Справа № 826/11103/15
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2015-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 серпня 2015 року № 826/11103/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши адміністративну справу в письмовому провадженні

за позовом ОСОБА_1

до Першої Київської державної нотаріальної контори,

Головного територіальне управління юстиції у м. Києві

про визнання дій незаконними та скасування заборони нерухомого майна

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, в особі ОСОБА_1 (надалі - Позивач), звернувся з адміністративним позовом до Першої Київської державної нотаріальної контори (надалі - Відповідач-1), Головного територіальне управління юстиції у м. Києві (надалі - Відповідач-2) про визнання дій Першої Київської нотаріальної контори по накладенню заборони на нерухоме майно, а саме, на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за реєстраційним номером обтяження 8187302, дата 13.11.2008 року - незаконними; скасування заборону на нерухоме майно, а саме, на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за реєстраційним номером обтяження 8187302, дата 13.11.2008 року та виключити відповідні відомості про заборону на нерухоме майно вказаної квартири з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що реєстратором Першої Київської державної нотаріальної контори накладено заборону на вказане нерухоме майно з порушенням законодавства України, що призвело до порушення прав та законних інтересів Позивача, оскільки він є добросовісним набувачем вказаного нерухомого майна, а накладена заборона на нерухоме майно перешкоджає у реалізації його конституційних прав, а саме розпоряджатись своїм майном.

В судовому засіданні представник Позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не з'явились, хоча були належним чином повідомлені про судовий розгляд справи, відповідно до вимог статей 35, 37 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва встановив наступне.

В частині позовних вимог щодо визнання дій Першої Київської нотаріальної контори по накладенню заборони на нерухоме майно, а саме, на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за реєстраційним номером обтяження 8187302, дата 13.11.2008 року - незаконними, Суд зазначає наступне.

За даними інформаційної довідки з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Першою Київською державною нотаріальною конторою на підставі листа Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 13 листопада 2008 року №044/114/6620 зареєстровано обтяження, а саме, заборона на нерухоме майно: квартира, третій під'їзд житлового будинку №13/42 (13), за адресою: АДРЕСА_2; реєстраційний номер обтяження 8187302.

Зі змісту листа Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 04 липня 2008 року №044/114/6620 вбачається, що згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації від 07 жовтня 2004 року №1835, третій під'їзд квартири №№27, 28, 29, 29-а, 30, 31, 32, 32-а, 33, 34, 35 житлового будинку №13/42 (13) на вул. Саксаганського підлягає капітальному ремонту, а мешканці відселенню на інше постійне місце проживання; оскільки мешканці квартири №№27, 28, 29, 29-а, 30, 31, 32, 32-а, 33, 34, 35 відселені на інше місце проживання, з метою виконання розпорядження та запобіганню зловживань заступник начальника Головного управління просив Першу Київську державну нотаріальну контору не проводити ніяких цивільно-правових угод з власниками вищевказаних квартир.

У відповідь на заяву позивача від 06 січня 2015 року №05-01-2015, Департаментом будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), який є правонаступником Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомлено про те, що зняття заборони (арешту) на відчуження вказаного нерухомого майна, можливе лише за умови відшкодування вартості квартири АДРЕСА_7, яка була надана позивачу для відселення на виконання розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 07 січня 2004 року №1835 та від 04 серпня 2005 року №1443.

Статтею 73 Закону України "Про нотаріат" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що нотаріус за місцем розташування жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна чи місцем розташування земельної ділянки або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладають заборону їх відчуження: за повідомленням установи банку, підприємства чи організації про видачу громадянину позики (кредиту) на будівництво, капітальний ремонт чи купівлю жилого будинку (квартири); за зверненням органу опіки та піклування з метою захисту особистих і майнових прав та інтересів дитини, яка має право власності або проживає у жилому будинку, квартирі, іншому приміщенні, на відчуження якого накладається заборона; при посвідченні договору довічного утримання; при посвідченні договору про заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна; за повідомленням іпотекодержателя; в усіх інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 74 Закону України "Про нотаріат" одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

Вказані правові норми визначають перелік підстав для накладення заборони відчуження нерухомого майна нотаріусом, а також підстави для зняття такої заборони.

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна визначає Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Умови та порядок здійснення реєстрації прав на нерухоме майно встановлені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 р. №1952-IV (надалі - Закон №1952-IV) та Порядком КМ України, від 17 жовтня 2013 р. N 868 " Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно" (надалі по тексту Порядок).

Пунктом 2 Порядку передбачено, що Державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно (далі - нотаріус). Орган державної реєстрації прав проводить: державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно за місцем розташування такого майна; державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно незалежно від місця розташування такого майна; облік безхазяйного нерухомого майна за місцем розташування такого майна. Якщо нерухоме майно розміщене в межах території, на якій діють два і більше органів державної реєстрації прав, державна реєстрація речових прав, облік безхазяйного нерухомого майна проводяться одним з таких органів, що обрані заінтересованою особою або уповноваженою нею особою (далі - заявник). Нотаріус, яким вчинено нотаріальну дію з нерухомим майном, проводить державну реєстрацію прав, набутих виключно у результаті вчинення такої дії. У разі коли у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном виникають речові права, що є похідними від права власності, за відсутності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі прав нотаріус, яким вчиняється нотаріальна дія, одночасно проводить державну реєстрацію права власності на таке майно та державну реєстрацію речового права, що є похідним від нього.

Відповідно до статті 4 Закону №1952-IV, обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: 1) право власності на нерухоме майно; 2) право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном; 3) інші речові права відповідно до закону; 4) податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. Речові права на нерухоме майно, зазначені в пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті, є похідними і реєструються після державної реєстрації права власності на таке майно, крім випадків, передбачених статтею 4 1 цього Закону. Право власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини) може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані. Право власності на квартиру, житлове та нежитлове приміщення може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), в яких вони розташовані.

Згідно із ч. 1, пп. 1 п. 1 ч. 2 статті 9 Закону №1952-IV, Державним реєстратором може бути громадянин України, який має вищу освіту та відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Міністерством юстиції України. У випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Державний реєстратор є державним службовцем, крім випадку, коли державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт. Умови оплати праці державного реєстратора визначаються Кабінетом Міністрів України згідно із законодавством. Повноваження державного реєстратора, передбачені цим Законом, з видачі та прийому документів можуть виконувати посадові особи органів місцевого самоврядування, адміністратори центрів надання адміністративних послуг, нотаріуси. Державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Частиною 1, ч. 12 ст. 15 Закону №1952-IV, Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Датою і часом державної реєстрації прав та їх обтяжень вважається дата і час реєстрації відповідної заяви.

У відповідності до п. 27 Порядку, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є: 1) укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно, чи його дублікат; 2) свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат; 3) свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат; 4) свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, видані нотаріусом, чи їх дублікати; 5) свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане державним реєстратором відповідно до цього Порядку; 6) свідоцтво про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 7) свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане органом місцевого самоврядування або місцевою держадміністрацією до набрання чинності цим Порядком; 8) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийняте власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 9) державний акт на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою; 10) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 11) ухвала суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 12) заповіт, яким встановлено сервітут на нерухоме майно; 13) закон, яким встановлено сервітут на нерухоме майно; 14) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об'єкта нерухомого майна релігійній організації; 15) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об'єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 16) інші документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно відповідно до закону.

Як зазначає позивач, зі змісту листа Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 04 липня 2008 року №044/114/6620 вбачається, що згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації від 07 жовтня 2004 року №1835, третій під'їзд квартири №№27, 28, 29, 29-а, 30, 31, 32, 32-а, 33, 34, 35 житлового будинку №13/42 (13) на вул. Саксаганського підлягає капітальному ремонту, а мешканці відселенню на інше постійне місце проживання; оскільки мешканці квартири №№27, 28, 29, 29-а, 30, 31, 32, 32-а, 33, 34, 35 відселені на інше місце проживання, з метою виконання розпорядження та запобіганню зловживань заступник начальника Головного управління просив Першу Київську державну нотаріальну контору не проводити ніяких цивільно-правових угод з власниками вищевказаних квартир.

Отже, Відповідач-1 діяв під час винесення обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно, а саме, квартири, третій під'їзд житлового будинку №13/42 (13) за адресою: АДРЕСА_3 на підставі приписів 74-76 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року №868 та в межах діючого на момент виникнення спірних правовідносин законодавства України.

В частині позовних вимог щодо визнання дій Першої Київської нотаріальної контори по накладенню заборони на нерухоме майно, а саме на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за реєстраційним номером обтяження 8187302, дата 13.11.2008 року - незаконними не підлягають задоволенню.

В частині щодо позовної вимоги про скасування заборони на нерухоме майно, а саме, на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за реєстраційним номером обтяження 8187302, дата 13.11.2008 року та виключити відповідні відомості про заборону на нерухоме майно вказаної квартири з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що Головне управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради зверталося до суду з позовом про визнання недійсним договорів купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 від 17.04.2008 року, визнання недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_4 від 01.11.1996 року, яке фактично анульоване відповідно до п. 2 розпорядження КМДА від 04.08.2005 р. №1443, тобто зміст договору суперечить ЦК України та зазначеному розпорядженню КМДА, оскільки продавцями за договором виступали особи, які не мали право власності на квартиру. Також, Головне управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради просило виселити ОСОБА_1 із зазначеної квартири, посилаючись на те, що 11.07.2008 р. ОСОБА_2, який не мав право власності на квартиру, продав спірну квартиру ОСОБА_1, а оскільки попередній договір купівлі-продажу спірної квартири укладений без законних підстав, то такий договір необхідно визнати недійсним.

Водночас, ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання останнього добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_4, яку він придбав за договором купівлі-продажу від 11 липня 2008 року, посилаючись на те, що він придбав у ОСОБА_2 спірну квартиру належним шляхом - за плату, з дотриманням обов'язкової нотаріальної форми договору купівлі-продажу, на момент придбання квартира не знаходилась під арештом, забороною відчуження або у спорі, що було перевірено нотаріусом під час укладання угоди.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 квітня 2009 року у справі №2-178/09 позовну заяву Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради залишено без задоволення, а зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено та визнано його добросовісним набувачем за договором купівлі-продажу квартири від 11.07.2008 року квартири АДРЕСА_5.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 10 лютого 2010 року №22-4893 рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 квітня 2009 року в частині відмови у позові Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, укладений 17 квітня 2008 року від імені ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 Водночас, в частині визнання ОСОБА_1 добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_5 рішення залишено без змін.

Як зазначалось вище, листом від 21 січня 2015 року №056/114/116/2 Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) повідомив Позивача, що згідно з розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 04 серпня 2005 року №1443 «про надання житлових приміщень громадянам, відселюваним з будинків, що підлягають капітальному ремонту та знесенню» власникам квартири №35 надано у власність трикімнатну квартиру АДРЕСА_7. На виконання вказаного розпорядження Головним управлінням житлового забезпечення 12 серпня 2005 року видано свідоцтво про право власності на вказану квартиру. Отже, Департамент будівництва та житлового забезпечення повідомляє, що зняття заборони на відчуження нерухомого майна, а саме, спірної квартири, можливе лише за умови відшкодування вартості квартири АДРЕСА_7, яка була надана для відселення на виконання розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 07.01.2004 р. №1835 та від 04.08.2005 р. №1443.

Аналізуючи вищезазначені обставин справи, суд приходить до висновку, що запис, який міститься в Єдиному реєстрі заборони на відчуження об'єктів нерухомого майна щодо квартири АДРЕСА_5 було здійснення під час відселення попередніх власників квартири, а не ОСОБА_1 (Позивача) на виконання розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 07.01.2004 р. №1835 та від 04.08.2005 р. №1443, а отже на момент внесення запису були всі підстави для його внесення.

Крім цього, суд бере до уваги, що Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 10 лютого 2010 року №22-4893 рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 квітня 2009 року в частині визнання ОСОБА_1 добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_5 залишено без змін.

Отже, заборона на вказане нерухоме майно порушує права та законні інтереси ОСОБА_1, які гарантовані законодавством України, оскільки встановлено, що він є добросовісним набувачем вказаного нерухомого майна.

Згідно п. 2, пп 10 п. 37 Порядку N 868, Державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно (далі - нотаріус).

Орган державної реєстрації прав проводить: державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно за місцем розташування такого майна; державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно незалежно від місця розташування такого майна; облік безхазяйного нерухомого майна за місцем розташування такого майна.

Якщо нерухоме майно розміщене в межах території, на якій діють два і більше органів державної реєстрації прав, державна реєстрація речових прав, облік безхазяйного нерухомого майна проводяться одним з таких органів, що обрані заінтересованою особою або уповноваженою нею особою (далі - заявник).

Нотаріус, яким вчинено нотаріальну дію з нерухомим майном, проводить державну реєстрацію прав, набутих виключно у результаті вчинення такої дії.

У разі коли у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном виникають речові права, що є похідними від права власності, за відсутності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі прав нотаріус, яким вчиняється нотаріальна дія, одночасно проводить державну реєстрацію права власності на таке майно та державну реєстрацію речового права, що є похідним від нього.

Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч.4 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" Державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації.

Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора, пов'язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Пунктом 2 Порядку N 868, передбачено, що Державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно (далі - нотаріус). Орган державної реєстрації прав проводить: державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно за місцем розташування такого майна; державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно незалежно від місця розташування такого майна; облік безхазяйного нерухомого майна за місцем розташування такого майна. Якщо нерухоме майно розміщене в межах території, на якій діють два і більше органів державної реєстрації прав, державна реєстрація речових прав, облік безхазяйного нерухомого майна проводяться одним з таких органів, що обрані заінтересованою особою або уповноваженою нею особою (далі - заявник). Нотаріус, яким вчинено нотаріальну дію з нерухомим майном, проводить державну реєстрацію прав, набутих виключно у результаті вчинення такої дії. У разі коли у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном виникають речові права, що є похідними від права власності, за відсутності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі прав нотаріус, яким вчиняється нотаріальна дія, одночасно проводить державну реєстрацію права власності на таке майно та державну реєстрацію речового права, що є похідним від нього.

У відповідності до п. 2.1, 2.6 Порядку N 3502/5, для внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав заявник подає органу державної реєстрації прав, державним реєстратором якого було проведено державну реєстрацію прав, або нотаріусу, яким проведено державну реєстрацію прав, заяву та документи, визначені цим Порядком.

У разі ліквідації державної нотаріальної контори, зупинення або припинення нотаріальної діяльності приватного нотаріуса заява подається до органу державної реєстрації прав за місцем розташування нерухомого майна.

Заява подається щодо кожного об'єкта нерухомого майна окремо.

Для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, та копії документів, визначених у пункті 2.3 цього розділу.

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині щодо скасування запису про заборону на нерухоме майно, а саме, на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за реєстраційним номером обтяження 8187302, дата 13.11.2008 року та виключити відповідні відомості про заборону на нерухоме майно вказаної квартири з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 128, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Скасувати запис про заборону на нерухоме майно, а саме, на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за реєстраційним номером обтяження 8187302, дата 13.11.2008 року та виключити відповідні відомості про заборону на нерухоме майно вказаної квартири з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

3. В решті позовних вимог - відмовити.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.Б. Федорчук