Справа № 812/5975/13-а
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2015-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2015 року м. Київ К/800/46113/13

Колегія Вищого адміністративного суду України у складі:

суддів: Олексієнка М.М. (доповідач), Стародуба О.П., Штульман І.В.,

здійснивши в касаційному порядку попередній розгляд справи за адміністративним позовом Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - Фонд) до товариства з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об'єднання» (далі - ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання») про стягнення адміністративно-господарських санкцій за касаційною скаргою представника позивача на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 29 липня 2013 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 3 вересня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року представник Фонду звернувся в суд з позовом, відповідно до якого просив стягнути з ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання» 1437727,59 грн. адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2012 році та 23291,55 грн. пені за порушення терміну сплати.

Посилався на те, що в порушенні вимог закону підприємство у 2012 році визначило кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів та не забезпечило їх працевлаштування, тому зобов'язано сплатити адміністративно-господарські санкції та пеню.

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 29 липня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 3 вересня 2013 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник позивача, з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, допущені судами, просить попередні судові рішення скасувати і ухвалити нове про задоволення позову. Зазначає, що відповідачем у 2012 році не створено 33 робочих місця для працевлаштування інвалідів і такі особи не були працевлаштовані.

З'ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги з урахуванням наступного.

Основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, гарантії їм рівних з усіма іншими громадянами можливостей для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами визначається Законом України від 21 березня 1991 року № 875-XII «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі - Закон № 875-ХІІ).

Відповідно до частин першої та другої статті 19 цього Закону ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Як установлено судами попередніх інстанцій, що відповідає фактичним обставинам справи, за 2012 рік ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання» визначена середньооблікова численність штатних працівників 6059 осіб

Виходячи з положень вище згаданого закону та численності працівників товариства у 2012 році, норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів становив 242 осіб.

Не працевлаштування у зазначений період 33 осіб не свідчить про порушення чинного законодасвта у створенні робочих місць.

Статтею 18 Закону № 875-ХII (в редакції Закону України від 23.02.2006 року № 3483-IV) встановлено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин у 2012 році ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання» були створені робочі місця для працевлаштування інвалідів та вживалися заходи для їх працевлаштування.

При цьому, як вірно зазначено судами, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Про наявність вакантних місць роботодавці повинні повідомляти центри зайнятості, направляючи звітність у формі № 3-ПН згідно з Інструкції щодо заповнення форми звітності №3-ПН «Звіт про наявність вакансій», затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19 грудня 2005 року № 420, чинного на час виникнення спірних правовідносин (далі - Інструкція).

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання» інформувало центр зайнятості про наявність вільних робочих місць (вакантних посад), шляхом подачі звітів за формою № 3-ПН за період з січня 2012 року по грудень 2012 року та річний звіт за формою № 10-ПІ за 2012 рік про зайнятість і працевлаштування інвалідів.

З урахуванням зазначених обставин та норм права, суди прийшли до обґрунтованого висновку про безпідставність позову.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, висновок судів не спростовують і не дають підстав вважати судові рішення такими, що ухвалені з порушенням норм матеріального чи процесуального права.

Зокрема відповідачем вживалися заходи щодо пошуку інвалідів для працевлаштування. Для цього надсилалися звернення до Свердловського, Словяносербського, Станично-Луганського, Новоайдарського, Біловодського районних центрів зайнятості; Краснодонського, Краснолуцького, Ровенського, Антрацитівського, Перевальського, Сєвєродонецького, Попаснянського, Алчевського міських центрів зайнятості; Кремінського, Сватівського, Лисичанського центрів зайнятості та розміщувалися у засобах масової інформації оголошення про наявність вакансій для інваліді, а також підприємство приймало участь у ярмарку вакансій з питань працевлаштування громадян з обмеженими фізичними можливостями.

У зв'язку з тим, що відповідач ужив усіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження підприємства інвалідів, які бажають працевлаштуватись.

Саме до такого висновку зводиться правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 квітня 2013 року (справа №21-81а13), яка згідно зі статтею 244-2 КАС України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

На підставі наведеного, керуючись статтями 220, 220-1, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів відхилити, а постанову Луганського окружного адміністративного суду від 29 липня 2013 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 3 вересня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає, проте може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: М.М. Олексієнко

О.П. Стародуб

І.В. Штульман