Справа № 823/949/15
Суддя: О.А. Рідзель
Дата ухвалення: 2015-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про звернення до Верховного Суду України для вирішення питання

стосовно внесення до Конституційного Суду України

подання щодо конституційності правового акту

25 серпня 2015 року Справа № 823/949/15

м.Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Рідзеля О.А.,

при секретарі судового засідання - Педані О.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 - особисто, представника позивача ОСОБА_2 - за договором про надання правової допомоги, третьої особи ОСОБА_3 - особисто, представника відповідача ОСОБА_4 - за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_3, про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Черкаського окружного адміністративного суду перебуває справа № 823/949/15 за адміністративним позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_3 (далі - третя особа) про:

- визнання протиправною бездіяльності Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації щодо тривалого розгляду звернень ОСОБА_1 від 05.08.2009 року та 23.06.2010 року про переоформлення за нею права власності на автомобіль МІ 11022 Таврія ЗАЗ 110206, д.н. НОМЕР_3, колір Мурена, номер кузову НОМЕР_4, номер двигуна НОМЕР_2, який належав спадкодавцю - померлому інваліду війни ОСОБА_5;

- визнання протиправною бездіяльності Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації щодо зволікання із видачею дозволу на переоформлення за ОСОБА_1 права власності на автомобіль МІ 11022 Таврія ЗАЗ 110206, д.н. НОМЕР_3, колір Мурена, номер кузову НОМЕР_4, номер двигуна НОМЕР_2, який належав спадкодавцю - померлому інваліду війни ОСОБА_5;

- визнання неправомірною відмови Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації у видачі дозволу ОСОБА_1 щодо реєстрації за нею права власності на автомобіль МІ 11022 Таврія ЗАЗ 110206, д.н. НОМЕР_3, колір Мурена, номер кузову НОМЕР_4, номер двигуна НОМЕР_2;

- зобов'язання Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації видати ОСОБА_1 дозвіл на переоформлення за нею автомобіля МІ 11022 Таврія ЗАЗ 110206, д.н. НОМЕР_3, колір Мурена, номер кузову НОМЕР_4, номер двигуна НОМЕР_2, який належав спадкодавцю - померлому інваліду війни ОСОБА_5;

- зобов'язання Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації зняти з обліку автомобіль МІ 11022 Таврія ЗАЗ 110206, д.н. НОМЕР_3, колір Мурена, номер кузову НОМЕР_4, номер двигуна НОМЕР_2, який належав спадкодавцю - померлому інваліду війни ОСОБА_5.

В судовому засіданні представник позивач звернувся до суду з клопотанням про передачу на розгляд до Верховного суду України матеріалів адміністративної справи № 823/949/15 стосовно необхідності звернення до Конституційного суду України із поданням щодо конституційності (відповідності приписам статей 22 та 58 Основного закону України) окремих положень, зокрема пункту 16 постанови Кабінету Міністрів України № 999 від 19.07.2006 року, якою затверджено Порядок забезпечення інвалідів автомобілями (щодо правомірності вилучення переданих, на пільгових умовах, ветеранам війни автомобілів у членів їхніх сімей.

Третя особа підтримала вказане клопотання представника позивача, та просила суд його задовольнити.

Представник відповідача залишив вирішення даного питання на розсуд суду.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач - інвалід І групи ОСОБА_1 посилається на приписи частини 1 ст. 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом та на приписи постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.1997 р. № 999 «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями».

Відповідно до вимог вказаної постанови інвалід II групи війни ОСОБА_5 був забезпечений через управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Золотоніської міської ради Черкаської області на пільгових умовах транспортним засобом - автомобілем МІ 1102 Таврія ЗАЗ 110206, д.н. НОМЕР_3, колір Мурена, номер кузову НОМЕР_4, номер двигуна НОМЕР_2.

На день набуття інвалідом війни ОСОБА_5 права користування на автомобіль чинною була постанова Кабінету Міністрів України від 08.09.1997 р. № 999. Вказана постанова КМУ втратила чинність з моменту набуття чинності постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 р. № 999 «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями».

Користувач автомобіля ОСОБА_5 згідно свідоцтва від 16.06.2009 р. серія І-СР №121253 помер 13.06.2009 р. Після його смерті відкрилася спадщина, а також виникли правові підстави для переоформлення автомобіля Таврія на відповідача та онуку, які проживали з покійним інвалідом війни в одній квартирі АДРЕСА_1.

Так, пунктом 37 постанови КМУ від 08.09.1997 р. № 999 (чинної на момент оформлення автомобіля за ОСОБА_5.) було передбачено, що після смерті інваліда автомобіль, яким він був забезпечений безоплатно або на пільгових умовах, залишається його сім'ї та знімається з обліку в органах соціального захисту населення. Перереєстрація автомобіля на ім'я одного з членів сім'ї, який на час смерті інваліда проживав разом з ним, провадиться Державтоінспекцією з дозволу органу соціального захисту населення, де інвалід перебував на обліку як власник транспорту.

При цьому позивач зазначає, що ОСОБА_5, як член сім'ї позивача, набув право на пільгове отримання автомобіля відповідно до положень постанови КМУ від 08.09.1997 р. № 999, а не постанови КМ України від 19.07.2006 р. № 999, якою затверджено новий Порядок забезпечення інвалідів автомобілями.

Також представник позивача акцентував увагу суду на тому, що пунктом 16 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями № 999 від 19.07.2006 р. передбачено, що після смерті інваліда автомобіль, яким він був забезпечений головним управлінням соціального захисту або управлінням виконавчої дирекції, строк експлуатації якого більше ніж 10 років, залишається безоплатно члену сім'ї, який на час смерті інваліда проживав та був зареєстрований за місцем постійного проживання і реєстрації інваліда.

Автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, після смерті інваліда залишається у користуванні його сім'ї, якщо в ній є інвалід, який:

- має підстави для забезпечення автомобілем згідно з пунктом 3 цього Порядку;

- проживав і був зареєстрований на час смерті інваліда за місцем його проживання і

реєстрації;

- не має іншого автомобіля, у тому числі отриманого через головне управління соціального захисту або управління виконавчої дирекції.

Перереєстрація автомобіля на ім'я інваліда з числа членів сім'ї, законного представника недієздатного інваліда, дитини-інваліда проводиться підрозділом МВС на підставі письмової довідки, форма якої затверджується Мінпраці. Довідка видається інваліду, законному представнику недієздатного інваліда, дитини-інваліда головним управлінням соціального захисту, в якому інвалід перебував на обліку, а інваліду внаслідок трудового каліцтва - відповіднім управлінням виконавчої дирекції.

Член сім'ї померлого інваліда, який є також інвалідом, має право повторно стати на облік, але не раніше закінчення строку експлуатації автомобіля, отриманого за життя інвалідом чи законним представником недієздатного інваліда, дитини-інваліда.

Іншому члену сім'ї померлого інваліда, який проживає та зареєстрований за місцем проживання і реєстрації інваліда, автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, залишається у разі сплати ним до спеціального фонду державного бюджету на рахунки, відкриті в органах Державного казначейства, а членом сім'ї померлого інваліда внаслідок трудового каліцтва - на рахунки відповідних управлінь виконавчої дирекції вартості одержаного автомобіля з урахуванням ступеня його зношення та суми, сплаченої за нього інвалідом.

Інвалід, законний представник недієздатного інваліда, дитини-інваліда отримує автомобіль на десятирічний строк без права продажу, дарування, передачі (в тому числі за довіреністю) іншій особі. Після закінчення зазначеного строку інвалід може користуватися таким автомобілем до отримання нового або повернути його головному управлінню соціального захисту чи управлінню виконавчої дирекції на умовах згідно з пунктом 14 цього Порядку.

В зв'язку з чим, відповідач посилаючись на приписи п. 19 Порядку № 999, вимагає повернути автомобіль Таврія ЗАЗ 110206, д.н. НОМЕР_3 у володіння Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації, або сплатити повну вартість вказаного транспортного засобу, що є непосильним фінансовим зобов'язанням для інваліда дитинства ОСОБА_1

На думку позивача, норми пункту 16 Порядку від 19.07.2006 р. № 999 стосовно вилучення автомобіля Таврія після смерті інваліда війни ОСОБА_5 у його спадкоємця (ОСОБА_1.) не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, що пов'язані з переоформленням у порядку спадкування автомобіля, так як транспортний засіб було надано інваліду війни ОСОБА_5 ще у 2005 році, на пільгових умовах, згідно діючих приписів постанови Кабінету Міністрів України № 999 (в редакції від 08.09.1997 р.).

В даному випадку положення пункту 16 Порядку від 19.07.2006 р. № 999 в частині звуження підстав для переоформлення за членом сім'ї автомобіля належного ветерану війни ОСОБА_5, а також зобов'язання повернення спадкоємцем - ОСОБА_1 автомобіля Таврія у володіння органу державної влади відверто суперечить вимогам статті 58 Конституції України щодо зворотної дії закону в часі, яка прямо забороняє погіршувати становище громадян по відношенню до суб'єктів владних повноважень (у сфері деліктних та публічних правовідносин).

Окрім цього, дії відповідача щодо ненадання позивачу права на переоформлення автомобіля, які базуються на положеннях Порядку від 19.07.2006 р. № 999, протирічать вимогам ст. 22 Конституції України щодо неприпустимості звуження існуючих прав та свобод.

Вказані висновки повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 20.06.2013 р. у справі №К-34253/10 та в ухвалі від 09.04.2013 р. у справі № К/9991/39253/11.

Зазначені судові рішення вказують на наявність чіткої правової позиції з приводу неможливості застосування до правовідносин щодо переоформлення автомобілів, які надані до 2006 року інвалідам війни, приписів постанови КМУ від 19.07.2006 р. № 999.

З мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 29.06.2010 року № 17-рп/2010 випливає: «що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинно базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки».

Наведена правова позиція суду конституційної юстиції узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, що викладена у постанові від 30.01.2012 р. у справі №6-72 цс 11.

Постановою пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 року N 8 «Про незалежність судової влади» встановлено, що не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод.

Відповідно до ст. 150 Конституції України вирішення питання Конституційним Судом України про відповідність Конституції України, зокрема, законів розглядається за зверненням в тому числі Верховного Суду України.

У взаємозв'язку з наведеним, суд зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі виникнення в суду сумніву під час розгляду справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта.

Як зазначає Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 01.11.96 року N 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції України і у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції України, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

У разі невизначеності в питанні про те, чи відповідає Конституції України застосований закон або закон, який підлягає застосуванню в конкретній справі, суд за клопотанням учасників процесу або за власною ініціативою зупиняє розгляд справи і звертається з мотивованою ухвалою (постановою) до Верховного Суду України, який відповідно до ст. 150 Конституції може порушувати перед Конституційним Судом України питання про відповідність Конституції законів та інших нормативно-правових актів. Таке рішення може прийняти суд першої, касаційної чи наглядової інстанції в будь-якій стадії розгляду справи.

Остаточним Рішенням Європейського суду з прав людини від 7 жовтня 2010 року в справі «Богатова проти України» визнано порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якого кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Дослідивши конкретні обставини цієї справи, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що національні суди не вчинили жодної спроби розглянути позов заявниці з точки зору конституційності законодавства, що було застосовано при нарахуванні їй пенсії, попри те, що заявниця в кожній судовій інстанції наголошувала на цьому питанні. Європейський суд з прав людини зазначив, що національні суди, маючи за національним законодавством, у разі наявності спору щодо конституційності норми закону, яка застосовується судом, повноваження ініціювати відкриття конституційного провадження, цілком ігноруючи вказаний аргумент заявниці - без надання у рішеннях обґрунтування для його відхилення, хоча він був специфічним, доречним та важливим, не виконали своїх зобов'язань за пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Дослідивши зміст позовної заяви, заслухавши пояснення представника позивача, третьої особи та представника відповідача, з метою досягнення однозначної визначеності у питанні про те, чи відповідають в контексті доводів позивача окремі вищезгадані положення постанови Кабінету міністрів України «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями» (в редакції станом на 13.06.2009) № 999 від 19.07.2006 наведеним вище положенням Конституції України та, відповідно, з метою з'ясування питання щодо їх конституційності, забезпечення застосування при вирішенні спору норм Закону, які відповідають Конституції України, а також з метою забезпечення дотримання конституційних прав і свобод позивача, суд вважає за необхідне звернутися до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності вищезгаданих окремих положень постанови Кабінету міністрів України «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями» (в редакції станом на 13.06.2009) № 999 від 19.07.2006.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 4 ч. 2 ст. 156 КАС України суд має право зупинити провадження у справі за наявності певних причин за обґрунтованим клопотанням сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - до терміну, встановленого судом.

Враховуючи наведене у сукупності суд приходить до висновку про необхідність зупинення провадження у справі до вирішення Верховним Судом України питання щодо внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності наведених вище положень положень постанови Кабінету міністрів України «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями» (в редакції станом на 13.06.2009) № 999 від 19.07.2006 та прийняття відповідного рішення Конституційним Судом України.

Керуючись ч. 5 ст. 9, ст.ст.160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Звернутися до Верховного Суду України із зазначеною ухвалою суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень постанови Кабінету міністрів України № 999 від 19.07.2006 положенням Конституції України, а саме: пункту 16 постанови Кабінету міністрів України № 999 від 19.07.2006 «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями» (в редакції станом на 13.06.2009) положенням статей 22 та 58 Конституції України.

Зупинити провадження у справі № 823/949/15 до вирішення Верховним Судом України питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень постанови Кабінету міністрів України № 999 від 19.07.2006 положенням Конституції України, а саме: пункту 16 постанови Кабінету міністрів України № 999 від 19.07.2006 «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями» (в редакції станом на 13.06.2009) положенням статей 22 та 58 Конституції України, та прийняття відповідного рішення Конституційним Судом України.

Копію ухвали направити сторонам та Верховному Суду України (разом із копією позовної заяви).

Ухвала підлягає апеляційному оскарженню лише в частині зупинення провадження по справі.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. У разі якщо ухвалу було постановлено в письмовому провадженні або згідно з частиною третьою статті 160 цього Кодексу, або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя О.А. Рідзель

Повний текст ухвали виготовлено 31.08.2015 року.