Справа № 2а-1658/09/0770
Суддя: Святецький В.В.
Дата ухвалення: 2011-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2011 р. Справа № 63999/09/9104

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Святецький В.В.

суддів Пліша А.М., Довгополова О.М.,

при секретарі судового засідання Коломойцевій Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Хан ОСОБА_1 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 липня 2009 року у справі за позовом Хан ОСОБА_1 до управління міграційної служби у Закарпатській області про визнання рішення протиправним,-

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2009 року Хан ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до відділу міграційної служби у Закарпатській області, правонаступником якого відповідно до положення, затвердженого наказом Державного комітету України у справах національностей та релігії від 23 липня 2008 року № 67, є управління міграційної служби у Закарпатській області, в якому просив: визнати протиправними дії відповідача в частині не розгляду заяви про надання статусу біженця по суті; визнати протиправним рішення відповідача № 478/б від 21.04.2008 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця в Україні та скасувати його; зобовязати відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про надання статусу біженця в Україні.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 липня 2009 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Хан ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що судом не були зясовані всі обставини, які мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що всупереч вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України суд не дослідив чи проводилась відповідна перевірка наявності умов у апелянта для набуття статусу біженця, чи дійсно існувала (існує) загроза його здоровю, життю в ОСОБА_2, що спонукало його виїхати і не повертатись назад. Судом не зясовано в чому полягав збір та аналіз відповідної інформації з боку відповідача відповідно до його компетенції. Суд не звернув уваги на те, що відповідачем жодним чином не підтверджено та не обґрунтовано рішення про відмову в наданні статусу біженця. Судом також не досліджувалась позиція Управління Верховного комісара ООН у справах біженців відносно міжнародного захисту осіб із ОСОБА_2, які шукають притулку, де відображена несприятлива ситуація в країні походження апелянта, що є вагомим доказам наявності у апелянта умов для набуття статусу біженця в Україні.

З огляду на викладене апелянт просить скасувати постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 липня 2009 року та ухвалити нову постанову, якою зобовязати управління міграційної служби у Закарпатській області належним чином вивчити матеріали справи та прийняти рішення про надання громадянину ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ОСОБА_1 статусу біженця.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 лютого 2008 року до відділу міграційної служби у Закарпатській області через посадову особу Мукачівського прикордонного загону із заявою про надання статусу біженця звернулась особа, яка назвалась громадянином ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ОСОБА_1. У відповідності до статті 9 Закону України «Про біженців»і було встановлено, що вказана особа прибула нелегально на територію України у серпні 2007 року через територію Росії. Після затримання за спробу незаконного перетину державного кордону України 13 лютого 2008 року позивач звернувся до органу міграційної служби у Закарпатській області з заявою про надання статусу біженця.

Відповідно до протоколу співбесіди від 17 квітня 2008 року позивач народився 25 квітня 1989 року, країною постійного проживання є ОСОБА_2, де залишились мама, сестра та брат. В країні походження декілька разів затримувався поліцією. З ОСОБА_2 виїхав у серпні 2007 року до Російської Федерації по підробленому паспорту без наявності дозволу на виїзд з країни походження. Причиною виїзду з ОСОБА_2 були наміри руху «Талібан» спонукати його до бойових дій проти уряду та військ США,а також неодноразове затримання його поліцією. Біля тижня проживав у Москві, мети залишитись у Російській Федерації не мав, а тому не шукав можливості звертатись за статусом біженця. На територію України потрапив нелегально, маючи бажання потрапити до Італії.

Наказом № 478/б від 21 квітня 2008 року відповідно до абзацу 3 статті 12 Закону України «Про біженців» відповідач відмовив позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця у звязку з необгрунтованістю заяви.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 21.06.2001 року № 2557-III "Про біженців" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

країна громадянської належності - країна, громадянином (підданим) якої особа є. За умови, коли особа має понад одне громадянство, вона не вважається такою, що не має захисту країни своєї громадянської належності, якщо без будь-якої поважної причини, що випливає з обґрунтованих побоювань, вона не скористалася захистом однієї з країн, громадянином (підданим) якої вона є;

країна постійного проживання особи без громадянства - країна, в якій особа без громадянства постійно проживала до прибуття в Україну; країна походження біженця - країна громадянської належності для іноземця або країна постійного проживання для особи без громадянства, стосовно яких у таких осіб існують обґрунтовані побоювання стати жертвами переслідувань за ознаками, визначеними в абзаці другому статті 1 цього Закону.

Частиною 2 ст. 9 Закону України "Про біженців" визначено, що особи, які з наміром набути статус біженця намагалися незаконно перетнути або незаконно перетнули державний кордон України, повинні без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби через уповноваженого цього органу чи посадову особу Державної прикордонної служби України або органу внутрішніх справ із заявами про надання їм статусу біженця, а також надати посадовим особам Державної прикордонної служби України пояснення про причини спроби незаконно перетнути або незаконного перетинання державного кордону України. Якщо у таких осіб відсутні документи, які посвідчують особу, або такі документи є підробленими чи фальшивими, вони мають повідомити про цю обставину у заяві про надання статусу біженця, а також викласти причини зазначених ситуацій. Зазначені особи повинні бути направлені посадовими особами Державної прикордонної служби України до органу міграційної служби.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції виходив з того, що по справі не здобуто жодних доказів, які б підтверджували факт переслідування позивача в ОСОБА_2 за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства(підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Позивач перебував на території України з серпня 2007 року і лише у лютому 2008 року після затримання його прикордонним загоном при спробі незаконного перетинання державного кордону звернувся із заявою про надання статусу біженця.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони базуються на повно, обєктивно і всебічно зясованих обставинах справи.

Крім того суд першої інстанції обґрунтовано відхилив як доказ переслідування позивача в країні походження довідки за № 392 від 10.05.2007 року, № 361 від 15.06.2007 року, № 325 від 24 липня 2007 року в яких зазначається один і той же текст, а саме: «Під час операції 14.07.2007 року Хан ОСОБА_1 був затриманий та 17.07.2007 року під заставу, яка була внесена його дядьком, був тимчасово звільнений. На даний момент він зник та його дядько також зник. Служба по боротьбі із злочинністю негайно наказує затримати Хан ОСОБА_1 та його дядька». Дата проведення операції зазначена 14.07.2007 року, що значно пізніше за дату видачі двох перших довідок. Крім того, суд правильно звернув увагу, що дані довідки не легалізовані в Україні.

В заяві про надання статусу біженця заявник повинен доказувати достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Відповідно до Позиції ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і письмові. Отже заявник повинен переконати в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно матеріалів справи заявник не навів конкретних фактів про побоювання, щодо нього в країні громадянської належності. Позивач не навів будь-якої аргументації свого побоювання у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідають вимогам абз. 2 ст. 1 Закону України «Про біженців».

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими, а відтак обгрунтовано відмовив у задоволені позову.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, обєктивно і всебічно зясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

В силу ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.195, ст. 196, п. 1 ч. 1 ст.198, ст. 200, ст.205, ст.206, ст.254 КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

апеляційну скаргу Хана ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 липня 2009 року у справі № 2а-1658/09/0770 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В.В. Святецький

Судді: М.А. Пліш

ОСОБА_4