Справа № 820/2394/15
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2015-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2015 р.Справа № 820/2394/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді: Курило Л.В.,

Суддів: Русанової В.Б. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання - Ружинської К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 14.05.2015р. по справі № 820/2394/15

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області-

про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

10.03.2015 року громадянин Кот д'Івуару ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив скасувати рішення Державної міграційної служби України від 31.07.2014р. № 417-14; зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що приїхав в Україну у 2009 році на навчання. Його сім'я була дуже шанована у Кот-д'Івуарі за часів президента ОСОБА_3, дядько позивача (ОСОБА_2) був начальником порту в Сан-Педро, а потім міністром в уряді, його мати була членом партії президента та його прихильником, дідусь позивача був депутатом, колишній президент країни, ОСОБА_3, був особисто присутнім на його похороні у 2009 році. У 2011 році відбулася зміна влади, внаслідок якої президентом країни став Алассана Уатара, після чого почалися переслідування родини позивача, його дядько зараз знаходиться у в'язниці, мати втекла з країни, банківські рахунки заморожені. Позивач не може продовжувати навчання та не може повертатися на батьківщину, оскільки члени його родини там переслідуються з боку нинішньої влади через те, що вони були дуже близькі до колишнього президента. Також позивач зазначив, що зараз в Кот-д'Івуарі переслідуються люди з його етнічної групи (бете), оскільки нинішня влада вважає, що вони підтримують колишнього Президента. У зв'язку з вищенаведеним позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту. 04 березня 2015 року позивачем отримано повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 22.08.2014 р. №06/1-39, яким позивача повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту як особі, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 31.07. 2014 р. № 417-14. Вказане рішення позивач вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що порушує його права та законні інтереси.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 14.05.2015 року адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов в повному обсязі.

В судове засідання суду апеляційної інстанції учасники процесу не прибули, про дату, час і місце судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 41 КАС України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч.4 ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши в межах апеляційної скарги постанову суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач, ОСОБА_1, народився ІНФОРМАЦІЯ_1. в Кот-д'Івуарі, м. Абіджан та є громадянином Кот-д'Івуару.

Позивач знаходиться на території України з 29.04.2009 р., прибув в Україну легально на навчання.

У серпні 2009 року позивач закінчив підготовчий факультет для іноземних громадян Київського національного університету ім. Тараса Шевченка, а після - вступив до Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна на факультет економіки і маркетингу; через рік навчання перевівся до Харківського державного університету харчування та торгівлі на економічний факультет та був відрахований у серпні 2011 року.

Під час проведення співбесід ОСОБА_1 повідомив, що він за національністю івуарієць, належить до етнічної групи бете, християнин-католик за віросповіданням, неодружений, місце постійного проживання у країні походження Кот-д'Івуарі - м. Абіджан, на батьківщині проживав з матір'ю, двома сестрами та старшим братом. Свого батька бачив в останній раз, коли позивачу було шість років. Середню освіту він здобув у протестантській школі "C.S.P." (1991 - 2004 рр.); з 2004 р. до 2006 р. навчався в приватному інституті "Pigier", який не закінчив, так як не мав достатньо коштів на оплату навчання. Після навчання заявник працював у приватній компанії своєї матері „2В@ICX" з експорту та імпорту продовольчих та промислових товарів. Заявник зазначив, що не є військовозобов'язаним.

З матеріалів справи вбачається, що 10.07.2012 р. позивач звернувся до органу міграційної служби в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. ( а.с.53-56).

30.07.2012 р. Головним управлінням ДМС України в Харківській області прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує захисту. ( а.с.69).

03.12.2012 р. Державною міграційною службою України прийнято рішення за № 695-12 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Кот-д'Івуару ОСОБА_1 ( а.с.80).

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач оскаржив його в судовому порядку.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 05 березня 2013 року по справі № 820/693/13-а, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 04.06.2013 р., позов задоволено. Скасовано рішення Державної міграційної служби України №695-12 від 03.12.2012р. Зобов'язано Державну міграційну службу України переглянути рішення про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

20 грудня 2013 року Державна міграційна служба України відповідно до ч.10 ст.12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", на виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду від 05.03.2013 р. у справі за позовом громадянина Кот-д'Івуару ОСОБА_1, прийняла рішення № 48-1, яким зобов'язала Головне управління ДМС України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України від 03.12. 2012 р. № 695-12. (а.с. 82).

На виконання рішення Державної міграційної служби України від 20.12.2013 р. № 48-13 Головне управління ДМС України в Харківській області винесло наказ № 8 від 14.01.2014 р. про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Кот-д'Івуару ОСОБА_1. (а.с. 83).

В матеріалах справи наявний мотивований висновок Головного управління ДМС України в Харківській області від 14.05.2014 р. ( а.с. 92-104), згідно якого доцільно відмовити громадянину Кот-д'Івуару ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи №2012HAR Державна міграційна служба України рішенням від 31.07. 2014 р. № 417-14 позивачу відмовила у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз. 4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні. (а.с. 105).

Головне управління ДМС України в Харківській області листом від 03.10.2014 р. за №06/1 18673 запросило позивача до відділу по роботі з біженцями та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Харківській області для отримання повідомлення (а.с. 107).

Про оскаржуване рішення позивач дізнався, коли 04.03.2015 р. отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підтверджується його підписом на повідомленні про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. ( а.с.108).

Не погодившись з рішенням № 417-14 від 31.07.2014 р., позивач звернувся із зазначеним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що, приймаючи рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Державна міграційна служба України діяла в межах своєї компетенції та у спосіб, передбачений діючим законодавством, з урахуванням всіх обставин справи, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України та зобов'язання її повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, судом не вбачається.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Спеціальним законом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон).

Відповідно до положень п. 1 ч. 1. ст. 1 Закону, біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону (в редакції Закону, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Цим законом визначені уповноважені органи, які приймають відповідні рішення щодо визначення статусу біженця та особи яка потребує додаткового захисту або тимчасового захисту, або ж відмови у наданні такого статусу.

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту" до повноважень спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції належить, зокрема, прийняття рішень про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Згідно зі ст.10 Закону (в редакції Закону, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву.

Спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції може вимагати подання додаткової інформації від органу міграційної служби, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992 р.), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

Згідно з Директивою Європейського Союзу від 29.04.2009 року "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається", яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН „Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Отже, заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Судовим розглядом встановлено, що у заяві-анкеті про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивачем зазначено, що він не може повернутися до країни свого походження через побоювання бути заарештованим владою країни, оскільки його мати, ОСОБА_4, є членом партії F.P.I., а також рідною сестрою ОСОБА_2, який займав посаду міністра економіки та фінансів при правлінні ОСОБА_3 (колишнього президента Кот-д'Івуару) і був заарештований за економічні злочини та загрозу державній безпеці та перебуває у в'язниці. (а.с. 53-56).

Під час проведення співбесід ОСОБА_1 повідомив, що відчуває небезпеку через побоювання бути заарештованим владою країни походження, так як його мати, ОСОБА_4, є рідною сестрою ОСОБА_2, який займав посаду міністра економіки та фінансів при правлінні ОСОБА_3 (колишнього президента Кот-д'Івуару) і був заарештований за економічні злочини та загрозу державній безпеці та перебуває у в'язниці. Як зазначив позивач, його мати після арешту брата, ОСОБА_2, змушена була залишити країну та деякий час проживала в Гані, а влітку 2013 року переїхала жити до Франції. Членство матері у колишній провладній партії країни - Івуарський народний фронт - носило несуттєвий характер, оскільки вона була рядовим членом партії. Крім того, позивач зазначив, що відчуває небезпеку через свою належність до етносу бете. Свій паспорт позивач втратив в кінці 2011 р., з приводу отримання паспорту до консульства Кот-д'Івуару не звертався, оскільки звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Із заявою про визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту 10.07.2012 року, позивач звернувся лише після відрахування з вищого навчального закладу, а обставини на які він посилався фактично мали місце у 2011 р.

Як правомірно враховано судом першої інстанції, позивач ніколи не притягувався до адміністративної або кримінальної відповідальності у країні походження. У Кот-д'Івуарі смертна кара, як вид покарання, передбачена лише за тяжкі злочини (вбивство, грабіж, бандитизм) (http://www.kdmid.ru/docs.aspx?lst=country_wiki&it=/Кот-дИвуар.aspx).

Позивач не надав доказів причетності до політичних партій, активної участі у політичному житті країни свого походження. Факту, що позивач був об'єктом переслідувань як на момент перебування на території країни походження так і на момент звернення до відповідача, наявність прямих загроз такого переслідування через політичні погляди, також не встановлено.

Відомості, які надав позивач носять загальний характер та не підтверджують наявність переслідувань відносно нього за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Документів, які б підтвердили наявність у позивача побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також наявність загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, які б відповідали вимогам п. 1 п. 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", позивачем не надано.

Таким чином, заявником не надано належних доказів наявності ризику загрози своєму життю та свободі, не наведено достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими, а також не обґрунтовано неможливість повернення до країни громадянської належності через серйозну загрозу життю, фізичній недоторканості чи свободі внаслідок загального насилля чи подій, що серйозно порушують громадський порядок.

З матеріалів справи вбачається, що остання доповідь незалежного експерта з питання про стан в області прав людини в Кот-д'Івуарі ОСОБА_5, опублікованої 13 січня 2014 року Радою з прав людини відзначає зусилля президента Кот-д'Івуару Алассана Уаттара, щодо повернення в країну осіб, які стали біженцями внаслідок кризи. Так, у вересні 2013 року він заявив, що до кінця 2013 року в країну повернуться 16 тисяч івуарійських біженців (Доклад незалежного експерта з питання про стан в області прав людини в Кот-д'Івуарі ОСОБА_5. Видавець: Рада з прав людини. 13 січня 2014 р., стор. 9)

Як правомірно враховано судом першої інстанції, доповідь незалежного експерта дозволяє зробити висновок про позитивні зміни, що відбуваються в житті Кот-д'Івуару. Враховуючи те, що в країні триває процес національного примирення (а це перш за все міжетнічне примирення, примирення між північчю та півднем країни, які населені різними етнічними групами), відновлення демократії та соціальної єдності, поновлення діалогу між владою та опозиційною партією Івуарійський народний фронт, приймаючи до уваги те, що лідер вищеназваної партії - Паскаль ОСОБА_6, та і сам дядя позивача - ОСОБА_2, знаходяться на свободі, говорить про те, що на даний час відсутні будь-які обставини, за яких заявника можуть ув'язнити або причинити йому будь-яку шкоду. До того ж сам заявник ніколи не перебував в жодній політичній або іншій організації.

Судовим розглядом встановлено, що у країні походження позивача відбувається явне покращення політичної ситуації, президент Алассан Уаттара та його уряд продовжують здійснювати заходи активізації політичного діалогу, підвищення рівня безпеки та прискорення економічного підйому, згідно доповіді Генерального секретаря ООН від 15.05.2014 року та прийнятій 25.06.2014 року Резолюції Ради Безпеки ООН 2162 (2014).

Відповідно до ч. 11 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В матеріалах справи наявний мотивований висновок Головного управління ДМС України в Харківській області від 14.05.2014 р. ( а.с. 92-104), згідно якого доцільно відмовити громадянину Кот-д'Івуару ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо доводів апелянта, що ДМС самостійно не вчинила заходів, передбачених пунктами 6.1 та 6.2 Правил, а лише погодилася з висновком Управління, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. п. 6.1, 6.2 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які затвердженні наказом МВС України № 649 від 07.09.2011 р. (далі-Правила) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, Державна міграційна служба України має право:

а) вимагати подання додаткової інформації від органу міграційної служби, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою;

в) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів.

Отже, вчинення заходів, передбачених п.6.1, п.6.2 Правил, є правом, а не обов'язком Державної міграційної служби.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність будь-якої дискримінації стосовно заявника. Заявник до жодної політичної, громадської, військової організації не входив, жодної дискримінації, погроз та переслідувань за релігійною чи політичною ознакою ніколи не мав.

Таким чином, посилання позивача на небезпеку, що нібито загрожує йому у разі його повернення до країни походження, є безпідставними, а побоювання позивача, на які він посилається, є не обґрунтованими. Причини, які позивач має, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідування, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, судом першої інстанції правомірно враховано, що ОСОБА_1 надав суперечливі та неповні дані щодо деяких періодів своєї біографії.

Так, відповідачем, під час вивчення матеріалів справи було з'ясовано, що ОСОБА_1 є музикантом та має власну фан-сторінку в соціальній мережі Facebook, в розділі «Біографичні дані» якої містилась інформація, що у 2001 р. ОСОБА_1 відбув до Канади за програмою «Спортивні етюди з баскетболу». Також, протягом декількох місяців він перебував у в'язницях Бордо та Рів'єр-де-Прері, а в 2008 р. - повернувся до Кот-д'Івуару.

Під час співбесіди 07.02.2014 року позивач зазначив, що він ніколи не був у Канаді, що в Канаді був його брат - ОСОБА_7, що інформація на власному сайті позивача у Facebook (https://www.facebook.com/RomyOfficielFansPage/info), написана не ним, і що він взагалі нічого не пам'ятає, що було тринадцять років тому (протокол співбесіди від 07 лютого 2014 року). (а.с.84-86).

Крім того, в ході співбесід позивач зазначав, що його дядя, ОСОБА_2, (колишній міністр економіки та фінансів при правлінні президента ОСОБА_3) перебуває у в'язниці. Між тим, офіційний інтернет портал міста Абіджан (http://www.abidjan.net/) неодноразово повідомляв про звільнення ОСОБА_2 та інших прихильників уряду ОСОБА_3 у грудні 2012р. (http://news.abidjan.net/h/447466.html,http://news.abidjan.net/h/472954.html,http://news.abidjan.net/h/483495.html).

Виходячи зі змісту ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При перевірці об'єктивної та суб'єктивної сторони обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань, відповідачем не було встановлено наявність фактичних доказів того, що ці побоювання позивача є реальними.

При прийнятті рішення відповідачем було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника та інші обставини необхідні для прийняття такого рішення, і обґрунтовано прийнято рішення про відмову у наданні статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідачем вмотивовано відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Відповідно до ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 14.05.2015року відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта - позивача у справі.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 14.05.2015р. по справі № 820/2394/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Курило Л.В.
Судді Русанова В.Б. Присяжнюк О.В.
Повний текст ухвали виготовлений 25.08.2015 р.