Справа № 2-а-14/10
Суддя: Шелудяков Л. В.
Дата ухвалення: 2010-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а-14/2010р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

З березня 2010р. Полтавський районний суд Полтавської області в складі:

ловуючого судді - Шелудякова Л.В.,

при секретарі - Лабовкіній Г.Г.,

глянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Полтава адміністративну раву за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 праці та соціального захисту селення Полтавської районної державної адміністрації, третя особа: Головне управління ержавного казначейства України в Полтавській області про поновлення термінів ернення до суду, визнання дій неправомірними, зобовязання виплатити одноразову мпенсацію за шкоду здоровя при встановленні інвалідності та щорічну допомогу на доровлення за 2007р., 2008р., 2009р. на підставі норм ЗУ«Про статус та соціальний захист мадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_2 аці та соціального захисту населення Полтавської РДА про поновлення термінів ернення до суду, визнання дій неправомірними, зобовязання виплатити одноразову мпенсацію за шкоду здоровя при встановленні інвалідності та щорічну допомогу на доровлення за 2007р., 2008р., 2009р. на підставі норм ЗУ«Про статус та соціальний захист мадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

В позовній заяві вказував, що він є інвалідом 3-ї групи, ліквідатор наслідків аварії на ЕС - 1 категорії і знаходиться на обліку в УПСЗН Полтавської РДА. Відповідно до ст. 48 ону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок рнобильської катастрофи», йому передбачено одноразову компенсацію як учаснику 'їдації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, який став інвалідом внаслідок рнобильської катастрофи в розмірі 30 мінімальних заробітних плат та щорічну допомогу оздоровлення у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат.

27.01.2009 року він звернувся із заявами до УПСЗН Полтавької РДА з проханням вести перерахунок та виплатити, йому не доплачені суми: щорічної допомоги на оровлення за 2007-2009 роки та одноразової компенсації як учаснику ліквідації лідків аварії на Чорнобильській АЕС, який став інвалідом внаслідок Чорнобильської строфи. 19.02.2009 року він від відповідачів отримав відповідь в якій отримав відмову в рахунок, з посиланням на те, що всі виплати йому проводилися відповідно до чинного онодавства. Відповідно до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які ~аждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», вказував позивач, розмір мінімальної бітної плати визначається на момент здійснення виплат, отже, за 2007-2009 роки йому онарахована та невиплачена допомога на оздоровлення у таких розмірах : 2007 р. - (420 х 90 = 15 90 грн.; 2008 р. - (515 х 4)-90 = 1970 грн.; 2009 р. - (605х4)=2330 грн., а всього оплата становить 5890 грн.

Зважаючи на вказані вище норми закону розмір одноразової компенсації як учаснику ідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, який став інвалідом внаслідок нобильської катастрофи повинен був становити на момент встановлення інвалідності 30 мальних заробітних плат. Оскільки інвалідність йому була встановлена 30.05.2000р. та пенсації він взагалі не отримував, то сума, яка підлягала нарахуванню становить 0=2700 грн.

Ухвалою Полтавського райсуду Полтавської області від 17.09.2009р. до участі у справі чено Головне управління Державного казначейства України в Полтавській області в ті співвідповідача.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явився, але подав заяву з проханням ати справу у його відсутність, одночасно зазначив, що він позов підтримує та просить задовольнити в повному обсязі (а.с.81).

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 праці та соціального йхисту населення Полтавської районної державної адміністрації ОСОБА_3, заперечила проти вдоволення позовних вимог ОСОБА_1, підтримала подані раніше письмові заперечення та просила відмовити в задоволенні вимог позивача в повному обсязі.

В судове засідання представник відповідача ОСОБА_4 управління Державного азначейства України в Полтавській області не з'явився, але подав заяву в якій позов не визнав на підставі поданих заперечень та просить справу розглядати у його відсутності (а.с.69).

Суд, заслухавши учасників судового процесу, врахувавши позицію осіб, які не шилися, дослідивши матеріали справи та належно оцінивши всі зібрані по справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково з наступних підстав.

З матеріалів справи та наявних в ній доказів судом встановлено наступне.

Позивач є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС 1 категорії, що підтверджується посвідченням № 124727 від 31.05.2000р. (а.с.5) та на нього поширюється дія Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" У«796-ХІІ від 28 лютого 1991 року зі змінами та доповненнями.

30.05.2000 року ОСОБА_1 була встановлена безстроково 3 група інвалідності по захворюванню, повязаному з роботою по ліквідації наслідків ЧАЕС (а.с.6).

Відповідно до заперечень на позов відповідача УПСЗН Полтавської РДА (а.с.46- 51): щорічна допомога на оздоровлення позивачу виплачувалась в 2007-2009 роках в розмірах відповідно до законодавства, яке діяло на час їх виплати; одноразова компенсація як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, який став інвалідом внаслідок Чорнобильської катастрофи позивачу виплачена 06 вересня 2000 року в сумі 189 грн. 60 коп., тобто в розмірі, встановленому постановою КМУ № 836 від 26.07.1996 року.

Статтею 62 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зазначено, що розяснення порядку застосування цього Закону провадиться в порядку, визначеному КМУ, рішення якого є обовязковим для виконання міністерствами та іншими центральними органами державної влади. Ст. 63 Закону закріплено, що фінансування витрат, повязаних з реалізацією цього Закону, провадиться за рахунок державного бюджету. Починаючи з 1996 року величину «мінімальна заробітна плата» не застосували як розрахункову величину для призначення розмірів допомог, компенсацій та інших виплат, оскільки змін до законів у нормах яких для розрахунків застосовується мінімальний розмір зарплати Верховною Радою не приймалось. Витрачання коштів органами виконавчої влади, їх структурними підрозділами, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету, здійснюється на підставі їх кошторисів доходів і видатків та кошторис визначає обсяг і спрямування коштів на виконання бюджетною установою своїх функцій. Таким чином, розпорядники коштів на нижчому рівні позбавлені права самостійно визначати розміри компенсаційних витрат. Крім того, відповідач вважає, що позитивні рішення судів на користь окремих громадян виконуються за рахунок обмеження прав на отримання чорнобильських соціальних виплат інших громадян, які не звернулись до суду, а тому вважають, що позитивне рішення суду порушуватиме права цих громадян на отримання коштів у розмірах визначених КМУ. Також, вважає, що позивач пропустив строк позовної давності передбачений ст. 99 КАС України.

Відповідно до заперечень на позов співвідповідача ОСОБА_4 управління Державного казначейства України в Полтавській області (а.с.69): постановою КМУ № 562 від 12.07.2005р. «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» установлено, що інвалідам 3 групи виплачується щорічна допомога на оздоровлення у розмірі 90 грн., а тому позивач отримував вказану допомогу у розмірі, чітко визначеному законодавством. Що стосується одноразової компенсації, то її виплата не передбачена Постановою КМУ № 649 від 20.04.07р. Крім того, дані платежі потребують фінансування за рахунок Державного бюджету України, а будь-які бюджетні зобовязання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Виплата у більш високих розмірах, ніж це передбачено ЗУ «Про державний бюджет України» може привести до нецільового використання бюджетних коштів, за яке передбачена відповідальність. Також, вважає, що позивач пропустив строк позовної давності передбачений ст. 99 КАС України.

з

Що стосується позовних вимог про зобовязання відповідача здійснити виплату недоотриманої суми коштів по виплаті щорічної допомоги на оздоровлення за 2007р., 2008р., 2009р., то суд вважає, що вони заявлені безпідставно та не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Стосовно позовних вимог щодо здійснення позивачу перерахунку та виплати суми щорічної допомоги на оздоровлення в 2007 році.

Відповідно до п. ЗО ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет на 2007 рік» дію ч.4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», було зупинено. Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 року за № 6-рп/2007 у справі за поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 29, 36 ч. 2 ст. 56, ч. 2 ст. 62, ч. 1 ст. 66, пп. 7, 9, 12, 13,14, 23, 29, ЗО, 39. 41, 43, 44, 45, 46, ст. 71, ст. ст. 98, 101, 103, 111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» (справа про соціальні гарантії громадян), визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення п. 30 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет на 2007 рік», яким зупинено дію ч.4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішення Конституційного Суду України у цій справі має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначеного закону, що визнані неконституційними. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Виходячи з приписів ч. 2 ст. 152 Конституції України та дати ухвалення рішення Конституційним Судом України УПСЗН Полтавської РДА з 09.07.2007 року мав зіяти у відповідності з приписами діючої норми ч.4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», нараховувати та здійснювати позивачу виплату щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі, що відповідає чотирьом мінімальним заробітним платам.

З 01.01.2007 року по 09.07.2007 року конкретний розмір щорічної допомоги на оздоровлення, особам, які постраждали, внаслідок ліквідації на Чорнобильської АЕС був встановлений певними нормами Закону України «Про Держаний бюджет України на 2007 рік» та постанови КМУ №562 від 12.07.2005 року.

Як вбачається з розпорядження УПСЗН Полтавської РДА за № 746567 від 23.04.2007р. (а.с.52), ОСОБА_1 було здійснено нарахування та виплату щорічної допомоги на оздоровлення за

2007рік в сумі 90 грн.

Таким чином, органи соціального захисту населення, здійснивши у зазначений період, виплату щорічної допомоги на оздоровлення у розмірах, встановлених законом про державний бюджет на відповідний рік, правомірно діяли, на підставі у межах повноважень та у спосіб, що визначено діючим законодавством України. Отже, з 01.01.2007 року по 09.07.2007 року органи соціального захисту населення не мали повноважень здійснювати зазначені виплати у розмірах встановлених частиною 4 статті 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки протягом цього часу положення базового закону не діяли.

Стосовно позовних вимог щодо здійснення позивачу перерахунку та виплати суми щорічної допомоги на оздоровлення в 2008 році.

Відповідно до п. п. 11 п. 28 розділу 2 Закону України «Про Державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» текст статті 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» викладено в наступній редакції: «Одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на

Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, щорічна допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України».

Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року за № №10-рп/2008, у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень ст. 65 розділу 1, пунктів 61, 62, 63, 66 розділу 2, пункту З розділу 3 Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» і 101 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 67 розділу 1, п. п. 1-4, 6-22, 24-100 розділу 2 Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), визнано таким, що не відповідає Конституції України (с неконституційним) положення п. п. 11 п. 28 розділу 2 Закону України «Про Державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Виходячи з приписів ч. 2 ст. 152 Конституції України га дати ухвалення рішення Конституційним Судом України УПСЗН Полтавської РДА з 22.05.2008 року мав діяти у відповідності з приписами діючої норми ч.4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», нараховувати та здійснювати позивачу виплату щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі, що відповідає чотирьом мінімальним заробітним платам.

Як вбачається з розпорядження УПСЗН Полтавської РДА за № 746567 від 05.02.2008р. (а.с.53), ОСОБА_1 було здійснено нарахування та виплату щорічної допомоги на оздоровлення за

2008рік в сумі 90 грн.

З 01.01.2008 року по 22.05.2008 року конкретний розмір щорічної допомоги на оздоровлення, особам, які постраждали, внаслідок ліквідації на Чорнобильської АЕС був встановлений певними нормами Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» та постанови КМУ №.562 від 12.07.2005 року.

Таким чином, органи соціального захисту населення, здійснивши у зазначений період, виплату щорічної допомоги на оздоровлення у розмірах, встановлених законом про державний бюджет на відповідний рік, правомірно діяли, на підставі у межах повноважень та у спосіб, що визначено діючим законодавством України.

Отже, з 01.01.2008 року по 22.05.2008 року органи соціального захисту населення не мали повноважень здійснювати зазначені виплати у розмірах встановлених частиною 4 статті 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки протягом цього часу положення базового закону не діяли.

Стосовно позовних вимог щодо здійснення позивачу перерахунку та виплати суми щорічної допомоги на оздоровлення в 2009 році.

Як вбачається з розпорядження УПСЗН Полтавської РДА за № 746567 від 02.06.2009р. (а.с.54), ОСОБА_1 було здійснено нарахування та виплату щорічної допомоги на оздоровлення за

2009рік в сумі 90 грн.

19.10.2009р. УПСЗН Полтавської РДА позивачу була видана путівка № 2113 вартістю 3312 грн. на термін лікування 18 днів за 2009 рік з 01.11.09р. по 18.11.09р. до Курорту «Євпаторія» ДЗ «Клінічного реабілітаційного медичного центу» Міністерства охорони здоровя України. Дана путівка видана для постраждалих від наслідків катастрофи на ЧАЕС без права розподілу та передачі (а.с.72).

Загальна сума (у вигляді грошової допомоги та вартості путівки) на оздоровлення за 2009 рік складає 3402 грн.

Таким чином, суд вважає, що відповідач виконав свої зобовязання перед позивачем у 2009 році в частині забезпечення та виплати щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі, що відповідає чотирьом мінімальним заробітним платам, оскільки недоплата за 2009 рік відсутня.

Що стосується позовних вимог про зобовязання відповідача здійснити виплату одноразової компенсації за шкоду, заподіяну здоровю внаслідок Чорнобильської катастрофи, при встановленні інвалідності, то суд вважає такі вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно розпорядження ОСОБА_2 праці та соціального захисту населення Полтавської РДА № 9124 від 07.08.2000р. (а.с.86) позивачу на підставі його заяви була призначена та виплачена одноразова компенсація при встановленні групи інвалідності в розмірах, визначних Постановою Кабінету Міністрів України за № 836 від 26.07.1996 року в сумі 189 грн. 60 коп.

Позивач звернувся до відповідача 27.01.09р. з письмовою заявою про здійснення нарахування та виплати одноразової компенсації за шкоду здоров'ю при встановленні групи інвалідності в розмірах, визначених ст. 48 ЗУ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (а.с.8), але йому в цьому було відмовлено, про що він отримав 19.02.2009р. письмову відповідь (а.с.9-10).

Так, зміни, внесені підпунктом 11 пункту 28 розділу II Закону України від 28.12.2007 № 107-УІ, відповідно до яких: «Одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, щорічна допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 № 10-рп/2008.

А тому, частина перша ст. 48 діяла станом на 2000 рік та діє на даний час в редакції змін Закону від 06.06.1996 № 230/96-ВР: "Одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, виплачується в таких розмірах: інвалідам І групи - 60 мінімальних заробітних плат; інвалідам II групи - 45 мінімальних заробітних плат; інвалідам III групи - 30 мінімальних заробітних плат; дітям-інвалідам - 10 мінімальних заробітних плат; сім'ям, які втратили годувальника, - 60 мінімальних заробітних плат; батькам померлого - 30 мінімальних заробітних плат".

Відповідно до ч. 6 та 7 ст. 48 Закону "Виплати, зазначені в цій статті, провадяться протягом одного місяця з дня встановлення інвалідності чи смерті потерпілого.

Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент ішплати".

Таким чином, будь-яких інших змін до частини першої, шостої та сьомої ст. 48 Закону станом на 2000 рік внесено не було.

Згідно зі ст.2 Закону від 1.06.2000 №1766-111 «Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2000 рік» Кабінету Міністрів було доручено до прийняття Верховною Радою змін до законів, у нормах яких для розрахунків застосовується мінімальна заробітна плата, здійснювати перегляд цих норм, виходячи з реальних можливостей видаткової частини державного бюджету на 2000 рік.

Незважаючи на те, що Верховною Радою змін до ст.48 закону №796-ХІІ від 28 лютого 1991 року, в частині того, що для розрахунків застосовується мінімальна заробітна плата, не внесено, Кабінетом Міністрів України ніякого врахування реальних можливостей видаткової частини державного бюджету на 2000 рік здійснено не було.

Законом «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не уповноважено Кабінет Міністрів зменшувати конкретні суми компенсацій і допомоги, змінювати розмір допомоги на оздоровлення, встановлений законом. Частиною 1 ст. 67 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» було встановлено, що конкретні розміри всіх доплат, пенсій і компенсацій (передбачених цим законом) підвищуються Кабінетом Міністрів відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції, виключно законами визначаються, зокрема, основи соціального захисту, а ст.75 Конституції встановлено, що сдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент Верховна Рада. Конституція не надавала права парламенту делегувати свої повноваження іншим державним органам, а останнім своїми нормативно- правовими актами змінювати положення законів.

Згідно ст.ст. 8, 22 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Постанова КМУ № 836 від 26.07.1996 року, на яку посилається відповідач, як на підставу призначення одноразової компенсації при встановленні інвалідності у меншому розмірі ніж

встановлено Законом, суперечить ст.22 Конституції України, оскільки звужує зміст прав позивача.

В абз.6 п.4 описової частини Рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 року по справі № 1-21, Конституційний Суд України визначив зміст поняття "звуження змісту прав і свобод" - це зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав та свобод - це зменшення кола суб"єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України.

Типовим положенням про управління праці та соціального захисту населення районної, районної у м.Києві та Севастополі державної адміністрації, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 травня 2007р.Ы790, пунктом 2 закріплено, що ОСОБА_2 у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, наказами Мінпраці, розпорядженнями голови районної держадміністрації, актами відповідного органу місцевого самоврядування, а також положенням про управління.

Одними із основних завданнями управління є: забезпечення у межах своїх повноважень додержання законодавства про працю, зайнятість, трудову міграцію, загальнообов'язкове державне соціальне страхування, пенсійне забезпечення, соціальний захист та соціальне обслуговування населення, у тому числі громадян,які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; призначення та виплата соціальної допомоги, компенсацій та інших соціальних виплат,встановлених законодавством; забезпечення виплати передбачених законодавством компенсацій та допомоги громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (розділ 3 Типового положення).

ОСОБА_2 відповідно до покладених на нього завдань, організовує роботу з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та забезпечує відповідно до законодавства їх соціальний захист (розділ 4 п. 33 Типового положення).

Отже, обовязок по нарахуванню та виплати одноразової компенсації за шкоду здоровю при встановленні інвалідності, яка передбачена Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» , покладено саме на органи ОСОБА_2 праці та соціального захисту населення.

Враховуючи, що держава взяла на себе обовязок щодо виплати позивачу одноразової компенсації за шкоду здоровю при встановленні інвалідності та поклала виконання цього обовязку на відповідні органи виконавчої влади, але вони не вчинили жодної дії для нарахування цих коштів та їх виплати, суд вважає, що відповідач не виконав своїх повноважень без поважних причин.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Отже, за конституційними нормами та виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, враховуючи позицію Європейського Суду з прав людини, відповідно до якої держава не може посилатися на відсутність певного нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, а громадяни повинні мати змогу покладатися на зобов'язання взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії (Ууоппє уап Оиуп V. Ноте ОґГісе (Сазе 41/74 уап Биуп V. Ноте (Жісе), суд приходить до висновку, що посилання відповідача, на те, що він діє відповідно до норм чинного законодавства, не може бути взято судом до уваги, оскільки відповідач посилається на норми підзаконного ак гу, а не Закону.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував в своїх рішеннях, що держава не може посилатися на відсутність коштів як на підставу невиконання нею взятих на себе

зобов'язань, а також звертав увагу на принцип відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно ч.ч.З та 4 ст.8 Кодексу адміністративного судочинства України звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Крім того, відповідачем, в порушення ч.2 ст.71 КАС України не доведено та не надано суду доказів щодо вчинення будь-яких дій для забезпечення виконання покладеного на нього обовязку щодо нарахування та виплати позивачу одноразової компенсації за шкоду здоровю, як інваліду 3 групи у розмірі ЗО мінімальних заробітних плат.

Отже, відсутність коштів у відповідача, який не вчинив жодної дії щодо їх отримання для забезпечення виконання своїх зобовязань або невиконання іншим органом виконавчої влади свого обовязку не є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині та визнання правомірними дій або бездіяльності відповідача.

Оскільки, відповідно до розпорядження УПСЗН Полтавської РДА одноразова компенсація за шкоду здоровю була нарахована 07.08.2000р., тобто в строки визначені частиною шостою ст. 48 Закону, але в менших розмірах ніж передбачено частиною першою цієї статті, то суд приходить зо висновку, що позивачу повинна була бути призначена вказана компенсація, як інваліду 3 групи в розмірі 30 мінімальних заробітних плат. Відповідно до частини сьомої ст. 48 Закону розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати.

Суд також не вважає, що позивачем пропущено річний строк звернення до суду з позовом, і відхиляє заяви відповідачів про наявність підстав для відмови в задоволенні позову через пропущення позивачем річного строку звернення до суду з позовом, передбаченого ст. 99 КАС України, через наступне. Відповідно до ч.2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Оскільки позивач звернувся до відповідача 27.01.09р. з письмовою заявою про здійснення нарахування та виплати одноразової компенсації за шкоду здоровю при встановленні групи інвалідності в розмірах, визначених ст. 48 ЗУ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", суд приходить до висновку, що днем, коли позивач дізнався про порушення його права, слід вважати 19.02.2009 року - дату коли отримав відповідь про відмову, а тому, так як до суду з позовом він звернувся 30.07.09р., то річний строк звернення до суду з позовом позивачем не пропущено.

Виходячи із системного аналізу зазначених норм законодавства, суд дійшов висновку, що УПСЗН Полтавської РДА, повинен був нарахувати та сплатити позивачу одноразову компенсацію у відповідності з приписами діючої норми частини першої ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Як вбачається зі змісту позову та для повного захисту прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, але невірно визначив розмір вихідного критерію для обрахування суми заборгованості по невиплаченій одноразовій компенсації, суд вважає необхідним, на підставі ч.2 cr.ll КАС України, вийти за межі позовних вимог та застосувати для обрахування суми розмір мінімальної заробітної плати станом на 07.08.2000р., а також зобовязати УПСЗН Полтавської РДА здійснити нарахування одноразової компенсації учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, який став інвалідом 3 групи внаслідок Чорнобильської катастрофи в розмірі 30 мінімальних заробітних плат відповідно до ч. 1 ст. 48 ЗУ«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до Закону України № 1766-14 "Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2000 рік" розмір мінімальної заробітної плати з 01,07.2000р. було встановлено в розмірі 118 грн.

Таким чином, станом на 07.08.2000р. виплаті підлягає така сума компенсації: 30 х 118 = 3540 грн.

Враховуючи, що позивачу було здійснено нарахування та виплачена компенсація в сумі 189,60 грн., то сума невиплаченої одноразової компенсації становить 3350,40грн.

Судові витрати, понесені позивачем по справі підлягають поверненню в повному обсязі, оскільки позивач є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС 1 категорії та відповідно до ст. 4 п. 18 Декрету КМУ «Про державне мито» звільнений від оплати судових витрат при зверненні з

позовом до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. 64, 124, 152 Конституції України, ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції ЗУ від 06.06.1996 № 230/96-ВР, ЗУ № 1766-14 "Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2000 рік", Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.12.2006р. № 3477-ІУ, ст.ст. 6- 14,71, 159-163, 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

постановив

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 праці та соціального захисту населення Полтавської районної державної адміністрації, третя особа: Головне управління Державного казначейства України в Полтавській області про поновлення термінів звернення до суду, визнання дій неправомірними, зобовязання виплатити одноразову компенсацію за шкоду здоровя при встановленні інвалідності та щорічну допомогу на оздоровлення за 2007р., 2008р., 2009р. на підставі норм ЗУ«Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» - задовольнити частково.

Визнати дії ОСОБА_2 праці та соціального захисту населення Полтавської районної державної адміністрації неправомірними.

Зобов'язати ОСОБА_2 праці та соціального захисту населення Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області провести нарахування ОСОБА_1 одноразової компенсації, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, який став інвалідом 3 групи, відповідно до ст. 48 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у розмірі 30 мінімальних заробітних плат та сплатити ОСОБА_1 недоплачені кошти одноразової компенсації в сумі 3350 грн. 40 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Судові витрати в повному обсязі віднести за рахунок держави.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративному суду через Полтавський районний Полтавської області суд шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня її проголошення, в разі відсутності на проголошенні особи, яка бере участь у справі - з дня отримання нею копії постанови, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України - з дня складення в повному обсязі, і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова надрукована суддею власноручно і є оригіналом.

Суддя: