевірку СПД ОСОБА_3 з питань дотримання вимог податкового та валютного законодавства за період з 28.09.2010 року по 31.12.2011 року. Її результати оформлені актом №50//17-119 від 29.02.2012 року .

В акті зафіксовано, що серед постачальників Позивача у травні 2011 року виявлено платника, яким надано ризиковий кредит на суму 108000 грн., а саме: ТОВ «Інтер Плюс». Відповідно до отриманих матеріалів, надісланих Лівобережною МДПІ м. Дніпропетровська (акт перевірки №541/23-3/25525212 від 07.02.2012р.) встановлено, що підприємством ТОВ «Інтер Плюс» не надані документи, що підтверджують формування податкового кредиту та податкових зобовязань з податку на додану вартість за травень червень 2011 року, а саме:

-податкові накладні;

- накладні, акти виконаних робіт (послуг);

- фінансово-господарські документи, що підтверджують сплату коштів за вчиненим правочином платіжні доручення, виписки банківських установ, прибуткові та видаткові ордери, чеки РРО та інші;

- фінансово-господарські документи, що підтверджують передачу товарів, виконання робіт (надання послуг) за вчиненим правочином, товарно-транспортні накладні, довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей, акти приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг, господарські договори.

За результатами аналізу документів, які є в облікові справі підприємства, даних податкової звітності встановлено відсутність необхідних трудових ресурсів виробничого обладнання, тарнспортних засобів, торгівельного обладнання та інших основних фондів. Фактично у ТОВ «Інтер Плюс» відсутні трудові ресурси, виробниче обладнання, транспортне та торгівельне обладнання, сировина, матеріали для здійснення основного виду діяльності, визначеного згідно довідки з ЄДРПОУ.

На підставі таких висновків акту перевірки відповідачем 15.03.2012 року прийняті податкові повідомлення-рішення:

- №, згідно з яким позивачу збільшено зобовязання з податку на додану вартість у розмірі 108000 грн. за травень 2011 року та застосовано штрафну ( фінансову ) санцію в сумі 1 грн

- №, згідно з яким позивачу збільшено суму податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності в розмірі 91800 грн. за 2011 рік та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в сумі 22950 грн.

Згідно з долученими до матеріалів справи письмовими доказами в травні 2011 року позивач мав господарські взаємовідносини з ТОВ «Інтер Плюс» відповідно до договору №970104 від 05 травня 2011 року , яке поставило СПД ОСОБА_3 товари за накладною №060511 від 06.05.2011 року на суму 648000,00 грн. з ПДВ . На суму ПДВ -108000,00 грн. постачальником виписано податкову накладну , яка позивачем включена в реєстр отриманих податкових накладних за травень 2011 року та віднесено до складу податкового кредиту по декларації з ПДВ за травень 2011 року. Оплату за товар позивачем проведено в повному обсязі згідно платіжних доручень . Операція відображена в бухгалтерському обліку та по даних складського обліку. Отримані матеріали були встановлені на комбайн зернозбиральний (договір №511904 від 19 квітня 2011 року з ПП «Агро-Трейдер») відповідно до складених дефектного акту від 08 травня 2011 року та акту на списання матеріалів від 10 травня 2011 року.

Не заперечуючи в цілому правильність податкового обліку та звітності позивача в розрізі формування податкового кредиту та податкових зобов'язань за травень 2011 року, та формування доходів та витрат за 2011 рік відповідач стверджує, що виявлене порушення призвело до завищення позивачем податкового кредиту на суму 108000 грн. у травні 2011 року , а також до заниження суми податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності на суму 91800 грн.

З такими твердженнями суд погодитись не може з огляду на наступне.

Відповідно до підпункту 200.1. статті 200 Податкового кодексу України, сума податку на додану вартість, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно з п.200.2- п.200.3 ст.200 розділу V цього Кодексу, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню), при позитивному значенні суми, така сума підлягає сплаті. (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом. А при від'ємному значенні суми, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду. Відповідно до п.200.4 цієї статті, якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована, має від'ємне значення, то бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов'язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг.

В свою чергу, податковий кредит звітного періоду, відповідно до пункту 198.3. статті 198 цього Кодексу, визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом - 193.1 статті 193 цього Кодексу (17%, або 0%) протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

При цьому, право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до підпункту 198.2. статті 198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку на оплату товарів/послуг; або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

В силу вимог пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені Податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

В п. 177.1 ст. 177 Податкового кодексу України вказано, що до переліку витрат, безпосередньо повязаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III даного Кодексу.

Відповідно до п.п. 14.1.27 п. 14.1 ст.14 Податкового кодексу України витрати сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або зменшення зобовязань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу.

При цьому, пп. 138.1.1 п. 138.1 ст.138 Кодексу визначає, що витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати.

Відповідно до пп.14.1.128 зазначеного Кодексу собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг для цілей розділу III цього кодексу витрати, що прямо повязані з виробництвом та/або придбанням реалізованих протягом звітного податкового періоду товарів, виконаних робіт, наданих послуг, які визначаються відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку.

В п.9 П(С)БО - 9 «Запаси» зазначено, що первісною вартістю запасів, що придбані за плату, є собівартість запасів, яка складається з таких фактичних витрат:

суми, що сплачуються згідно з договором постачальнику (продавцю), за вирахуванням непрямих податків.

Згідно з п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення обєкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обовязковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Надані до матеріалів справи документи свідчать про те, що постачальником товарів ТОВ «Інтер Плюс» були виписані позивачу податкові накладні, які містять всі, передбачені статтею 201 Податкового кодексу України, реквізити та відповідають вимогам наказу ДПА України №969 від 21.12.2010 року "Про затвердження форми Податкової накладної та Порядку її заповнення", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.12.2010 року за №1401/18696, що був чинним до 16.12.2011 року.

На момент виписування податкових накладних контрагент позивача був зареєстрованим платником ПДВ .

Відповідно, податковий кредит, сформований позивачем на підставі податкових накладних, виписаних ТОВ «Інтер Плюс»вважається підтвердженим.

Згідно з пунктом 1 статті 18 Закону "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" №755-ІУ від 15.05.2003 року, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. У відповідності до частини 2 вказаної статті, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі лише у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

ТОВ «Інтер Плюс» набуло прав юридичної особи з дня його державної реєстрації і відомості щодо нього внесені до Єдиного державного реєстру.

Слід зазначити, що відповідачем суду не надано жодних доказів того, що ТОВ «Інтер Плюс» не було спроможним здійснити господарські операції з поставки товарів. Явних ознак безтоварності відповідних господарських операцій не відмічається.

До того ж чинним законодавством України на сторону правочину, яка є платником податків, не покладено обов'язку здійснювати перевірку відповідності законодавству установчих документів іншого учасника господарських правовідносин та ставити під сумнів внесені до Єдиного державного реєстру відомості. Разом з тим, ні установчі, ні статутні документи контрагентів позивача не визнані в установленому порядку недійсними і доказів про зворотне в матеріалах справи немає.

Та обставина, що постачальник не надав для податкової перевірки документи, не впливає на право позивача (покупця) на віднесення до складу податкового кредиту сплаченого податку на додану вартість такому постачальнику товару, та на віднесення відповідних сум за такою операцією до витрат.

До того ж, відповідач не надав жодних доказів на підтвердження того, що позивач у справі діяв без належної обачності й обережності і йому мало бути відомо про порушення, які можливо допускають його контрагенти, або що його діяльність спрямована на здійснення операцій, пов'язаних з податковою вигодою, переважно з контрагентами, які не виконують своїх податкових зобов'язань, зокрема й у випадках, коли такі операції здійснюються через посередників.

Платником податку первинними документами бухгалтерського обліку, у тому числі видатковими та податковими накладними доведено, що виникнення права на податковий кредит та витрати є наслідком фактичного проведення господарських операцій, які є об'єктом оподаткування податком на додану вартість.

Податковий орган, в свою чергу, не навів будь-яких доводів щодо фіктивності господарських операцій, за наслідками яких було сформовано позивачем оспорюваний податковий кредит, не подав жодних фактичних даних, які б викликали сумнів у реальності виконання операцій з поставки товарів та послуг.

З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку, що у податкового органу були відсутні законні підстави для збільшення позивачу суми зобовязання з податку на додану вартість за травень 2011 року та збільшення податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності за 2011 рік.

Відповідно до статті 228 Цивільного кодексу України правочин, спрямований на незаконне заволодіння майном держави, вважається таким, що порушує публічний порядок, а отже, є нікчемним. Як установлено частиною 2 статті 215 цього Кодексу, визнання судом нікчемних правочинів недійсними не вимагається. Відповідно до частини 1 статті 216 зазначеного Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Спрямованість правочину на незаконне заволодіння майном держави, за даних, обставин, може мати місце у разі наявності наміру сторін, який спрямований на неправомірне отримання податкової вигоди, шляхом штучного формування податкового кредиту. Суд зазначає, що відповідачем не надано жодних доказів наявності такого наміру у позивача та його контрагентів.

Невиконання зобов'язань перед бюджетом іншими контрагентами, якщо таке мало місце, є підставою для застосування заходів відповідальності виключно до таких контрагентів, і само по собі не свідчить про порушення правил оподаткування позивачем.

Більше того, жодних доказів невиконання обов'язків по сплаті податку ТОВ «Інтер Плюс» відповідач не навів ні в акті перевірки, ні під час судового розгляду справи.

Відповідачем не було доведено наявність будь-яких умисних дій з боку посадових осіб стосовно ухилення від сплати податків шляхом укладення нікчемного правочину, а тому позивач мав достатні і передбачені законодавством підстави для віднесення суми сплаченого на користь постачальників ПДВ до складу податкового кредиту, та відповідних сум до складу витрат, отже відсутні факти, які б свідчили, що зміст укладених правочинів не відповідає дійсним намірам сторін, та що ці наміри спрямовані на ухилення від сплати податків за фінансово-господарськими результатами виконання зазначених договорів.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України щодо застосування норм права при розгляді спорів цієї категорії, несплата продавцем чи його контрагентом податку на додану вартість до бюджету, у разі фактичного здійснення господарської операції, не впливає на формування податкового кредиту покупцем та не є підставою для позбавлення останнього права на відшкодування цього податку, якщо він виконав усі передбачені законом умови отримання такого відшкодування і має всі документальні підтвердження розміру заявленого податкового кредиту.

Частиною 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції" (пункт 1) України визнала обов'язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких. ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки у даній справі оспорюються прийняті відповідачем - суб'єктом владних повноважень, за результатами проведеної перевірки податкові повідомлення-рішення, суд відповідно до вимог ч.3 ст.2 КАС України, перевіряє чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, безсторонньо, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, пропорційно та своєчасно.

Матеріали справи свідчать, що спірне податкове повідомлення-рішення не відповідає вказаним критеріям правомірності.

Враховуючи сукупність наведених обставин наряду із правовою специфікою податкових повідомлень-рішень, як актів органів державної податкової служби України, яка полягає у тому, що владний припис таких правових актів індивідуальної дії міститься безпосередньо в самому податковому повідомленні-рішенні, а мотиви його винесення, тобто обставини, яким керувався суб'єкт владних повноважень, - у відповідному акті перевірки, на підставі якого і приймався такий правовий акт індивідуальної дії, суд прийшов до висновку, що податкові повідомлення-рішення №, № від 15.03.2012 року є протиправними.

Судовий збір відповідно до ст. 94 КАС України присуджується на користь позивача.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Рівне від 15 березня 2012 року № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2.

Присудити на користь позивача Суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_3 із Державного бюджету України судовий збір у розмірі 2146,00 грн.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Щербаков В. В.