Справа № 817/2664/14
Суддя: Котік Т.С.
Дата ухвалення: 2015-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Сало А.Б.
Суддя-доповідач:Котік Т.С.
УХВАЛА

іменем України

"31" серпня 2015 р. Справа № 817/2664/14

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Котік Т.С.

суддів: Жизневської А.В.

Малахової Н.М.,

при секретарі Єрикаловій О.О. ,

за участю представника Кабінету Міністрів України Пасічник Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "26" травня 2015 р. у справі за позовом ОСОБА_5 до Кабінету Міністрів України та Уповноваженого Верховної ради України з прав людини про визнаня бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинення певних дій ,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з вказаним адміністративним позовом, вимоги за яким уточнив та просив визнати незаконною і протиправною бездіяльність відповідачів щодо неналежного спрямування, координації та контролю підлеглих органів, органів місцевого самоврядування, невжиття позитивних дій, не запобігання будь-яким проявам дискримінації, не здійснення заходів протидії дискримінації, що призвело до не виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 у справі Кононова та інших проти України, щодо усунення порушеного права на житло.

Зобов'язати відповідачів спрямувати координацію та контроль причетних органів державної виконавчої служби, органів виконавчої влади і органів місцевого самоврядування, вжити позитивні дії, запобігти проявам дискримінації, здійснити заходи протидії дискримінації компетентних органів направлених на виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 (справа Кононов та інші проти України) та національних судів щодо усунення порушеного права позивача на житло, шляхом прийняття рішень направлених на спонукання місцевих органів, що є у Володимирецькому районі, видати йому ордер і ключі від вхідних дверей на заселення квартири №1, що по вул. Партизанській 5 в смт. Володимирець, чи в порядку п.8 ч.2 ст.162 КАС України, прийняти іншу постанову, яка б гарантувала його сім'ї дотримання і захист права та інтересу на житло у сфері публічно правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень спрямовану на усунення дискримінації.

В обгрунтування вимог, позивач зазначав, що Рішенням Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 (справа Кононова та інших проти України), заява №11770/03 та 89 інших заяв, до числа яких входить і його заява, було зобов'язано державу України в особі Кабінету Міністрів України, виконати рішення національних судів, ухвалених на його користь.

У зв"язку з тим, що рішення національних судів по усуненню його порушеного права на житло, на час звернення до суду із вказаним позовом, не виконано, позивач вважає, що відповідачем допущено дискримінацію в частині виконання обов'язку держави щодо забезпечення та реалізації права на житло. Таких висновків він дійшов у зв"язку з тим, що в період порушення його права на житло, понад сотні громадянам, жителям смт. Володимирець, владою за державними програмами було надано житло по переселенню їх з зони забруднення, відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок аварії на ЧАЕС». Крім того, позивач вказував на те, що протягом вказаного періоду і ряд працівників прокуратури отримали житло в Володимирецькій селищній раді та голова Володимирецької селищної ради В.Ткачук.

Позивач звертаючись до суду з вказаним позовом вважає, що він підлягає задоволенню, оскільки відповідно до ст.ст. 113, 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України визнано вищим органом в системі органів виконавчої влади, який здійснює свою владу як безпосередньо, так і через центральні та місцеві органи виконавчої влади спрямовуючи, координуючи та контролюючи діяльність цих органів. На якого покладено обов'язок забезпечення виконання Конституції України і законів України, вжиття належних заходів по забезпеченню зовнішньої і внутрішньої політики держави. А також посилаючись на ст. 10 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 26 травня 2015 року відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду та прийняти нову - про задоволення позову. Зокрема, апелянт посилається на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам, які стали підставою для звернення до суду з приводу забезпечення інших осіб житлом, суд не мотивував своє рішення з приводу обов"язку відповідача - Кабінету Міністрів України виконати рішення Європейського суду з прав людини.

Розглянувши справу, перевіривши законність та обгрунтованість судового рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Кононова" та інші проти України" заява 37355/0828/07/2008 зобов'язано державу Україна виконати рішення національних судів, ухвалених на користь ОСОБА_5, а саме (згідно тексту рішення та додатку 1 до нього) - ухвалу Володимирецького районного суду Рівненської області від 16.07.2002 року, яка змінена ухвалою того ж суду 26.06.2008 року (у світлі рішень того ж суду від 05.06.2007 року та постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2008 року) та сплатити протягом трьох місяців на користь заявника (позивача) 3000 євро в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

На виконання рішення Європейського суду з прав людини №11770/03 від 06.06.2013 постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби від 03.07.2013 було відкрито відповідне виконавче провадження номер ЄДРВП:38662180, сторонами якого є Держава (боржник) - ОСОБА_5 (стягувач).

Згідно вказаної постанови держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалених на користь заявників, які залишаються невиконаними та сплатити протягом трьох місяців 3000 євро кожному заявнику або його /її спадкоємцю у заявах, наведених у Додатку 1 (за винятком заяв №28061/08 та 28071/08) та 1500 євро заявнику або його /її спадкоємцю у заявах, наведених у Додатку 2 та заявника за заявами №28061/08 та 28071/08 в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також компенсації судових та інших витрат, разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись на ці суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави відповідача за курсом на день здійснення платежу.

У зв'язку із тривалим невиконанням рішення Європейського суду з прав людини, в частині «виконання рішень національних судів», позивач неодноразово звертався до суду із позовними заявами спрямованими на захист порушеного (оспорюваного) права, про що було ухвалено відповідні судові рішення, однак, суд першої інстанції вирішуючи даний спір по суті дійшов обгрунтованого висновку, що підстави для залишення позовної заяви без розгляду на підставі п.4 ч.1 ст. 157 КАС України відсутні, оскільки позовні вимоги позивача мають узагальнюючий характер та позбавлені предметної визначеності.

Так, судом першої інстанції встановлено, що постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 27.11.2014 року, яка згідно ухвали Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29.01.2015 року набрала законної сили (справа №817/1893/14) за позовом ОСОБА_5 до Кабінету Міністрів України, Державної виконавчої служби України третіх осіб що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини та Володимирецької селищної ради про визнання незаконною бездіяльність та стягнення шкоди, позовні вимоги позивача задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Державної виконавчої служби України щодо невиконання рішення Європейського суду з прав людини №11770/03 виданого 06.06.2013 (ВП38662180) в частині забезпечення виконання рішення національних судів ухвалених на корись ОСОБА_5. В решті позовних вимог - відмовлено.

З змісту вказаної постанови вбачається, що позивач просив суд визнати незаконною бездіяльність відповідачів, в тому числі Кабінету Міністрів України, щодо тривалого невиконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013(справа Кононова та інші проти України) заява №11770/03 та 89 інших заяв, в частині зобов'язання держави Україна, виконати рішення національних судів, ухвалених на його користь, щодо усунення порушеного права на житло.

Підставою вказаного позову, в частині вимог до Кабінету Міністрів України, стало те, що Кабінет Міністрів України відповідно до ст.113 Конституції України є вищим органом в системі органів виконавчої влади, спрямовує та координує роботу центральних та місцевих органів виконавчої влади, крім того, він є представницьким органом держави Україна у Європейському суді з прав людини та зобов'язаний, на переконання позивача, виконувати від імені держави Рішення Європейського суду.

Зі змісту адміністративного позову, який розглядається у даній справі, також вбачається, що однією із підстав звернення позивача до суду (в частині вимог що стосуються Кабінету Міністрів України) стало посилання позивача на вимоги ст. 113 Конституції України щодо невиконання Рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 року (Справа Кононова проти України), заява №11770/03, в частині, що стосується зобов'язання держави-відповідача виконати рішення національних судів, ухвалених на користь ОСОБА_5, щодо усунення порушеного права на житло через призму запобігання проявам дискримінації у вказаній сфері публічних відносин.

За вказаних обставин, з метою не допущення прийняття двох судових рішень з одного і того ж спору, між тими самими сторонами і з тих самих підстав, враховуючи те, що питання спрямування, координації та контролю підлеглих органів з боку Кабінету Міністрів України (щодо забезпечення виконання рішення Європейського суду з прав людини) в повній мірі досліджено судом у справі №817/1893/14, суд першої інстанції дійшов обгрунтованих висновків, що проведення розгляду вказаної справи можливе виключно в аспекті дослідження правомірності дій (бездіяльності) відповідачів спрямованих на запобігання будь-яким проявам дискримінації, не здійснення заходів протидії дискримінації, що призвело до невиконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 (справа Кононова та інші проти України) заява №11770/03 та 89 інших заяв, до числа яких входить і заява позивача, що повній мірі відповідає підставі позову відображеній позивачем у позовній заяві, а тому посилання позивача на те, що суд не надав оцінки усім обставинам справи, є безпідставними.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач неодноразово звертався до відповідачів із заявами (скаргам) щодо здійснення належного контролю (координації) органів державної влади та органів місцевого самоврядування з метою запобігання проявам дискримінації, вчинення відповідних позитивних дій направлених на виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 по справі «Кононова та інші проти України» (заява ОСОБА_5 до Уповноваженого Верховної ради України від 16.09.2014, скарга Уповноваженому Верховної ради з прав людини від 30.10.2014 (а.с. 111); заява Прем'єр міністру України від 27.02.2014 (а.с.137); скарга Прем'єр міністру України (а.с. 142-143); заява до Кабінету Міністрів України від 16.09.2014(а.с.149-150); скарга Прем'єр міністру від 30.10.2014(а.с.154-155)).

З змісту вказаних заяв (скарг) та змісту самого адміністративного позову вбачається, що під дискримінацією позивач розуміє тривале невиконання Рішення Європейського суду з прав людини (справа Кононова та інші проти України), зокрема в частині не забезпечення захисту його порушеного права на житло, наданого Конституцією та законами України.

Так, у поданих заявах позивач вказує, що: «в період порушеного його права на житло та його не усунення, понад сотні громадянам, жителям селища Володимирець, владою за державними програмами було надано житло». Зокрема позивач вказує, що житло надавалось громадянам у зв'язку із переселенням із зони забруднення відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян які постраждали в наслідок аварії на ЧАЕС»; прокурорам району; голові селищної ради.

Вказані обставини, на переконання позивача свідчать про наявність дискримінації у вказаній сфері публічних відносин, у зв'язку із чим він звернувся до суду із вказаним позовом. Та просить суд визнати бездіяльність відповідачів, як суб'єктів владних повноважень до компетенції яких входить вчинення позитивних дій спрямованих на усунення проявів дискримінації, протиправною; зобов'язати відповідачів здійснити заходи спрямовані протидію дискримінації і виконання рішення Європейського суду з прав людини (справа Кононова та інші проти України).

Суд першої інстанції надаючи правову оцінку спірним правовідносинам відповідно до вимог ч. 3 ст. 2 КАС України, дійшов обгрунтованого висновку про відсутність зі сторони відповідачів прояву дискримінації, що пов'язано з виконанням Рішення Європейського суду з прав людини (справа Кононова та інші проти України) .

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові чи службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачено Конституцією та законами України.

Організаційно-правові засади запобігання та протидії дискримінації з метою забезпечення рівних можливостей щодо реалізації прав і свобод людини та громадянина визначені в Законі України «Про запобігання та протидії дискримінації в України».

Зокрема, виходячи визначення поняття «дискримінації», дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації.

Разом з тим, як вбачається дефініції поняття дискримінація, остання має місце лише тоді коли порушення прав відбувається з причини певної ознаки особи. Отже, є вірним посилання суду, що таке тлумачення у повній мірі відповідає положенням ч.2 ст. 24 Конституції України та ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини у справах про дискримінацію.

Також, є слушним посилання суду першої інстанції на те, що відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про запобігання та протидії дискримінації в України», не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме:

спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту;

здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними;

надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом;

встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян;

особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, у поданій позовній заяві позивачем, не наведено жодних даних які б свідчили про те, що невиконання рішення Європейського суду з прав людини (справа Кононова та інші проти України) в частині забезпечення виконання рішення національних судів по його заяві, ґрунтується чи пов'язано із будь якою, конкретно визначеною ознакою дискримінації, а тому є вірними висновки суду першої інстанції про відсутність допущення проявів дискримінації у вказаному випадку та відповідно порушеного права позивача, з метою захисту якого було подано позов.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу безпідставності посилання позивача на допущення бездіяльності з боку відповідачів: Кабінету Міністрів України та Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про запобігання та протидії дискримінації в України» Верховна Рада України; Уповноважений Верховної Ради України з прав людини; та Кабінет Міністрів України є суб'єктами, наділеними повноваженнями щодо запобігання та протидії дискримінації.

Відповідно до ч. 2 вказаної статті - суб'єкти, наділені повноваженнями щодо запобігання та протидії дискримінації, для досягнення мети цього Закону у своїй діяльності можуть застосовувати позитивні дії.

Зокрема (відповідно до ст. 10 Закону) Уповноважений Верховної Ради України з прав людини у рамках здійснення парламентського контролю за додержанням конституційних прав і свобод людини та громадянина та захистом прав кожного на території України і в межах її юрисдикції запобігає будь-яким формам дискримінації та здійснює заходи щодо протидії дискримінації, а саме:

- здійснює контроль за дотриманням принципу недискримінації в різних сферах суспільних відносин, зокрема у приватній сфері;

- звертається до суду із заявами про дискримінацію з метою захисту суспільних інтересів та особисто або через свого представника бере участь у судовому процесі у випадках та порядку, встановлених законом;

- проводить моніторинг та узагальнює результати дотримання принципу недискримінації в різних сферах відносин;

- розглядає звернення осіб та/або груп осіб з питань дискримінації;

- веде облік та узагальнює випадки дискримінації в різних сферах відносин;

- вносить пропозиції щодо вдосконалення законодавства про запобігання та протидію дискримінації, застосування та припинення позитивних дій;

- надає висновки у справах про дискримінацію за зверненням суду;

- висвітлює у щорічній доповіді питання запобігання та протидії дискримінації та дотримання принципу недискримінації;

- здійснює співпрацю з міжнародними організаціями, відповідними органами зарубіжних країн з питань дотримання міжнародних стандартів недискримінації;

- здійснює інші повноваження, визначені Конституцією і законами України.

В свою чергу, відповідно до ст. 11 Закону, Кабінет Міністрів України:

- забезпечує проведення єдиної державної політики, спрямованої на дотримання принципу недискримінації в усіх сферах життя суспільства;

- спрямовує і координує роботу міністерств, інших центральних та місцевих органів виконавчої влади із забезпечення запобігання та протидії дискримінації;

- враховує принцип недискримінації під час прийняття нормативно-правових актів;

- затверджує порядок проведення органами виконавчої влади антидискримінаційної експертизи проектів нормативно-правових актів;

- здійснює інші повноваження у сфері запобігання та протидії дискримінації, передбачені законом.

Однак, як встановлено судом першої інстанції, позивачем як в позовній заяві, а так само і в апеляційній скарзі не зазначено, за якими ознаками, згідно Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" він зазнав дискримінації, а тому уза гальнюючий характер терміну «дискримінація» не можна безпосередньо застосовувати для кваліфікації тих чи інших конкретних ситуацій (рішень, дій або бездіяльності) як порушень антидискримі наційного законодавства, пов'язано з виконанням Рішення Європейського суду з прав людини (справа Кононова та інші проти України) суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача і в цій частині.

Посилання позивача на те, що суд першої інстанції не надав оцінки тим обставинам, що його звернення відповідачі не розглянули по суті, а всупереч Закону України "Про звернення громадян" переадресовувалися до інших інстанцій, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач не посилався на вказані обставини та не просив визнати протиправними дії чи бездіяльність відповідачів з приводу порушення Закону України "Про звернення громадян" при розгляді його звернень. Окрім того, неналежний розгляд звернень, на думку позивача, не може розцінюватися як прояв дискримінації відповідно до Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні".

Так само, колегія суддів не погоджується з доводами позивача з приводу того, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив наявні докази та не надав їм оцінку, оскільки позов в частині вимог до Кабінету Міністрів України, з приводу того, що він як вищий орган в системі органів виконавчої влади, спрямовує та координує роботу центральних та місцевих органів виконавчої влади, крім того, є представницьким органом держави Україна у Європейському суді з прав людини та зобов'язаний, на переконання позивача, виконувати від імені держави Рішення Європейського суду, уже розглядався по суті у справі №817/1893/14. Як суд першої так і апеляційної інстанції встановив повноваження та пріоритетні завдання Кабінету Міністрів України з приводу виконання Рішення Європейського суду з прав людини (справа Кононова та інші проти України).

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України встановлені вказаним судовим рішенням обставини у названій частині не підлягають доказуванню.

В свою чергу, при розгляді справи, судом першої інстанції встановлено, що відповідачами, як суб'єктом владних повноважень, в повній мірі доведено правомірності дій (бездіяльності) як Урядового Уповноваженого Верховної Ради з прав людини так і Кабінету Міністрів України, пов'язаних із виконанням своїх функцій, як суб'єктів наділених повноваженнями щодо запобігання та протидії дискримінації Закону України «Про запобігання та протидії дискримінації в України», а тому висновки суду щодо безпідставності позовних вимог ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні всіх доказів у справі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог, не містять фактів невірного застосування судом норм матеріального та процесуального права, а тому колегія суддів не вбачає підстав, визначених ст. 202 КАС України, для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "26" травня 2015 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Т.С. Котік

судді: А.В. Жизневська

Н.М. Малахова

Повний текст cудового рішення виготовлено "01" вересня 2015 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу ОСОБА_5 АДРЕСА_1,34300

3- відповідачу Уповноважений Верховної ради України з прав людини вул.Інститутська,21/8,м.Київ,01008

4 - відповідачу Кабінет Міністрів України вул.Грушевського,12/2,м.Київ,01008

- ,