Справа № 812/546/15
Суддя: А.Г. Секірська
Дата ухвалення: 2015-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 серпня 2015 рокуСєвєродонецькСправа № 812/546/15

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Секірської А.Г.,

при секретареві Барашко М.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2, довіреність від 25.12.2014 № 3ДЗ/4614;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Сєвєродонецька справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області про стягнення заборгованості по витратах на службове відрядження, виплаті вихідної допомоги та компенсації за невикористані щорічну та додаткову відпустки,

ВСТАНОВИВ:

23.06.2015 ОСОБА_1 (далі Позивач) звернулася до суду з даним позовом, на обґрунтування якого зазначила наступне.

У період з 03.11.2003 по 19.03.2015 позивач проходила службу в Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області. Обіймаючи посаду слідчого СУ ГУМВС України у Луганській області відповідно до наказу ГУМВС України у Луганській області за № 1688 від 29.08.2014 на період з 01.09.2014 по 30.09.2014 позивача відряджено для проходження стажування до Головного слідчого управління МВС України (м. Київ). В подальшому термін стажування у ГСУ МВС України неодноразово подовжувався, а саме: відповідно до службової телеграми від 22.09.2014 за № 13/5/2-654ст та на підставі наказу ГУ МВС України у Луганській області за № 2073 від 27.09.2014 на строк до 30.10.2014; відповідно до службової телеграми від 29.10.2014 за № 13/5/2-778ст та на підставі наказу ГУМВС України у Луганській області за № 3507 від 31.10.2014 на строк до 29.11.2014; відповідно до службової телеграми від 27.11.2014 за № 13/5/3-857ст та на підставі наказу ГУМВС України у Луганській області за № 3906 від 30.11.2014 на строк до 15.12.2014, одночасно із чим відповідача зобовязано забезпечити позивача коштами, необхідними для службового відрядження.

На порушення вимог ст. 121 КЗпП України, п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 за № 98 та п. 5 розділу І, п. 11 р. ІІ Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Мінфіну України від 13.03.1998 за № 59, зазначені кошти не було видано.

Після повернення з відрядження відповідачу надано документи, що підтверджують понесені позивачем витрати на відрядження, а саме талон посвідчення про відрядження № 2846, звіт про використання коштів у період з 01.09.2014 по 30.09.2014, квитанція № 903 від 01.09.2014 за проживання, а всього на суму 8 150,00 грн., та завірені копії установчих документів власника житла; талон посвідчення про відрядження № 3952, звіт про використання коштів у період з 01.10.2014 по 30.10.2014, квитанція № 1410/01 від 01.10.2014 за проживання, а всього на суму 8 400,00 грн., та завірені копії установчих документів власника житла; талон посвідчення про відрядження № 4467, звіт про використання коштів у період з 31.10.2014 до 29.11.2014, квитанція № 3110/03 від 31.10.2014 за проживання, а всього на суму 8 400,00 грн., та завірені копії установчих документів власника житла; талон посвідчення про відрядження № 4661, звіт про використання коштів у період з 30.11.2014 по 15.12.2014, квитанція № 1114/30-1 від 30.11.2014 за проживання, а всього на суму 4480,00 грн., та завірені копії установчих документів власника житла.

У виплаті зазначених сум позивачеві відмовлено. В період з 01.09.2014 до грудня 2014 року позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати аванс, належний до сплати у звязку із відрядженням, з посиланням на скрутне матеріальне становище, відповідач посилався на погіршення фінансування та відсутність коштів на сплату авансу, а виплати на відрядження є незахищеною статтею видатків, тому і не виплачуються.

04.03.2014 позивач отримала частину коштів у розмірі 8150,00 грн., іншу частину в розмірі 21280 грн. сплачено не було, завірені копії наказів про відрядження не надавалися.

19.03.2015 наказом ГУМВС України від 19.03.2015 № 95 о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ за п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 за № 114.

Позивач зазначила, що має право на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Також позивач зазначила, що фактично є одинокою матірю, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану, та згідно зі ст. 182-1 КЗпП України, ст. 19 Закону України «Про відпустки», перебуваючи на посаді слідчого організаційно методичного відділу СУ ГУМВС України у Луганській області у 2015 році, мала б право на щорічну (35 днів) та додаткову (10днів) відпустки, які у рік звільнення позивачем не використано.

23.03.2015 позивач звернулася до відповідача з відповідною письмовою заявою, у якій просила невідкладно відшкодувати витрати, понесені у звязку із службовим відрядженням, виплатити вихідну допомогу згідно зі ст. 44 КЗпП України, розрахувати та виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку та додаткову відпустку як одинокій матері (ст. 182-1 КЗпП України), розрахувати та виплатити одноразову допомогу як особі, яка має вислугу більше 10 років та яку звільнено з органів внутрішніх справ у звязку із скороченням штату. 09.04.2015 позивачем отримано відповідь на її звернення за вих.№ 321 від 06.04.2015.

Під час звільнення посадовими особами УЗФБО ГУМВС України у Луганській області видано довідку про середнє грошове забезпечення для розрахунку виплат на випадок безробіття від 26.03.2015 за № 268, у якій з невизначених причин не заповнено графу щодо того, що при її звільненні грошову допомогу не виплачено. 31.03.2015 позивач звернулася до Деснянського РЦЗ м. Києва, де згідно ст.ст. 22, 23 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» через те, що їй призначено виплату по безробіттю, а у довідці про середнє грошове забезпечення відсутня інформація про фактичну невиплату грошової допомоги, на підставі п. 4 ст. 31 зазначеного Закону виплату допомоги по безробіттю відкладено на один місяць та розпочато лише з 20.04.2015, про що у трудовій книжці наявний запис під № 4.

Таким чином, через халатність посадових осіб відповідача позивач як особа, звільнена за скороченням штату, якій законодавством України гарантується виплата одноразової допомоги як тимчасова компенсація втраченого заробітку, а у разі її невиплати гарантується призначення допомоги по безробіттю з першого дня звернення до центру зайнятості, була позбавлена таких виплат, чим, як мати, яка самостійно виховує дитину, протягом місяця була позбавлена коштів на своє існування та існування своєї малолітньої дитини. Через грубі порушення відповідачем діючого законодавства України та з його вини позивачеві не виплачено грошову допомогу, а призначені виплати по безробіттю відкладено на місяць, у звязку з чим відповідач зобовязаний згідно ст. 117 КЗпП України виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

На підставі викладеного позивач просить суд стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області на її користь шляхом перерахування на р/р 3874 в АТ «Ощадбанк» заборгованість:

- по витратах на відрядження в розмірі 21 280,00 грн.;

- одноразову допомогу у разі звільнення за скороченням штату у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- компенсації за невикористані у 2015 році щорічну та додаткову відпустки із розрахунку 45 діб;

- середньомісячну заробітну плату з 19.03.2015 по день фактичного розрахунку.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, дала пояснення, аналогічні викладеному у позовній заяві, а також надала письмові відзиви на заперечення проти позову від 16.07.2015 (а.с. 97-102) та від 20.07.2015 (а.с. 121-131), в яких зазначила, що відповідачем не підтверджено факт надання нею до бухгалтерії звіту про використання коштів під час відрядження до м. Києва за період з 01.09.2014 по 30.09.2014 на суму 8150,00 грн. саме у грудні 2014 року, також ненадання звітів про використання коштів у періоди з 01.10.2014 по 30.10.2014, з 31.10.2014 по 29.11.2014 та з 30.11.2014 по 15.12.2014 у 2014 році та надання їх лише у поточному році.

Вважає необґрунтованим посилання відповідача на лист МВС України від 18.07.2014 № 15006, оскільки він не зареєстрований у Міністерстві юстиції України, тому не є нормативно правовим актом. Навіть коли цей лист відкликано листом від 29.10.2014 № 23036/Чб, умови п. 2 наказів ГУМВС України у Луганській області від 29.08.2014 № 1688, від 27.09.2014 № 2073, від 31.10.2014 № 3507 та від 30.11.2015 № 3906, у яких наказано забезпечити позивача необхідними коштами на відрядження, виконано не було.

Відповідачем залишено поза увагою той факт, що добові витрати, які не перевищують встановлених Додатком сум (30 грн. на добу) розраховуються та виплачуються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98 без надання особою, яка відряджається, підтвердних документів. Навпаки витрати на найм житлового приміщення під час відрядження відшкодовуються при наявності підтвердних документів, які позивачем надано вчасно.

Також позивач зазначила, що заявлені нею до стягнення з відповідача витрати на відрядження, одноразова допомога у разі звільнення за скороченням штату, компенсація за невикористані у 2015 році щорічну та додаткову відпустки, за змістом статті 2 Закону України «Про оплату праці» є компенсаційними витратами, та охоплюються поняттям «заробітна плата». Статтею 116 КЗпП України встановлено беззастережний обовязок відповідача провести виплату всіх належних до сплати сум. В разі порушення відповідачем зазначеної норми мають настати несприятливі наслідки, передбачені частиною 1 статті 117 КЗпП України. Вважає, що заявлені нею вимоги в частині стягнення з відповідача середньомісячної заробітної плати жодним чином не стосуються оскарження чи то самого механізму формування факторів, що впливають на норми оплати праці, чи то вже запроваджених норм оплати праці, а є вимогою про застосування так званого «компенсаційного механізму», як наслідку порушення відповідачем гарантованих їй прав, зокрема, права на своєчасний розрахунок при звільненні.

Позивач послалася також на те, що суди різних областей України визнали, що норми КзПП України поширюються на правовідносини працівників міліції з адміністраціями органів внутрішніх справ, як при виплаті вихідної допомоги в день звільнення працівника з роботи, так і при відшкодуванні адміністрацією середньомісячного заробітку за час несвоєчасного проведення розрахунку (постанова Кіровоградського окружного адміністративного суду у справі № 2а-3008/08/1170, рішення апеляційного суду Закарпатської області у справі № 22а-54/07, постанова Івано Франківського окружного адміністративного суду у справі № 2а-105/09/0970).

У Аналітичній довідці (від 01.02.2009) про вивчення та узагальнення практики розгляду адміністративними судами спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, Вищий адміністративний суд України зазначив, що трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Спеціальним законодавством не врегульовано питання щодо строку здійснення одноразової грошової допомоги при звільненні з органів внутрішніх справ, компенсації щодо невикористаної щорічної та додаткової відпусток.

Позивач послалася на те, що Європейський Суд з прав людини у справі «Кечко проти України» чітко зазначив позицію, що не приймає аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань.

Щодо неможливості на час звільнення розрахувати вислугу років, позивач зазначила, що у трудовій книжці внесено дані про її навчання у Луганському політехнічному коледжі, дату та номер прийняття до органів внутрішніх справ свідчить про те, що на день звільнення відповідач мав змогу розрахувати стаж служби позивача. Відповідач мав нагоду додатково перевірити зазначені дані шляхом завчасного витребування відомостей із ЛУПППМ, витребування з МВС України копій наказів щодо призначення та всіх її пересувань за час служби.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення від 14.07.2015 (а.с. 75-76), в яких послався на наступне.

Відповідно до вимог п. 5 постанови КМУ від 02.02.2011 № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів», зазначено, що підприємства, установи та організації, що направляють працівників у відрядження, забезпечують їх коштами (у разі відрядження за кордон у національній валюті держави, до якої відряджається працівник, або у вільно конвертованій валюті) як аванс для здійснення поточних витрат. Аванс може видаватися готівкою або перераховуватися у безготівковій формі на відповідний рахунок для використання із застосуванням платіжних карток.

Враховуючи той факт, що на території Луганської області проводиться антитерористична операція та погіршення суспільно політичної ситуації листом МВС України від 18.07.2014 № 15006 призупинено розрахунково-касове обслуговування ГУМВСУ у Луганській області, що унеможливлювало видачу коштів. Листом МВС України від 29.10.2014 № 23036/Чб відкликано вищевказаний лист та розрахунково-касове обслуговування відновлено з листопада 2014 року.

У грудні 2014 року позивач надала до бухгалтерії звіт про використання коштів під час відрядження до м. Києва за період з 01.09.2014 по 30.09.2014 на суму 8150,00 грн., які перераховані на особистий карт рахунок позивача 04.03.2015.

З приводу відшкодування коштів на відрядження у сумі 21280,00 грн., позивачем до бухгалтерії не подано звіти на відрядження у 2014 році та оригінали документів, які підтверджують витрати на відрядження, як це передбачено Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 № 59, тому відповідач був позбавлений можливості зареєструвати кредиторську заборгованість по видатках на відрядження.

Позивач відповідно до наданих копій посвідчень про відрядження № 3952, № 4467, № 4661 прибувала до м. Сєвєродонецька - місця дислокації ГУМВС України у Луганській області, де їй у посвідченнях були здійснені відмітки про прибуття та вибуття. Тобто позивач повинна після кожного разу прибуття до місця несення служби надавати до бухгалтерії ГУМВСУ наказ про відрядження, посвідчення про відрядження та документи на підтвердження понесених витрат. Крім того, у грудні 2014 року позивач була відряджена лише до 15-го числа цього місяця.

Позивач лише 23.03.2015 направила заяву до ГУМВС України у Луганській області з проханням здійснити розрахунок на відрядження.

Таким чином, у звязку з неподанням позивачем у 2014 році до бухгалтерії звітів про відрядження, у відповідача відсутні законні підстави сплачувати кошти за відрядження за 2014 рік.

Щодо виплати вихідної допомоги, відповідач зазначив, що вислуга років позивача не зазначена у наказі про звільнення у звязку з тим, що 18.05.2014 незаконними озброєними формуваннями захоплена адміністративна будівля ГУМВСУ у Луганській області, разом з усією документацією та особовими справами співробітників органів внутрішніх справ області, тому здійснити розрахунок вислуги років на час звільнення позивача не видавалося можливим.

Відповідачем вжито заходи для розрахунку вислуги років позивача, 12.05.2015 до УКЗ ГУМВСУ у Луганській області надійшла її заява від 28.04.2015 з проханням розрахувати стаж служби в органах внутрішніх справ.

На підставі заяви позивача від 28.04.2015 наказом ГУМВСУ у Луганській області від 27.06.2015 № 219 о/с внесені зміни до пункту наказу ГУМВСУ у Луганській області від 19.03.2015 № 95 о/с, зазначено вислугу років ОСОБА_1 11 років 04 місяці 16 днів, про що позивач повідомлена листом УКЗ ГУМВСУ у Луганській області від 27.06.2015 № 6/2-3393/1.

У звязку з встановленням вислуги років бухгалтерією ГУМВСУ у Луганській області надана заявка до ДФЗБО МВС на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні, яка буде сплачена позивачу при надходженні коштів.

Також позивачу нараховано компенсацію за невикористану відпустку у 2014 році.

Посилання позивача на норми Кодексу законів про працю України не може братися судом до уваги, оскільки відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

На підставі викладеного представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Дослідивши письмові докази, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 69-72 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов наступного.

Судом установлено, що у період з 03.11.2003 по 19.03.2015 позивач - ОСОБА_1, проходила службу в органах внутрішніх справ, що підтверджується витягом з дублікату трудової книжки позивача АЕ № 338944 (а.с. 26).

17 березня 2015 року позивачем подано рапорти на імя начальника ГУ МВСУ у Луганській області генерал-лейтенанта міліції ОСОБА_3 про звільнення з органів внутрішніх справ за скороченням штату, відмову від проходження військово-лікарської комісії, претензій щодо звільнення не має (а.с. 80), та про відмову від переводу до ГУМВС України у Київській області, а також від будь-якої запропонованої посади у ГУМВС України у Луганській області, наполягала на звільненні у період перебування на лікарняному (а.с. 81).

Наказом від 19.03.2015 Головного управління МВС України у Луганській області № 95 о/с по особовому складу капітана міліції ОСОБА_1, слідчого організаційно методичного відділу слідчого управління, звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за п. 64 «г» (через скорочення штатів) на підставі наказів МВС від 24.12.2014 № 1394, ГУ МВС від 31.12.2014 № 4205 (а.с. 27).

23.03.2015 позивач звернулася до начальника Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області з заявою, в якій вимагала невідкладно відшкодувати витрати та виплатити за весь період перебування у відрядженні добові, витрати по найму житла, виплатити вихідну допомогу згідно зі ст. 44 КЗпП України, розрахувати та виплатити компенсацію за невикористану щорічну та додаткову відпустки як одинокої матері (ст. 182-1 КЗпП України), розрахувати та виплатити одноразову допомогу як особі, яка має вислугу більше 10 років та яку звільнено з органів внутрішніх справ у звязку із скороченням штатів (а.с.32-33).

На зазначену заяву Управлінням ФЗБО надано відповідь від 06.04.2015 № 321, в якій зазначено, що накази ГУ МВСУ від 27.09.2014 № 2073, від 31.10.2014 № 507 та від 30.11.2014 № 3906 до відділу бухгалтерського обліку та звітності з візою керівництва УФЗБО не надходили, але для отримання коштів за відрядження все одно необхідно надати звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт. Відповідно до листа Міндоходів від 03.07.2013 № 6091/6/99-99-22-02-04-15/169 незалежно від того, видавався аванс на відрядження, чи витрати під час відрядження здійснювались за власні кошти, працівник підприємства зобовязаний подати звіт про використані кошти, видані на відрядження або під звіт, у терміни, встановлені п.п. 170.9 ст. 170 Податкового кодексу України. Також зазначено, що в наказі про звільнення не зазначено про звільнення з компенсацією за невикористану відпустку, тому немає підстав для її розрахунку. Для отримання вихідної допомоги при звільненні необхідно надати довідку УКЗ ГУМВСУ. Постановою Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо) (а.с. 31).

01.04.2015 за № 6/2-1282 Управління кадрового забезпечення ГУМВСУ у Луганській області звернулося до начальника ЛУПППМ з запитом на підтвердження дати прийому на курси початкової підготовки УПППМ ГУМВСУ ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 83), на який Луганським училищем професійної підготовки працівників міліції надано відповідь від 15.04.2015 № 27/80 про те, що ОСОБА_4 дійсно навчалась в ЛУПППМ підпорядковане ГУМВСУ у Луганській області з 03.11.2003 по 05.03.2004, номер свідоцтва 000272245 від 05.03.2004 за програмою початкової підготовки новоприйнятих на службу ОВС інспекторів патрульної служби міліції (а.с. 84).

28.04.2015 позивач звернулася до відповідача з заявою про розрахунок стажу служби в органах внутрішніх справ, зазначивши, що за час проходження служби мала прізвища ОСОБА_4, Ющак та ОСОБА_1 (а.с. 85), на яку 27.06.2015 за № 6/2-3393/1 надано відповідь, що звернення розглянуто та за результатами прийнято позитивне рішення, надіслано витяг з наказу ГУМВСУ від 27.06.2015 № 219 о/с та довідку для виплати одноразової грошової допомоги (а.с. 87).

Згідно службового листа УФЗБО ГУ МВСУ у Луганській області від 14.07.2015 № 731 начальнику відділу юридичного забезпечення ГУМВСУ у Луганській області лейтенанту міліції ОСОБА_2, у грудні 2014 року позивач надала до УФЗБО звіт про використання коштів під час відрядження до м. Києва за період з 01.09.2014 по 30.09.2014 на суму 8150,00 грн. У звязку з не проведенням платежів УДКСУ у Луганській області вказані кошти перераховані на особистий карт-рахунок ОСОБА_1 04.03.2015 (платіжне доручення від 26.02.2015 № 179). Інших звітів про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт до УФЗБО не надходило. 09.07.2015 на підставі довідки УКЗ «Про вислугу років для виплати вихідної допомоги» від 03.07.2015 ОСОБА_1, надана заявка до ДФЗБО МВС на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні (а.с. 77).

Згідно довідки від 27.06.2015 про вислугу років ОСОБА_1, слідчого організаційно-методичного відділу слідчого управління ГУМВСУ, календарна вислуга років для нарахування вихідної допомоги складає 11 років 04 місяці 16 днів (а.с. 66).

Наказом Головного управління МВС України у Луганській області від 27.06.2015 № 219 о/с по особовому складу відповідно до п. 2 наказу ГУМВСУ від 22.09.2014 № 1972 «Про тимчасовий порядок звільнення працівників з ОВС» внесено часткову зміну в пункт наказу від 19.03.2015 о/с, капітана міліції ОСОБА_1, слідчого організаційно методичного відділу слідчого управління вважати звільненою з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за п. 64 «г» (через скорочення штатів), з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні 11 років 04 місяці 16 днів (а.с. 65).

Позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості по витратах на відрядження в розмірі 21 280,00 грн., є необґрунтованою та задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Позивач посилається на те, що відповідно до наказу ГУМВСУ у Луганській області від 29.08.2014 № 1688 на період з 01.09.2014 по 30.09.2014 її відряджено для проходження стажування до Головного слідчого управління МВС України (м. Київ).

В подальшому термін її стажування неодноразово продовжувався, а саме:

- відповідно до службової телеграми від 22.09.2014 за № 13/5/2-654ст (а.с.15) та на підставі наказу ГУМВСУ у Луганській області від 27.09.2014 № 2073 на строк до 30.10.2014 (а.с.161);

- відповідно до службової телеграми від 29.10.2014 за № 13/5/2-778ст (а.с.16) та на підставі наказу ГУМВСУ у Луганській області від 31.10.2014 на строк до 29.11.2014 (а.с.163);

- відповідно до службової телеграми від 27.11.2014 за № 13/5/3-857ст (а.с.14) та на підставі наказу ГУМВСУ у Луганській області від 30.11.2014 № 3906 на строк до 15.12.2014 (а.с.162).

Згідно звіту про використання коштів у період з 01.09.2014 по 30.09.2014, який надано 10.12.2014, що підтверджується витягом з книги реєстрації авансових звітів (а.с. 110-112), 04.03.2014 відповідачем виплачено позивачу 8150,00 грн., що визнається сторонами.

На підтвердження сум витрат на відрядження у загальному розмірі 21 280,00 грн. позивачем суду надано:

1) талон посвідчення про відрядження № 3952 (а.с.18), звіт про використання коштів у період з 01.10.2014 по 30.10.2014 (а.с.22), квитанцію від 01.10.2014 № 1410/01 за проживання (а.с.20), установчі документи власника житла на суму 8400,00 грн. (а.с.37-38);

2) талон посвідчення про відрядження № 4467 (а.с.17), звіт про використання коштів у період з 31.10.2014 по 29.11.2014 (а.с.23), квитанцію від 31.10.2014 № 3110/03 за проживання (а.с.20), установчі документи власника житла на суму 8400,00 грн. (а.с.35-36);

3) талон посвідчення про відрядження № 4661 (а.с.19), звіт про використання коштів у період з 30.11.2014 по 15.12.2014 (а.с.21), квитанцію від 30.11.2014 № 1114/30-1 за проживання (а.с.20), установчі документи власника житла на суму 8400,00 грн. (а.с.39-40).

Відповідно до п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» (далі постанова № 98) підприємства, установи та організації, що направляють працівників у відрядження, забезпечують їх коштами (у разі відрядження за кордон - у національній валюті держави, до якої відряджається працівник, або у вільно конвертованій валюті) як аванс для здійснення поточних витрат. Аванс може видаватися готівкою або перераховуватися у безготівковій формі на відповідний рахунок для використання із застосуванням платіжних карток.

Пунктом 7 постанови № 98 визначено, що державним службовцям, а також іншим особам, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок коштів бюджетів, за наявності підтвердних документів відшкодовуються, зокрема, витрати: на проїзд (у тому числі на перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад, а також за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті); на оплату вартості проживання у готелях (мотелях), інших житлових приміщеннях; на побутові послуги, що включені до рахунків на оплату вартості проживання у місцях проживання (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), але не більш як 10 відсотків сум добових витрат для держави, до якої відряджається працівник, визначених у додатку 1 до цієї постанови, за всі дні проживання; на бронювання місць у готелях (мотелях) у розмірах не більш як 50 відсотків вартості місця за добу; на користування постільними речами в поїздах.

Згідно з додатком 2 до постанови № 98 у межах України сума добових витрат на відрядження складає 30 грн., а гранична сума витрат на найм житлових приміщень за добу може бути не більше як 250 грн.

Позивач послалася, що відповідач повинен був у вигляді авансу забезпечити її коштами для добових витрат та для оплати найму житла із наступного розрахунку:

- в період з 01.10.2014 по 30.10.2014 з розрахунку 30 діб (30х30=900 грн., 30х250=7500 грн., всього 8400,00 грн.);

- в період з 31.10.2014 по 29.11.2014 з розрахунку 30 діб (30х30=900 грн., 30х250=7500 грн., всього 8400,00 грн.);

- в період з 30.11.2014 по 15.12.2014 з розрахунку 16 діб (16х30=480,00 грн., 16х250=4000,00 грн., всього 4480,00 грн.).

Дійсно, пунктами 2 наказів ГУ МВС України у Луганській області від 27.09.2014 № 2073 (а.с. 161), від 31.10.2014 № 3507 (а.с. 163), від 30.11.2014 № 3906 (а.с. 162) зобовязано УФЗБО (ОСОБА_5В.) ГУМВСУ у Луганській області забезпечити необхідними коштами на службове відрядження.

Однак згідно з довідкою Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області від 26.08.2015 № 1164, у звязку з початком антитерористичної операції на території Луганської області ГУ ДКС України у Луганській області припинило проведення видатків 15 липня 2014 року, а 11 серпня 2014 року відновило свою роботу у м. Сватове. 16 жовтня 2014 року відновлено розрахунково касове обслуговування Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Луганській області згідно листа від 16.10.2015 № ВДЗ2928 (а.с. 154).

Таким чином, відповідачем не виконано обовязок щодо забезпечення ОСОБА_1 авансами на відрядження у звязку з наявністю незалежних від нього обставин зупиненням ГУ ДКС України у Луганській області проведення видатків з 15.07.2014 по 16.10.2014.

Відповідно до п.п. 170.9.2 п. 170.9 ст. 170 Податкового кодексу України звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, подається за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, до закінчення п'ятого банківського дня, що настає за днем, у якому платник податку:

а) завершує таке відрядження;

б) завершує виконання окремої цивільно-правової дії за дорученням та за рахунок особи, що видала кошти під звіт.

За наявності надміру витрачених коштів їх сума повертається платником податку в касу або зараховується на банківський рахунок особи, що їх видала, до або під час подання зазначеного звіту.

Відповідно до п.1.11 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 № 59 відрядженому працівникові перед від'їздом у відрядження видається грошовий аванс у межах суми, визначеної на оплату проїзду, найм житлового приміщення і добові витрати. Після повернення з відрядження працівник зобов'язаний до закінчення п'ятого банківського дня, наступного за днем прибуття до місця постійної роботи, подати звіт про використання коштів, наданих на відрядження. Сума надміру витрачених коштів (залишку коштів понад суму, витрачену згідно із звітом про використання коштів, наданих на відрядження) підлягає поверненню працівником до каси або зарахуванню на відповідний рахунок підприємства, що їх надало, у встановленому законодавством порядку.

Разом із звітом подаються документи в оригіналі, що засвідчують вартість понесених у зв'язку з відрядженням витрат.

Системним аналізом положень Інструкції № 59 встановлено, що діючим законодавством не визначено можливості подання працівником за місцем роботи документів, що засвідчують вартість понесених у звязку з відрядженням витрат, окрім як разом із звітом про використання коштів, наданих на відрядження, у строк до закінчення п'ятого банківського дня, наступного за днем прибуття до місця постійної роботи, в незалежності від факту отримання грошового авансу перед відїздом у відрядження.

Відповідно, працівник, у разі понесення ним витрат на відрядження, не звільнений від обовязку подання звіту про використання коштів у встановлений законодавством строк і спосіб, навіть за умови не отримання грошового авансу перед відїздом у відрядження.

Вимоги п.п. 170.9.2 п. 170.9 ст. 170 Податкового кодексу України та п. 1.11 Інструкції № 59 позивачем не виконано, оскільки під час судового розгляду встановлено, що звіти та оригінали підтверджуючих документів надані позивачем 23.03.2015, і у 2014 році не надавалися.

В даному випадку, суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що у звязку з невиконанням позивачем обовязку щодо надання звітів про відрядження у 2014 році та оригіналів документів, що підтверджують витрати на відрядження, встановленого Інструкцією № 59, відповідач позбавлений можливості зареєструвати кредиторську заборгованість по видатках на відрядження за періоди з 01.10.2014 по 30.10.2014, з 31.10.2014 по 29.11.2014, та з 30.11.2014 до 15.12.2014, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року. Неприйняття Верховною Радою України закону про Державний бюджет України до 1 січня відповідного року не є підставою для встановлення іншого бюджетного періоду.

Розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобовязання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобовязань минулих років (частина 1 статті 48 Бюджетного кодексу України).

Відповідно п. 7 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України бюджетне зобов'язання - будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому.

Згідно п. 30 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України кошторис - основний плановий фінансовий документ бюджетної установи, яким на бюджетний період встановлюються повноваження щодо отримання надходжень і розподіл бюджетних асигнувань на взяття бюджетних зобов'язань та здійснення платежів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення результатів, визначених відповідно до бюджетних призначень.

Пунктом 47 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України визначено, що розпорядник бюджетних коштів - бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов'язань, довгострокових зобов'язань за енергосервісом та здійснення витрат бюджету.

Частиною 1 ст. 22 Бюджетного кодексу України встановлено, що для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Відповідно до ч.1 статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Частина 12 статті 23 Бюджетного кодексу України усі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 116 Бюджетного кодексу України взяття зобов'язань без відповідних бюджетних асигнування та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства.

Пункт 46 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 № 228, визначає, що розпорядники бюджетних коштів мають право брати бюджетні зобов'язання щодо видатків бюджету або надання кредитів з бюджету відповідно до кошторису, плану асигнувань загального фонду бюджету, плану надання кредитів із загального фонду бюджету та плану спеціального фонду виходячи з потреби у забезпеченні здійснення пріоритетних заходів та з урахуванням платежів, необхідних для погашення зобов'язань минулих періодів, узятих на облік органами Казначейства, якщо інше не передбачено законодавством; щодо завдань (проектів) Національної програми інформатизації - після їх погодження з генеральним державним замовником зазначеної програми (центральним органом виконавчої влади, визначеним Кабінетом Міністрів України). Розпорядники бюджетних коштів - вищі навчальні заклади та наукові установи, заклади охорони здоровя, що надають первинну медичну допомогу, а також заклади охорони здоровя, що надають вторинну (спеціалізовану) та екстрену медичну допомогу у пілотних регіонах, мають право брати зазначені бюджетні зобов'язання також відповідно до плану використання бюджетних коштів і помісячного плану використання бюджетних коштів.

Отже, розпорядники бюджетних коштів, до яких відноситься Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області, беруть бюджетні зобов'язання та провадять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. Будь-які зобов'язання, взяті відповідачем без відповідних бюджетних асигнувань або ж з перевищенням повноважень, встановлених Законом України "Про Держаний бюджет України" та Бюджетним кодексом України, не вважаються бюджетними зобов'язаннями. Витрати державного бюджету на покриття таких зобов'язань не можуть здійснюватися.

З системного аналізу наведених норм слідує, що виникнення обовязку відповідача відшкодувати витрати працівника на відрядження залежить від виконання останнім обовязку щодо вчасного надання звітів у відповідності з вимогами п.п. 170.9.2 п. 170.9 ст. 170 Податкового кодексу України та п. 1.11 Інструкції № 59.

Зважаючи на те, що позивачем звіти про використання коштів у періоди з 01.10.2014 по 30.10.2014, з 31.10.2014 по 29.11.2014, та з 30.11.2014 по 15.12.2014 подано лише у березні 2015 року, тобто після закінчення бюджетного періоду 2014 року, та з порушенням строків, визначених п. 1.11 Інструкції № 59, у відповідача відсутній обовязок з відшкодування витрат на відрядження, оскільки він не мав змоги зареєструвати кредиторську заборгованість по видатках на відрядження за 2014 рік (зобовязання минулих років) згідно з вимогами бюджетного законодавства, тому суд дійшов висновку про відсутність за відповідачем заборгованості по витратах на відрядження в розмірі 21 280,00 грн., відповідно й підстав для стягнення з відповідача цієї суми.

Позовна вимога про стягнення одноразової допомоги у разі звільнення за скороченням штату у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України від 09.04.1992 № 2226-ХХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоровя, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у звязку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у звязку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у звязку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Відповідно до положень пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей» особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Згідно довідки від 27.06.2015 про вислугу років ОСОБА_1, слідчого організаційно-методичного відділу слідчого управління ГУМВСУ, календарна вислуга років для нарахування вихідної допомоги складає 11 років 04 місяці 16 днів (а.с. 66).

Довідкою УФЗБО УМВС України у Луганській області від 17.07.2015 № 9/3-773 підтверджується, що позивачеві нараховано одноразову вихідну допомогу при звільненні у сумі 25 140,90 грн., до виплати 21 458,25 грн. (а.с. 110).

Згідно довідки Управління ФЗБО УМВС України у Луганській області від 14.07.2015 № 732, виданої ОСОБА_1 в тому, що вона дійсно перебувала на посаді слідчого ГУ МВСУ у Луганській області, заробіток позивача за період з квітня 2014 року по березень 2015 року склав 56 024,01 грн., в тому числі, у квітні 2014 року 4417,00 грн., у травні 2014 року 3417,00 грн., у червні 2014 року 6834,00 грн., у липні 2014 року 3693,48 грн., у серпні 2014 року 3550,98 грн., у вересні 2014 року 2785,98 грн., у жовтні 2014 року 5170,96 грн., у листопаді 2014 року 4257,91 грн., у грудні 2014 року 9046,51 грн., у січні 2015 року 4266,51 грн., у лютому 2015 року 4265,60 грн., у березні 2015 року 4318,08 грн. (а.с. 78).

Судом установлено, що відповідачем ОСОБА_1 нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 21 458,25 грн. з розрахунку: посадовий оклад 900,00 грн., оклад за спеціальним званням капітан міліції 120,00 грн., надбавка за вислугу років 25% - 255,00 грн., надбавка за особливі умови служби 100% - 1275,00 грн., премія 53% - 1351,50 грн. (900+120+255+1275+1351,50)х11х50%), 08.07.2015 надана заявка до ДФЗБО МВС на фінансування даної суми, що підтверджується довідкою УФЗБО ГУ МВС України у Луганській області від 26.08.2015 № 9/3-938 (а.с. 156).

З зазначеною сумою вихідної допомоги погоджується позивач, і з огляду на те, що сума нарахована, проте на теперішній час не сплачена, суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги про стягнення одноразової допомоги у разі звільнення за скороченням штату у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у розмірі 21 458,25 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача компенсації за невикористані у 2015 році щорічну та додаткову відпустки з розрахунку 45 діб, суд дійшов наступного.

Пунктом 49 Положення № 114 передбачено, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки, зокрема, чергові (п.п. а) п. 49); додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв'язку з навчанням (п.п. є) п. 49).

Обчислення тривалості відпусток - подобове. Святкові дні, встановлені законодавством неробочими, до тривалості відпусток не включаються.

При визначенні тривалості відпусток не враховується також час, необхідний на дорогу до місця проведення відпустки і назад, у тому числі при поділі відпустки на дві частини, а також при відкликанні працівника з відпустки.

Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Згідно з п. 51 Положення № 114 тривалість відпустки осіб рядового і начальницького складу визначається залежно від вислуги років (у календарному обчисленні), обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій працівникам органів внутрішніх справ, і передбачається тим, які мають вислугу: менше 10 років - 30 діб щорічно; від 10 до 15 років - 35 діб щорічно; від 15 до 20 років - 40 діб щорічно; від 20 років і більше - 45 діб щорічно.

Судом установлено, що позивач має вислугу років 11 років 04 місяці 16 днів, тобто позивач має право на чергову відпустку тривалістю 35 діб.

Відповідно до п. 61 Положення № 114 додаткові і соціальні відпустки особам рядового і начальницького складу надаються відповідно до законодавства.

Статтею 19 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» та частиною 1 статті 182-1 Кодексу законів про працю України встановлено, що жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, матері інваліда з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73) Кодексу законів про працю України).

Позивач є одинокою матірю, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України від 17.01.2015 (а.с. 18), відповідно має право на додаткову відпустку тривалістю 10 діб.

Відповідно до п. 56 Положення № 114 особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров'я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Абзацом 4 пункту 49 Положення № 114 визначено, що при наданні чергової та додаткової відпусток їх тривалість визначається діленням повного розміру кожної із відпусток на дванадцять і множенням на число повних місяців служби.

Позивача прийнято на службу 03.11.2003, кількість днів невикористаної відпустки становить (35 діб/12)х4 (грудень 2014 року, січень, лютий 2015 року) = 8.

Таким чином на момент звільнення позивачем не використано 8 діб чергової відпустки, а не 35 діб, як зазначено ОСОБА_1 у позовній заяві, та 10 діб додаткової відпустки, що визнається сторонами.

Відповідачем нараховано та 29.07.2015 виплачено ОСОБА_1 компенсацію за невикористану в році звільнення чергову відпустку за 8 діб у розмірі 1040,40 грн., що підтверджується довідкою Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ МВС України у Луганській області від 31.07.2015 № 9/3-838 (а.с. 141), платіжним дорученням від 20.07.2015 № 814 та зведеною відомістю для зарахування на картрахунки грошового утримання за липень 2015 року (а.с. 159-160), випискою ФЛОУ АТ «Ощадбанк» від 27.08.2015 по картковому рахунку, що відкритий на імя ОСОБА_1, тому стягненню не підлягає.

Також відповідачем нараховано компенсацію за невикористану соціальну відпустку як одинокій матері у кількості 10 діб у сумі 1300,50 грн., що підтверджується довідкою Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ МВС України у Луганській області від 26.08.2015 № 9/3-939 (а.с. 158).

Розмір компенсації за невикористану додаткову відпустку не оспорюється позивачем, на теперішній час зазначену компенсацію нараховано, проте не виплачено.

Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги про стягнення компенсації за невикористані у 2015 році щорічну та додаткову відпустки з розрахунку 45 діб в частині стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку 10 діб у розмірі 1300,50 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача середньомісячної заробітної плати з 19 березня 2015 року по день фактичного розрахунку, суд зазначає наступне.

Правовий та соціальний статус, умови проходження служби працівників міліції, розміри і порядок виплати їм грошового та пенсійного забезпечення регулюється Законом України «Про міліцію», Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим Постановою КМ України № 114 від 29.07.1991 (далі Положення № 114), та іншими прийнятими на їх виконання підзаконним нормативними актами, яким не передбачено можливості стягнення компенсації за затримку виплати розрахунку при звільнення працівників органів внутрішніх справ.

Згідно з ст. 19 Закону України «Про міліцію» передбачено, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Пунктом 12 Положення № 114 визначено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ одержують грошове і речове забезпечення за нормами, встановленими законодавством.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Слід враховувати, що під час вирішення спорів зазначеної категорії пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Спеціальним законодавством врегульовані спірні правовідносини таким чином, що виплата компенсації за затримку виплати розрахунку при звільненні осіб, які проходили службу в органах внутрішніх справ не передбачена, а дія норм Кодексу законів про працю України на них не поширюється.

Трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, отже передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб.

Таким чином, на спірні правовідносини не поширюються норми трудового законодавства, зокрема стаття 117 Кодексу законів про працю України, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію загального трудового законодавства.

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Суд не приймає посилання позивача на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду у справі № 2а-3008/08/1170, рішення апеляційного суду Закарпатської області у справі № 22а-54/07, постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду у справі № 2а-105/09/0970 як на практику застосування судами положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України до правовідносин працівників міліції з адміністраціями органів внутрішніх справ, оскільки відповідно до статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України обовязковими для застосування судами загальної юрисдикції є лише висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України.

Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача середньомісячної заробітної плати з 19 березня 2015 року по день фактичного розрахунку є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1, а саме стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області на користь ОСОБА_1 заборгованості з одноразової допомоги при звільненні за скороченням штату у розмірі 21 458,25 грн. та компенсації за 10 діб невикористаної додаткової відпустки у розмірі 1300,50 грн., та відмову у задоволенні решти позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 11, 17, 18, 71, 72, 94, 158-163, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області про стягнення заборгованості по витратах на службове відрядження, виплаті вихідної допомоги та компенсації за невикористані щорічну та додаткову відпустки задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області на користь ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, заборгованість з одноразової допомоги при звільненні за скороченням штату у розмірі 21 458,25 грн. (двадцять одна тисяча чотириста пятдесят вісім гривень 25 коп.) на р/р 3874 в АТ «Ощадбанк», МФО 304665.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області на користь ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, компенсацію за 10 діб невикористаної додаткової відпустки у розмірі 1300,50 грн. (одна тисяча триста гривень 50 коп.) на р/р 3874 в АТ «Ощадбанк», МФО 304665.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 01 вересня 2015 року.

Суддя ОСОБА_6