Справа № 826/1667/15
Суддя: Старова Н.Е.
Дата ухвалення: 2015-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/1667/15
Головуючий суддя у І інстанції - Данилишин В.М.
Суддя-доповідач - Старова Н.Е.
У Х В А Л А

Іменем України

26 серпня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Старової Н.Е.,

суддів: Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та першого заступника Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України Аліпова Олександра Миколайовича, третя особа: виконавчий орган Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (відповідач 1) та першого заступника Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України Аліпова Олександра Миколайовича (відповідач 2), третя особа: Київська міська державна адміністрація про: визнання відсутності компетенції (повноважень) відповідача-1 на надання роз'яснень щодо повноважень органів управління житлово-будівельних кооперативів та об'єднань співвласників багатоквартирних будинків у частині встановлення плати за послуги із утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а також на видання листа від 19 березня 2012 року № 7/10-4557 та № 7/10-4357, адресованого КМДА та підписаного відповідачем-2; визнання протиправними дій відповідача 1 та відповідача 2, які полягають у виданні та підписанні оскаржуваних листів; зобов'язання відповідача 1 відкликати оскаржувані листи (з урахуванням збільшених позовних вимог).

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.04.2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, апелянтом було подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Справа розглянута відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 19.03.2012 року складено оскаржуваний лист №7/10-4357, адресований КМДА, де зазначено, що визначений загальним зборами ОСББ розмір внесків (платежів) на утримання будинку і прибудинкової території не потребує погодження органами державної влади і місцевого самоврядування. А також складено аналогічний за своїм змістом оскаржуваний лист № 7/10-4557.

Приписами ч.ч.1, 2 ст. 3, п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" встановлено, що Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади у своїй діяльності керуються Конституцією України, цим та іншими законами України, актами та дорученнями Президента України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України.

Організація, повноваження і порядок діяльності міністерств, інших центральних органів виконавчої влади визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України.

Основними завданнями міністерства як органу, що забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох сферах, є: 1) забезпечення нормативно-правового регулювання; 2) визначення пріоритетних напрямів розвитку; 3) інформування та надання роз'яснень щодо здійснення державної політики; 4) узагальнення практики застосування законодавства, розроблення пропозицій щодо його вдосконалення та внесення в установленому порядку проектів законодавчих актів, актів Президента України, Кабінету Міністрів України на розгляд Президентові України та Кабінету Міністрів України; 5) здійснення інших завдань, визначених законами України та покладених на нього актами Президента України.

В силу приписів пп.1 п.3, пп.20 п.4, пп.4 п.5 Положення про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, затвердженого Указом Президента України від 31.05.2011 року №633/2011, основними завданнями Мінрегіону України є формування та забезпечення реалізації державної політики у сферах удосконалення територіальної організації влади, адміністративно-територіального устрою, розвитку місцевого самоврядування; будівництва, архітектури, містобудування, промисловості будівельних матеріалів, збереження традиційного характеру середовища населених пунктів; житлово-комунального господарства, житлової політики, благоустрою населених пунктів, квітково-декоративного насінництва та розсадництва, поводження з побутовими відходами, поховання, технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна; архітектурно-будівельного контролю, контролю у сфері житлово-комунального господарства.

Мінрегіон України відповідно до покладених на нього завдань інформує та надає роз'яснення щодо здійснення державної політики у відповідних сферах.

Мінрегіон України з метою організації своєї діяльності координує та здійснює методичне забезпечення діяльності структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій з питань, що належать до його компетенції.

Відтак, до повноважень відповідача 1 віднесено складання листів по житлово-комунальному господарству, житлової політики, благоустрою населених пунктів.

Оскаржуваними листами, відповідач-1 надав відповіді у зв'язку з численними зверненнями до нього органів місцевого самоврядування та ОСББ щодо необхідності погодження/затвердження відповідних тарифів органами місцевого самоврядування.

Суд першої інстанції вірно вказує, що в оскаржуваних листах містяться рекомендації відповідача-1 стосовно порушеного перед ним питання, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що оскаржувані листи носять інформативний характер та не створюють для зазначених у ньому осіб та інших осіб будь-яких прав та обов'язків.

Відповідно, у випадку, якщо відповідачі чи інші особи на підставі оскаржуваних листів приймають рішення, вчиняють дії чи допускають бездіяльність даних органів, що є незаконними та протиправними, це може бути підставою для оскарження відповідних рішень, дій чи бездіяльності у судовому порядку.

В силу приписів КАС України, суд захищає тільки порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень можливе тільки за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені таким рішенням.

У постанові Верховного Суду України від 26.03.2013 №21-438а12 зазначено, що відповідно до ч.1 ст.2, п.п.6, 8 ч.1 ст.3, ч.1 ст.6 КАС України, предметом захисту в адміністративному судочинстві є саме порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, їхніх посадових чи службових осіб права та інтереси.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, в тому, що оскаржувані листи не є нормативно-правовими актами та не є актами індивідуальної дії, оскільки носять роз'яснювальний характер, відповідно не можуть встановлювати загальнообов'язкових норм.

Водночас, факт врахування третьою особою інформації, що містилась в листах при взаємовідносинах із позивачем, не наділяє такі листи статусом нормативно-правового акта чи акту індивідуальної дії, внаслідок чого позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Колегія суддів при розгляді даного спору не вбачає порушення особистих прав, свобод та інтересів ОСОБА_2

Згідно положень ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її юридичний обов'язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

У рішенні від 01.12.2004 року №18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб'єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об'єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому, особа на власний розсуд визначає чи порушені її права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об'єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

Викладені висновки кореспондуються із нормами п. п. 1, 8 ч. 1 ст. 3, ч. 2 ст. 4, ч. 1 ст. 17 КАС України.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів особи, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо особа не довела факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб'єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

У даному випадку, апелянтом, крім загальних посилань, не надано жодних належних доказів, в розумінні ст.70 КАС України, порушення особистих прав у спірних правовідносинах, як і не наведено обґрунтованих мотивів, яким чином оскаржувані дії відповідачів породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки ОСОБА_2 у сфері публічно-правових відносин.

З урахуванням викладених норм, обставин справи, та відсутності порушення особистих прав апелянта та вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та першого заступника Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України Аліпова Олександра Миколайовича, є безпідставними, та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. Відповідачі як суб'єкти владних повноважень, на виконання вимог ч.2 ст.72 КАС України, належно обґрунтували суду правомірність своєї правової позиції.

Судова колегія апеляційної інстанції не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, та вважає, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, яким надана правильна правова оцінка на підставі законодавства, яке врегульовує спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені у постанові від 23.04.2015 року, та не можуть бути підставою для її скасування.

За таких обставин, у відповідності до ст.200 КАС України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 186, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.04.2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили згідно ст.254 КАС України, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, визначені ст.212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Старова Н.Е.

Судді: Мєзєнцев Є.І.

Файдюк В.В.