Справа № 2а/463/1/14
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2015-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2015 року Справа № 876/6664/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Рибачука А.І.,

за участі секретаря - Щерби С.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на постанову Личаківського районного суду м.Львова від 03 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради та виконавчого комітету Львівської міської ради, треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_2, за участі прокуратури Личаківського району м.Львова, про визнання рішення нечинним та зобов'язання до вчинення дій, та за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Львівської міської ради, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_1, Львівська міська рада, Відділ Держземагентства у м.Львові Львівської області та Обласне комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання незаконними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В :

22.05.2007 (здано на пошту) ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, з урахуванням зміни позовних вимог (а.с.274 т.1), до Львівської міської ради (далі - Міська рада) та виконавчого комітету Львівської міської ради (далі - Виконком) про визнання нечинним рішення Виконкому від 26.12.2006 №1450 «Про скасування рішення виконавчого комітету Львівської міської Ради депутатів трудящих від 16.04.1954р. №510» (далі - Рішення №1450) та зобов'язати Міську раду прийняти рішення, яким надати у користування будинковолодінням фактичні розміри земельних ділянок за: будинковолодінням АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 615,61кв.м.; будинковолодінням АДРЕСА_2 - 359,97кв.м., залишивши земельну ділянку 92,2кв.м між цими будинковолодіннями у комунальній власності з метою використання її для заїзду з вул.Т.Глинянський до будинковолодіння АДРЕСА_3.

08.05.2007 (а.с.154-156 т.1) ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Виконкому, з урахуванням збільшення позовних вимог (а.с.38-39 т.2), про визнання незаконними та скасування Рішення №1450 та рішення від 06.11.2009 №899 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 26.12.2006 №1450» (далі - Рішення №899).

В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що ОСОБА_1 є власником будинковолодіння №39, а ОСОБА_2 співвласником будинковолодіння №14а, а вказаними рішеннями їх фактично позбавлено права користуватися проїздом між будинковолодінями №39 та №41, який склався історично, був належним чином визначений та через нього проходять комунікації до їх будинків.

ОСОБА_1 додатково вказує, що ОСОБА_3 - власник будинку №41, протизаконно намагається приватизувати свою земельну ділянку разом із земельною ділянкою під проїздом.

Постановою Личаківського районного суду м.Львова від 03 червня 2014 року у справі №2-а/463/1/14 в позовних вимогах відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржили позивачі, які покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просять скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позовів про визнання нечинними Рішень №1440 та №899. В апеляційній скарзі вказують, що рішенням Виконкому від 16.04.1954 №510 «Про часткову зміну рішення виконкому Львівської міської Ради депутатів трудящих №151 від 5.11.1954 року в частині пункту І, підпункту « 2» по кварталу №566» (далі - Рішення №510) виправлено помилку в рішенні Виконкому від 05.02.1954 №151 «Про розгляд матеріалів по обміру земель по кварталах нр.нр. 556, 806, 812, 546, 809, 791, 831, 884, 524, 800» (далі - Рішення №151) щодо закріплення земельної ділянки площею 510,50кв.м. за будинковолодінням №41 і вилучення земельної ділянки площею 86,4кв.м. під проїзд, який до того там існував. Судом не враховано інші судові рішення, які мають значення в цій справі, а також інші документи та рішення Виконкому, які стверджують наявність відповідного проїзду. Надано неправильне тлумачення рішенню Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), а відтак питання законності Рішення №510 вправі вирішити тільки суд.

Представник позивачки ОСОБА_1, ОСОБА_5 також подав апеляційну скаргу в її інтересах та просить постанову скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. Вказує, що рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 23 грудня 2010 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 07 лютого 2012 року, чітко визначено, що земельна ділянка між будинками №39, №41 та №14а відноситься до земель загального користування, є проїздом.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, апеляційні скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 (з урахуванням апеляційної скарги поданої в її інтересах представником) необхідно задовольнити частково, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - повністю, з огляду на таке.

Відмовляючи в задоволенні позовів суд першої інстанції виходив з того, що Рішенням №151 за будинком №41 було закріплено земельну ділянку площею 510кв.м. і в назві Рішення №510 будь-які покликання на зміну пунктів та підпунктів Рішення №151 не зазначено. Відповідно до п.«г» Рішення №151 вилученню підлягала земельна ділянка площею 349,30кв.м. і про будь-яке додаткове вилучення ділянки площею 86,40кв.м. зазначено не було. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 органи місцевого самоврядування не позбавлені права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ними правовий акт. При прийнятті Рішень №1450 та №899 Виконком не вийшов за межі своїх повноважень та не порушив гарантовані Конституцією України права громадян, в тому чисті і позивачів і прийняв відповідні рішення підтвердивши факт приналежності до будинку №41 земельної ділянки вказаною площею. Кожне із будинковолодінь позивачів забезпечено адресним виїздом. ОСОБА_2 в судовому порядку захистила своє право користування проїздом до її земельної ділянки з вул.Кошової.

Повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У п.4 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2012 №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» цей суд роз'яснив, що за змістом ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства, що регулює спірні правовідносини, подібні правовідносини (аналогія закону), або за відсутності такого закону - на підставі конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), принципів верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені під час судового розгляду справи (у судовому засіданні, у порядку скороченого чи письмового провадження) з урахуванням вимог ст.70 КАС України щодо належності та допустимості доказів або обставин, які не підлягають доказуванню, та висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними.

Цим вимогам оскаржене судове рішення не відповідає.

Відповідно до змісту ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тобто під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Предметом доказування в адміністративних справах є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі (ст.138 КАС).

У даній справі предметом доказування є обставини щодо правомірності прийняття Виконком Рішень №1450 та №899.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч.1 ст.6 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Як передбачено ч.1 ст.2 цього ж Кодексу завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Із наведених положень убачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням.

Таким чином, підставами для визнання актів недійсними, є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеної законом компетенції органу, який видав(затвердив) цей акт. Крім того, обов'язковою умовою визнання акта недійсним є порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та законних інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову.

Суди, розглядаючи справи цієї категорії, повинні ураховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону.

Апеляційним судом встановлено, що на підставі контракту купівлі-продажу від 27.11.1929 №G.1697/29 ОСОБА_6 був власником земельної ділянки №1460/13 площею 15 арів 14кв.м., тобто 421 квадратних сажнів (тодішня міра площі) - город, яка відповідно до ситуаційного плану від 07.12.1929 (чи 17.03.1930), була поділена на нові земельні ділянки, а саме: НОМЕР_3 - город,411кв.м. (тепер земля ОСОБА_2), НОМЕР_1 - город, 647кв.м. (тепер земля ОСОБА_1), НОМЕР_2 - город, 367кв.м.(тепер земля ОСОБА_3) і 1460/20 - дорога, 89кв.м.(тепер т.з. спірний проїзд). На підставі контракту купівлі-продажу від 02.04.1930 ОСОБА_6 продав ОСОБА_7 цілу земельну ділянку НОМЕР_1 площею 647кв.м. (6 арів 47кв.м.), а також 1/3 частину земельної ділянки 1460/20 площею 89кв.м.(а.с.163-167, 191 т.1).

На підставі договору купівлі-продажу від 18.10.1932 ОСОБА_6 (зокрема, як власник 2/3 частин земельної ділянки 1460/20) продав ОСОБА_8 та її сину ОСОБА_9 по половині цілу земельну ділянку НОМЕР_2 площею 367кв.м. і 1/3 частину земельної ділянки 1460/20 площею 89кв.м.(а.с.89 т.3).

Отже, у власності ОСОБА_6 на цей момент залишилася земельна ділянка НОМЕР_3 - город, 411кв.м. та 1/3 частина земельної ділянки 1460/20 площею 89кв.м.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що спірний проїзд між тепер будинковолодіннями №39, №41 та №14а був визначений, сформований та закріплений на початку 30-х років 20 століття, ще первинним власником ОСОБА_6, та забезпечував їх обслуговування (доїзд, прохід).

Будинок, який був збудовано на земельній ділянці НОМЕР_1 (АДРЕСА_1), внаслідок неодноразового спадкування, від ОСОБА_7 (свідоцтво про право власності від 23.06.1954) перейшов до ОСОБА_1 (свідоцтво про право на спадщину за законом останньої від 07.11.2005)(а.с.9-12 т.1).

На земельній ділянці НОМЕР_2 відповідно до проекту від 17.11.1934 (де зазначено спірний проїзд; а.с.76 т.1) покупцями було збудовано житловий будинок, половину якого (вже АДРЕСА_2) ОСОБА_8, відповідно до договору купівлі-продажу від 23.07.1949, продала ОСОБА_11 (а.с.260 т.1).

В останньому договорі зазначено, що будинковолодіння №41 знаходиться на земельній (садибній) ділянці загальним розміром 489кв.м., однак в заключенні про реєстрацію цього будинковолодіння від 24.03.1950 (на підставі цього ж договору) указано, що таке знаходиться на земельній ділянці площею 336кв.м. (а.с.92 т.3).

З генерального плану (схеми) будинковолодінння №41 станом на 10.06.1947 також чітко видно існування спірного проїзду (земельна ділянка під проїздом не включена в межі земельної ділянки будинку №41) (а.с.144 т.4).

Підпунктом «а» п.1 «по кварталу нр.566» Рішення №151, розглянувши матеріли представлені міжміським бюро технічної інвентаризації і матеріали по обміру земель, Виконком вирішив залишити в користуванні земельні ділянки «за будинкоуправлінням №82 … по вул.Т.Глинянський при будинках: … №41 - 510,50кв.м., в половинній ідеальній долі».

Підпунктом «г» цього ж пункту вирішено залишити, дослівно, «за будинком АДРЕСА_2, що знаходиться в особистому користуванні гр.ОСОБА_11 присадибну ділянку площею 510,50кв.м. в половинній ідеальній долі, а самовільно захоплену земельну ділянку площею 349,30кв.м. вилучити та зарахувати до міського земельного фонду» (а.с.77-79, 123 т.1, а.с.145-152 т.4).

Генеральним планом (схемою) будинковолодінь №39 - ОСОБА_7 та №41 - 1/2 частина ОСОБА_11 станом на 10.11.1953 (безпосередньо перед прийняттям Рішення №151) чітко відзначено відповідний проїзд (відсутнє суцільне з'єднання ліній на ділянці 3м. зі сторони вул.Т.Глинянський) між будинковолодіннями №39 і №41, який також вів до т.з. городу (НОМЕР_3) площею 349,30кв.м., що Рішенням №151 було вилучено, як самовільно захоплений, у ОСОБА_11 (а.с.190 т.1).

Цим же планом стверджується,що за будинковолодінням №39 визначено 632,80кв.м., а №41 - 510,10кв.м. (859,80кв.м. - 349,30кв.м. (підлягають вилученню). З розрахунку відповідних площ видно, що у площу 510,10кв.м. включено також площу спірного проїзду.

Останнє, також чітко видно із аналогічного за змістом генерального плану (схеми) від 10.11.1953 (однакові дати) будинковолодіння №41 (далі - План; а.с.81 т.1).

На підставі Рішення №151 за ОСОБА_11, як користувачем в ? частині, зареєстровано право на земельну ділянку площею 510,10кв.м. (заключення від 20.02.1954) (а.с.74 т.1).

Рішенням №510, належно завірено копію якого отримано з Державного архіву Львівської області (далі - Архів), «внаслідок арифметичної помилки, в вищезазначеному (з назви цього рішення чітко видно що це Рішення №151) рішенні виконкому Львівської міської Ради депутатів трудящих неправильно показана площа присадибної ділянки, яка закріплюється за будинком АДРЕСА_2, а тому виконком Львівської міської Ради депутатів трудящих вирішив: змінити пункт І підпункт « 2» по кварталу №566 рішення виконкому Львівської міської Ради депутатів трудящих №151 від 5.ІІ.1954 року та закріпити за будинком АДРЕСА_2, що знаходиться в особистому користуванні гр.ОСОБА_11 присадибну ділянку площею 424,10кв.м., а площу 86,40кв.м. вилучити та зарахувати до загального користування під проїзд» (а.с.88 т.3).

Незважаючи на те, що в п.1 «по кварталу нр.566» Рішення №151 є підпункти від «а» до «з», а також, крім вказаного, пункти 2 та 3, то враховуючи зміст Рішень №151 та №510, необхідно ствердити, що Рішення №510, якраз і стосувалося пп. «г» п.1 Рішення №151, та було направлене на усунення помилки в цьому підпункті щодо безпідставного закріплення за будинком №41 площі 510,10кв.м. з включенням площі спірного проїзду.

З врахуванням всього наведеного вище, апеляційний суд також приходить до висновку, що Рішенням №151 спірний проїзд не був ліквідований, а Рішенням №510 такий не був визначений (утворений) та земельна ділянка площею 86,40кв.м. під цим проїздом не була фактично вилучена з площі земельної ділянки будинку №41, оскільки ніколи до неї не належала (була помилково включена).

Такий висновок суду апеляційної інстанції також повністю відповідає змісту довідки (справка) від 05.06.1954, виданої ОСОБА_7, Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації, яке складало План, про помилковість Плану (з включенням проїзду), призначення проїзду між будинковолодіннями №39 та №41 для загального користування та його збереження у колишньому порядку (а.с.272 т.1).

Явним перекрученням фактів, є висновок суду першої інстанції, з покликанням на протокол від 22.04.1954 №14 засідання Виконкому (далі - Протокол; а.с.99-100 т.1), де в списку рішень Виконкому представлених відділами Виконкому на затвердження, значиться рішення №510 під назвою «Про часткову зміну рішення виконкому Львівської міської ради №151 від 5.ІІ.1954 в частині закріплення садибної ділянки при будинку гр-ки ОСОБА_11 по АДРЕСА_2» (далі - Назва), а також журнал №1 реєстрації рішень, прийнятих Виконкомом за 1954 рік (далі - Журнал; а.с.103-104 т.1) - зазначена аналогічна Назва, про закріплення за будинком №41 земельної ділянки площею 510кв.м., бо в Назві рішення №510 будь-які покликання на зміну пунктів та підпунктів Рішення №151 не зазначено.

Виходячи із змісту Рішення №510 запис у Протоколі та Журналі проводився за резолютивною частиною цього рішення, для конкретизації в чому саме полягало внесення змін у Рішення №151, при тому що із Назви чітко вбачається, що першим рішенням частково змінювалося Рішення №151 у визначеній частині, яка мала відношення до земельної ділянки будинку №41 ОСОБА_11

З врахуванням щойно наведеного, не заслуговують на увагу, заяви ОСОБА_3 про підробку (фальшивість, помилковість) Рішення №510, із вказівками на листи Архіву від 10.02.2008 №К-34 та 24.10.2008 №891/01-22 (далі - Листи), які складені із відсиланням до Журналу та Протоколу (а.с.102, 149 т.1), оскільки такі Листи не стверджують відповідних фактів, а лише констатують наявність відповідних записів в Журналі та Протоколі. Останнє також підтверджено листом Архіву від 21.12.2012 №1078/01-22 (а.с.96 т.3).

Заінтересованою особою у внесенні змін до Рішення №151 (упорядкування питання з проїздом) був саме ОСОБА_7 - на той час власник будинку №39, що вбачається із Журналу, бо саме він разом із ОСОБА_11 отримали таке рішення.

Аналогічно є надуманими, твердження ОСОБА_3 про те, що Рішенням №151 ціла земельна ділянка площею 510,10кв.м. фактично була закріплена за ОСОБА_11, позаяк цим рішенням за останньою (за будинком №41) закріплено таку площу земельної ділянки в 1/2 ідеальній частині (в половинній ідеальній долі), а другу половину земельної ділянки - за будинкоуправлінням №82. Це було зумовлено тим, що на другу половину (1/2 ідеальну частину) будинку №41 свідоцтво про право власності за ОСОБА_9 було оформлено лише 26.08.1959 (пропав безвісті в 1944 році), що убачається з акту від 22.07.1959, свідоцтва про право на спадщину від 22.09.1959 за яким ОСОБА_8 успадкувала таку 1/2 частини будинку №41 після смерті сина та указаного вище заключення від 20.02.1954 (а.с.74-75, 258 т.1).

Рішенням Виконкому від 15.05.1956 №596 задоволено заяву ОСОБА_13 («просив виділити йому участок землі під будову власного дому, а саме участок землі при АДРЕСА_2» - зазначена вище земельна ділянка НОМЕР_3 - город, 411кв.м., яка залишилася у власності ОСОБА_6 та була в подальшому вилучена, вже площею 349,30кв.м., у ОСОБА_11, як самовільно нею захоплена) та передано йому земельну ділянку площею 432кв.м. для індивідуальної забудови по АДРЕСА_3 (тепер співвласник ? частин будинку №14а ОСОБА_2) а.с.236, 238 т.1, а.с.106-109 т.40).

На підставі цього рішення, 25.03.1957 ОСОБА_13 уклав договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки площею 432кв.м. (а.с.98 т.3).

22.09.1960 Виконком прийняв рішення №966 «Про розгляд скарги гр.ОСОБА_13 про влаштування під'їзду на територію земельної ділянки по АДРЕСА_3 з вул.Кошової» (далі - Рішення №966). Приводом для його прийняття були обставини, які зазначено в його мотивувальній частині (а.с.84 т.1).

Відзначено, що при виділенні земельних ділянок по вул.Кошовій було запроектовано дві ділянки №16 та №14а з спільним під'їздом. При винесенні в натурі меж земельної ділянки №16, яка була відведена ОСОБА_14, було допущено помилку і частину спільного під'їзду площею 19,4кв.м. включено в її площу. В результаті ОСОБА_13 було закрито проїзд до земельної ділянки. Далі дослівно: «Беручи до уваги, що під'їзд з вул.Тракт Глинянський до ділянки №14-а, яка відведена гр.ОСОБА_13 надто вузький і не дає можливості завезти будівельні матеріали на вказану ділянку», Виконком вирішив, зокрема, скоректувати межі садибної ділянки ОСОБА_14 шляхом відрізки території проїзду, залишаючи за останнім ділянку площею 580кв.м. у відповідності з прикладеним схем-планом (а.с.85 т.1).

На підставі Рішення №966, складено план відводу земельної ділянки ОСОБА_13 під індивідуальну забудову площею 432кв.м., з якого видно, що спірний проїзд до такої земельної ділянки збережений з вул.Т.Глинянський між будинками №39 та №41, а також визначено новий, зазначений вище проїзд, з вул.Кошової (а.с.97 т.3).

Про подальше існування спірного спільного проїзду до будинковолодінь №№39, 41 та 14а та постійні суперечки з його приводу між наступними власниками (співвласниками) таких, які врегульовувалися виходячи із змісту Рішення №510, також свідчить:

- лист Виконкому від 02.04.1955 №751/ІІ-7 ОСОБА_15 (перейшло право на 1/2 частину будинку №41 від ОСОБА_11) щодо його права користування проїздом (а.с.174 т.1)

- акт земельної комісії від 18.12.1964, що спору між ОСОБА_4 (спадкоємець ОСОБА_7) та ОСОБА_16 (перейшло право на 1/2 частину будинку №41 від ОСОБА_11) з цього приводу (а.с.173 т.1);

- лист головного архітектора м.Львова від 17.03.1965 №10/298, яким за дорученням Виконкому, ОСОБА_4 повідомлено про відсутність рішення про приєднання до будинку №41 спірного проїзду. Указано, що враховуючи незначну його ширину (біля 3 м.) в'їзд для вантажних автомашин забороняється (а.с.175 т.1);

- рішення Виконкому від 03.09.1965 №832 «Про порушення гр.ОСОБА_16 прийнятого рішення виконкомом Львівської міської Ради депутатів трудящих за №510 від 16 квітня 1954 року», яким зобов'язано ОСОБА_16 до 20.09.1965 очистити проїзд поміж будинками №39 та №41 від будівельних матеріалів і будівельного сміття (а.с.176 т.1);

- план будинковолодіння №41 від 10.11.1975 на якому відзначено відповідний проїзд (переривчастими лініями на ділянці 3 м. зі сторони вул.Т.Глинянський) (а.с.82 т.1);

- рішення Виконкому від 06.02.1998 №51 «Про інвентаризацію земель м.Львова», яким затверджено матеріали інвентаризації усіх категорій земель м.Львова та визначено вважати такі даними державного земельного кадастру (а.с.282 т.1). Списком землекористувачів і землевласників Личаківського району м.Львова, який затверджений останнім рішенням, передбачено, що за ОСОБА_17, ОСОБА_18 та ОСОБА_19 (на той час співвласники будинковолодіння №41) закріплено земельні ділянки по 0,011га кожним (разом 330кв.м.) (а.с.87-88 т.4).

Так, у відповідності до договору дарування житлового будинку від 21.12.2001 ОСОБА_17, ОСОБА_18 та ОСОБА_19 подарували ОСОБА_3 будинок №41 (з приналежними до нього будівлями та спорудами) (далі - Договір; а.с.248 т.1).

Оскаржуваним Рішенням №1450 (п.1), з метою врегулювання ситуації щодо землекористування на АДРЕСА_2, розглянувши звернення ОСОБА_3 та службову записку юридичного управління, Виконком скасував Рішення №510 (а.с.8 т.1).

Приводом для прийняття рішення №1450 було зазначене звернення ОСОБА_3 від 16.11.2006, складена на його основі, службова записка юридичного управління Міської ради від 11.12.2006 №05/1224 міському голові, доводи якої зводяться до того, що проїзд між будинками №39 та №41 не відповідає нормам, встановленим п.3.22 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» (шириною менше 3,5м., розміщений ближче 5м. до стіни будинку №41, непридатний для проїзду пожежних машин; далі - ДБН), з рекомендацією погодити питання відміни Рішення №510, та протокол засідання постійної комісії депутатської діяльності та законності Міської ради від 03.07.2006, яка рекомендувала Виконкому скасувати Рішення №510 (а.с.232, 278-279 т.1).

Покликання Виконкому та ОСОБА_3 на невідповідність спірного проїзду вказаним вимогам ДБН, не заслуговує на увагу, оскільки дотримання його вимог (затверджено наказом Держкоммістобудування від 17.04.1992 №44) повинно бути забезпечено при формуванні нових внутрішньоквартальних проїздів та не стосується раніше (історично) сформованих проїздів.

У відповідь на заяву ОСОБА_3 від 24.09.2009 в якій вона, з покликанням на Листи, вважала неіснуючим Рішення №510, та просила внести зміни в Рішення №1450, відповідно до листа керуючого справами Виконкому від 09.10.2009 №1104/2924 та інформаційної довідки начальника юридичного управління без дати, 06.11.2009 Виконком прийняв Рішення №899, якими вніс зміни до Рішення №1450, виклавши п.1 у новій редакції: « 1. Скасувати рішення виконавчого комітету Львівської міської Ради депутатів трудящих від 16.04.1954 №510 «Про часткову зміну рішення виконкому Львівської міської Ради в частині закріплення садибної ділянки при будинку ОСОБА_11 по АДРЕСА_2»(а.с.6-10 т.2).

Треба відмітити, що приймаючи останнє рішення Виконком сам перекрутив фактичні обставини щодо Назви, яка вказана у Протоколі та Журналі, бо з Назви, яка відображена у резолютивній частині Рішення №899 виключив - «№151 від 5.ІІ.1954».

24.11.2011 Міська рада прийняла ухвалу №998 «Про надання громадянам дозволу на виготовлення технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки», якою надала відповідний дозвіл ОСОБА_3 (п.28 Додатку до цієї ухвали) (а.с.222 т.3).

У відповідності до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08.12.2014 ОСОБА_1 оформила відповідне право на земельну ділянку площею 0,0564га за адресою АДРЕСА_1 (а.с.81 т.4).

Між тим, з урахуванням всього встановленого вище, та обставина, що ОСОБА_2 в судовому порядку захистила (намагається відновити) право на користування проїздом до будинку АДРЕСА_3, не змінює того факту, що вона має установлене та непорушне право та інтерес на користування проїздом до свого будинку з вул.Т.Глинянський, а відтак право на їх захист (відновлення) у спірних правовідносинах (а.с.245-246 т.1, 164-165 т.2, 52-54 т.3).

Щодо висновків рішення Червоноармійського районного народного суду м.Львова від 15 грудня 1988 року, яке залишено без змін ухвалою Львівського обласного суду від 24 липня 1989 року, про неможливість ОСОБА_13 користуватися проїздом з вул.Т.Глинянський, то з врахуванням змісту Рішення №966, такі не спростовують висновків апеляційного суду про наявність історично виниклого спірного проїзду, позаяк з матеріалів справи чітко видно, що такий проїзд не забезпечував заїзд вантажного транспорту до будинку №14а(а.с.170-175 т.2).

Водночас, необхідно визначально констатувати, що рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 23 грудня 2010 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 07 лютого 2012 року, у справі за позовом, зокрема, ОСОБА_2 до мешканців будинку №41 (в тому числі ОСОБА_3) про усунення перешкод в користуванні спільним проїздом та усунення перешкод у здійсненні права власності будинковолодінням, зобов'язано відповідачів не чинити перешкод позивачам у користуванні земельною ділянкою загального користування між будинками №39, №41 та №14а. Цими судовими рішеннями встановлено, що земельна ділянка між будинками №39 і №41 відноситься до земель загального користування, є проїздом (а.с.132-138 т.3).

Не менш важливим та красномовним є той факт, що по території спірного проїзду проходять (знаходяться) комунікації, які забезпечують життєздатність будинків №39 та №14а, а після прийняття оскаржених Рішень №1450 та №899, у позивачів почали виникати проблеми із користуванням такими комунікаціями (а.с.193-194 т.1,а.с.53, 54а, 64-65, 83, 114 т.4).

Необхідно категорично відзначити, що відмінності (різниця) в різних документах у розмірі площ земельних ділянок закріплених за будинковолодіннями №№39, 41 та 14а, а також в розмірі площі самого спільного проїзду, не змінює того факту, що між цими будинковолодіннями, як зазначено вище, з початку 30-х років 20 століття і по сьогоднішній день існує відповідний спірний проїзд (проїзд проходить безпосередньо повз будинок №41) .

Згідно зі ст.13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до статей 142-145 Основного Закону до матеріальної основи органів місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Статтею 1 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин - прийняття Рішення №1450; далі - ЗК) передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Приписами ч.1, п. «а» ч.3 ст.83 ЗК визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин - прийняття Рішення №1450; далі - Закон №280/97-ВР) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з пунктами «а» - «г», «є», «й» ст.12 ЗК до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; вирішення земельних спорів.

Отже, розпорядження землями від імені Українського народу здійснюють органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Пунктом 34 ч.1 ст.26 Закону №280/97-ВР передбачено, що питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

У відповідності до змісту підпунктів 1, 5 п.«б» ч.1 ст.33 цього ж Закону до відання виконавчих органів міських рад належать делеговані повноваження, зокрема, лише: здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів;вирішення земельних спорів у порядку, встановленому законом.

Разом з цим, п.15 ч.1 ст.26 Закону №280/97-ВР визначено, що питання щодо скасування актів виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень, вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Згідно з ч.10 ст.59 Закону №280/97-ВР акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Поряд з цим, у ч.9 цієї ж статті указано, що рішення виконавчого комітету ради з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою.

Як встановлено, станом на момент прийняття Рішень №151 та №510 Виконком мав повноваження (компетенцію, віддання) на їх прийняття (вирішував питання регулювання земельних відносин).

Системний аналіз наведених положень законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого врядування законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну чи скасування.

У той же час у ст.3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Цей принцип знайшов своє відображення у ст.74 Закону №280/97-ВР, згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Оскільки Рішення №510 є ненормативним правовим актом одноразового застосування, яке вичерпало свою дію фактом його виконання - закріпленням земельної ділянки за будинком №41 та користуванням проїздом власниками (мешканцями) будинків №39 та №14а, а тому не може бути в подальшому скасовано самим Виконкомом чи Міською радою.

Конституційний Суд України у рішенні від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.19, ст.144 Конституції України, ст.25, ч.14 ст.46, частин 1, 10 ст.59 Закону №280/97-ВР (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вирішив, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України (Рішення).

При цьому, цей Суд в п.4 мотивувальної частини зазначеного Рішення вказав, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Крім того, у п.5 цього ж Рішення відмічено, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Твердження суду першої інстанції щодо правового тлумачення змісту зазначеного Рішення Конституційного Суду України є надумані, свідчать про поверховий, вибірковий його аналіз з метою обґрунтування своєї помилкової правої позиції, яка відповідає запереченням Виконкому, Міської ради та ОСОБА_3 проти заявлених позовів.

Додатково, відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Рисовський проти України» (заява №29979/04), 20 жовтня 2011 року, установив порушення ст.1 Протоколу №1 до Конвенції, зазначивши, що при вирішенні питання щодо процедури скасування ухвали органу владних повноважень не було передбачено достатніх гарантій недопущення зловживання зі сторони суб'єкта владних повноважень.

У пунктах 69-71 цього рішення Суд зазначив, що державні органи мотивували скасування рішення 1992 року тим, що його було прийнято помилково, без урахування попередньої обіцянки про виділення цієї ж землі третім особам.

Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, interalia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Позиція апеляційного суду в цій справі узгоджується з рішеннями Верховного Суду України, зокрема, з постановами від 04 червня 2013 року №21-64а13, 07 листопада 2012 року №6-107цс12, 25 грудня 2012 року № 21-412а12, 06 червня 2011 року №21-50а11 та 07 жовтня 2008 року №21-1091во08.

Між тим, апеляційний суд зазначає, що Виконком за будь-яких обставин не мав повноважень на прийняття Рішень №1450 та №899, оскільки скасоване Рішення №510 стосувалося питань регулювання земельних відносин (визначення площі земельної ділянки, яка перебуває в користуванні та врегулювання питання із проїздом загального користування - на момент його прийняття такі питання відносилися до повноважень (власної компетенції) Виконкому), а відтак, за наявності для цього підстав, станом на 26.12.2006 могло бути скасовано лише рішенням Міською радою.

Більше того, виходячи із суті наведених вимог п.15 ч.1 ст.26, ч.9 ст.59 Закону №280/97-ВР, враховуючи зазначене у попередньому абзаці, питання щодо скасування Рішення №510 могло бути вирішено виключно Міською радою.

Та обставина, що будинки №39 та №14а обладнані іншими, крім спірного, проїздами, також не давала підстав Виконкому приймати оскаржені Рішення №1450 та №899. В сукупності з іншими належним чином обґрунтованими обставинами, які б забезпечували нівелювання порушення прав та інтересів власників (мешканців) будинків №39 та №14а, вона може бути підставою для прийняття Міською радою відповідного рішення про ліквідацію спірного проїзду та приєднання його до земельної ділянки будинку №41, з метою усунення тривалої конфліктної ситуації (а.с.231-235 т.3).

Чинне земельне та містобудівне законодавство не виключає прав органу місцевого самоврядування на ліквідацію внутрішньоквартальних (міждворових) проїздів, зокрема, у випадку коли у ньому відпала нагальна потреба, а доїзд до відповідних земельних ділянок, житлових будинків та господарських споруд забезпечується іншими шляхами.

Такі обставини є безсумнівною підставою для скасування постанови суду першої інстанції у відповідній частині та прийняття нової постанови про задоволення позову з наведених вище підстав.

І останнє, щодо цієї частини позовів.

Дійсно, рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 03 квітня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 01 жовтня 2013 року, у справі №463/300/13 за позовом ОСОБА_3 до, зокрема, ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні прибудинковою земельною ділянкою, зобов'язано останніх не чинити позивачці перешкод в користуванні прибудинковою земельною ділянкою - подвір'ям площею 469,5кв.м. будинку №41, заборонено відповідачам паркувати автомобілі, інші транспортні засоби, розміщувати будь-яке інше майно на такій прибудинковій земельній ділянці (а.с.45-49 т.4).

В той же час, судом було відмовлено у позові про заборону відповідачам проходити, проїжджати по спірній земельній ділянці та демонтування хвіртки.

Задовольняючи позов у відповідній частині, ці суди виходили із даних відображених у плані земельної ділянки індивідуального житлового будинку, який внесений у технічний паспорт на індивідуальний житловий будинок №41, складений 16.05.2003 Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки (тепер - Обласне комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»; далі - Технічний паспорт, БТІ відповідно; а.с.247 т.1).

В цих судових рішеннях, відмічено, що в користуванні позивачки перебуває прибудинкова земельна ділянка - подвір'я площею 469,5кв.м, при нормі 510,5кв.м.

Разом з цим, такий Технічний паспорт не існував на момент укладення Договору, а листами БТІ від 01.11.2013 №Б-С, 06.11.2013 №5664 та 31.10.2013 №5547 стверджено, що в матеріалах інвентаризаційної справи будинковолодіння №41 відсутні документи, які б підтверджували за цим будинком землекористування у розмірі 469,5кв.м., а в Технічному паспорті проїзд (прохід) між будинками №39 і №41 був помилково включений у загальну площу вказаної земельної ділянки (а.с.116-118 т.3).

Отже, ці судові рішення не спростовують і не заперечують (не йдуть в розріз), вищевикладених висновків апеляційного суду, оскільки при будинку №41 дійсно знаходиться земельна ділянка, яка є спірним проїздом.

Позивачка ОСОБА_1 також заявляла позовну вимогу про зобов'язання Міської ради прийняти рішення, яким надати у користування будинковолодінням №39 та №41 фактичні розміри земельних ділянок, залишивши земельну ділянку 92,2кв.м між цими будинковолодіннями у комунальній власності з метою використання її для заїзду з вул.Т.Глинянський до будинковолодіння №14а.

При цьому встановлено, що на підставі відповідних рішень Міської ради (2010-2011 роки) ОСОБА_20 оформила право власності на земельну ділянку площею 0,0564га по АДРЕСА_1 (а.с.82, 110-113 т.4).

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову в цій частині, однак вважає за необхідне зазначити наступне.

Частинами 1, 2, п. «а» ч.3 ст.116 ЗК (в редакції, чинній на момент звернення останньої до суду) визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

За змістом частині 1, 2 ст.118 цього ж Кодексу громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки, яка приймає рішення щодо приватизації земельної ділянки у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки приватизації земельних ділянок, які перебувають в користуванні громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для приватизації земельної ділянки, яка перебуває в користуванні громадянина, такий звертається до цих органів із відповідною заявою (клопотанням), за результатами розгляду якої визначені органи, на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки, приймають одне з відповідних рішень.

Доказів, звернення ОСОБА_1 (станом на момент пред'явлення позову) із вказаною заявою про приватизацію земельної ділянки, яка перебуває у її користуванні, а також протиправної бездіяльності Міської ради з розгляду такої, апеляційному суду не надано.

Більше того, задоволення позовних вимог на користь фактично третіх осіб за цим позовом - ОСОБА_3 та ОСОБА_2, процесуальним законодавством не передбачено.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції було вірно ухвалено судове рішення яким відмовлено в позові ОСОБА_1 у цій частині, проте таке було ухвалено із помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права, що однак не призвело до неправильного вирішення справи в цій частині.

Оскільки неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи у вказаній частині позову ОСОБА_1, а правильне по суті рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань, підстави для скасування такого рішення у цій частині відсутні.

Виходячи з положень ч.2 ст.71 КАС апеляційний суд враховує, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ст.202 КАС підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - повністю.

Постанову Личаківського районного суду м.Львова від 03 червня 2014 року в частині відмови у позові:

ОСОБА_1 про визнання нечинним рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 26 грудня 2006 року №1450 «Про скасування рішення виконавчого комітету Львівської міської Ради депутатів трудящих від 16.04.1954р. №510»;

ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування рішень виконавчого комітету Львівської міської ради від 26 грудня 2006 року №1450 «Про скасування рішення виконавчого комітету Львівської міської Ради депутатів трудящих від 16.04.1954р. №510» та від 06 листопада 2009 року №899 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 26.12.2006 №1450»,

скасувати та прийняти нову постанову, якою позови у цій частині задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 26 грудня 2006 року №1450 «Про скасування рішення виконавчого комітету Львівської міської Ради депутатів трудящих від 16.04.1954р. №510» та від 06 листопада 2009 року №899 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 26.12.2006 №1450».

В решті постанову Личаківського районного суду м.Львова від 03 червня 2014 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя А.І. Рибачук

Повний текст виготовлений 31 серпня 2015 року.