Справа № 2а/1770/2130/2011
Суддя: Друзенко Н.В.
Дата ухвалення: 2011-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2а/1770/2130/2011

14 липня 2011 року 11год. 52хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Друзенко Н.В. за участю секретаря судового засідання Пушкової О.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "Курс Інвест"
до Державної податкової інспекції у м.Рівне
про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення №/0 від 08.10.2010 року
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "Курс Інвест" (далі ТОВ "Курс Інвест") звернулося в суд з позовом до Державної податкової інспекції у м.Рівне про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення №/0 від 08.10.2010 року.

В судовому засіданні позовні вимоги повністю підтримані представником позивача, який вказав, що валові витрати ТОВ "Курс Інвест" у охопленому перевіркою періоді формувалися відповідно до пп.5.2.1 та пп.5.2.7. п.5.2. ст.5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" №334/94-ВР від 28.12.1994 року, що був чинним на час існування відповідних правовідносин. Висновки податкового органу про відсутність документального підтвердження частини витрат зроблені з надуманих підстав та за рахунок помилкового самостійно здійсненого їх перерахунку, а також за рахунок відкидання документів, підтверджуючих понесені у даних та попередніх податкових періодах витрат. Заперечив вказані у акті порушення щодо включення позивачем до валових витрат видатків понесених на придбання робіт та послуг, необхідних для провадження господарської діяльності без підтверджуючих такі роботи, послуги документів, оскільки і в рамках проведення перевірки, і в рамках проведення процедури адміністративного узгодження ТОВ "Курс Інвест" надавались податковому органу усі підтверджуючі даний факт документи, а саме акти здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг), які з незрозумілих причин до уваги взяті не були. Також заперечив вказані у акті порушення щодо безпідставного включення позивачем до валових витрат видатків попередніх періодів, які виникли за рахунок уточнення витрат, повязаних з перерахунком "курсової різниці від операційної діяльності", доводячи, що уточнення повязане з тим, що на момент отримання від нерезидента товару позивач відносив до валових витрат його вартість зазначену в іноземній валюті згідно ВМД, а після купівлі валюти з метою проведення розрахунків з нерезидентом уточнював валові витрати виходячи з фактичної балансової вартості валюти, позаяк визначити витрати, вартість яких виражена в іноземній валюті за першою подією достеменно не можливо. Додатково вказав, що зміст акту перевірки свідчить, що податковим органом перевірка проведена не за рахунок аналізу первинних документів обліку, а на підставі даних регістрів бухгалтерського обліку, що саме по собі є неприпустимим заходом. За наведеного, просив визнати нечинним та скасувати податкове повідомлення-рішення №/0 від 08.10.2010 року у повному обсязі з моменту його прийняття.

Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечили. Зокрема, покликалися на порушення позивачем пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 та пп.7.3.2 п.7.3 ст.7 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" №334/94-ВР від 28.12.1994 року. Доводили, що в рамках перевірки позивача було встановлено відображення в регістрах бухгалтерського обліку витрат в сумі 51012,00 грн., які включені до рядку "04.1." відповідних звітних декларацій, що не підтверджені первинними документами - актами виконаних робіт, що суперечить вимогам п.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" №996-XIV від 16.07.1999 року та п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за №168/704. Також ТОВ "Курс Інвест" у перевіряємому періоді завищило валові витрати в сумі 578177,00 грн., позаяк не представило до перевірки документальне підтвердження адміністративних витрат попередніх періодів, які включені до рядку "04.13." декларацій відповідних періодів та безпідставно сформувало витрати, за рахунок "курсової різниці від операційної діяльності". Крім цього, позивачем у рядку "05" декларацій відповідних періодів на порушення вимог пп.7.3.2 п.7.3 ст.7 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" №334/94-ВР від 28.12.1994 року відображено в якості самостійно виявлених помилок витрати, які виникли за рахунок курсової різниці від операційної діяльності, що призвело до завищення валових витрат на 93589,00 грн. За наведеного, вважають висновки перевірки ґрунтовними та законними, а відтак підстав для скасування винесеного на їх основі податкового повідомлення-рішення не вбачають. На таких підставах просили відмовити в позові.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін у судовому засіданні, оцінивши докази та всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що планова виїзна документальна перевірка позивача за період його діяльності з 20.11.2008 року по 30.06.2010 року, проведена відповідачем з 13.09.2010 року по 24.09.2010 року. Її результати оформлені актом №1505/23-100/36222090 від 29.09.2010 року (а.с.35-84 том 1). Акт підписано позивачем із зауваженнями про незгоду з його висновками. ТОВ "Курс Інвест" подавало на акт перевірки письмові заперечення, які розглянуті відповідачем та відхилені (а.с.32-35 том 1).

На підставі акту перевірки відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення №/0 від 08.10.2010 року, згідно якого ТОВ "Курс Інвест" визначено суму податкового зобовязання за платежем "податок на прибуток приватних підприємств" в розмірі 75147,00 грн., в тому числі за основним платежем 50098,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 25049,00 грн. (а.с.52 том1).

Вказане рішення позивач оскаржував в адміністративному порядку до начальника ДПІ у м.Рівне, голови ДПА в Рівненській області та ДПА України, долучаючи щоразу до скарг копії первинних документів, які підтверджують валові витрати, зняті за висновками акту перевірки (а.с.36-37,40-41,44-48). Рішеннями керівників податкових органів №54146/25-09 від 15.12.2010 року, №3320/25-16/515 від 22.02.2011 року та № 8181/6/25-0515 від 29.04.2011 року, відповідно, скарги платника залишені без задоволення, а податкове повідомлення-рішення №/0 від 08.10.2010 року, без змін (а.с.38-39,42-43, 49-51 том1).

Вказане податкове повідомлення-рішення винесено відповідно до пп."б" пп.4.2.2 п.4.2 ст.4 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" №2181-III від 21.12.2000 року, чинного на час його прийняття, на підставі висновків про порушення позивачем вимог пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 та пп.7.3.2 п.7.3 ст.7 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" №334/94-ВР від 28.12.1994 року, чинного на час існування відповідних правовідносин.

В основу таких висновків покладено твердження про завищення позивачем в охопленому перевіркою періоді валових витрат на 200390,70 грн., що призвело до заниження податкового зобовязання з податку на прибуток на 200390,70 грн. х 25% = 50097,68 грн.

Вказане завищення валових витрат зафіксовано у таких рядках податкових декларацій про прибуток підприємства:

1) по рядку "04.1." - "витрати на придбання товарів (робіт, послуг), крім визначених у 04.11" встановлено завищення витрат на 51012,00 грн., в тому числі за I квартал 2009 року на 3398,00 грн., за II квартал 2009 року на 5678,30 грн., за III квартал 2009 року на 10565,70 грн., за IV квартал 2009 року на 9784,00 грн., за I квартал 2010 року на 9633,00 грн., за II квартал 2010 року на 11953,00 грн. по операціям з отримання робіт (послуг) від постачальників, які не підтверджені первинними документами актами виконаних робіт.

2) по рядку "04.13." - "інші витрати, крім зазначених у 04.1- 04.12" встановлено завищення витрат на 55789,70 грн. (а не на 578177,00 грн., як зазначено в заперечені податкового органу) в тому числі за I квартал 2009 року на 20836,00 грн. по видаткам попередніх періодів, що не підтверджені документально актами виконаних робіт, за II квартал 2009 року на 5213,00 грн. по адміністративним витратам (послуги банку), які не підтверджені документально, а також за III квартал 2009 року на 13417,00 грн., за IV квартал 2009 року на 6514,00 грн.. за I квартал 2010 року на 2643,41 грн., за II квартал 2010 року на 7166,29 грн. по видаткам, які виникли за рахунок курсової різниці від операційної діяльності.

3) по рядку "05.2." - "самостійно виявлені помилки" встановлено завищення витрат на 93589,00 грн. в тому числі за I квартал 2009 року на 47261,00 грн., I квартал 2009 року на 46328,00 грн. по уточненим видаткам за попередні періоди, які виникли за рахунок курсової різниці від операційної діяльності.

Відповідно до п.5.1 ст.5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" №334/94-ВР від 28.12.1994 року, що був чинним на час існування відповідних правовідносин, валові витрати виробництва та обігу, це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності. Згідно пп.5.2.1 п.5.2 ст.5 цього Закону, до складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Згідно з положеннями пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" №334/94-ВР від 28.12.1994 року, не включаються до складу валових витрат, зокрема, будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку. В свою чергу, стаття 11 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" №334/94-ВР від 28.12.1994 року (Правила ведення податкового обліку) не встановлює вимог до форми чи виду документів, які були б належні для цілей податкового обліку, тобто були б обов'язковими для підтвердження віднесення певних витрат до складу валових витрат. Відтак, підлягають застосуванню загальні вимоги до первинних документів, які встановлені ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" №996-XIV від 16.07.1999 року, тобто документи повинні мати такі обов'язкові реквізити, як назву документа (форму); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

З аналізу вищенаведених норм права слідує, що підставою для формування валових витрат є наявність належним чином оформлених первинних документів, що підтверджують понесені підприємством видатки. При цьому, слід враховувати, що з урахуванням вимог пп.5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" №334/94-ВР від 28.12.1994 року, в податковому обліку відображаються виключно господарські операції вчиненні підприємством в рамках господарської діяльності та спрямовані на отримання в майбутньому прибутку.

Як вбачається з матеріалів справи, суми валових витрат, які включалися позивачем до рядку "04.1." - "витрати на придбання товарів (робіт, послуг), крім визначених у 04.11" декларацій за податку на прибуток за I квартал 2009 року, за II квартал 2009 року, за III квартал 2009 року, за IV квартал 2009 року, за I квартал 2010 року, за II квартал 2010 року в повній мірі підтверджені первинними документами обліку актами здачі-приймання виконаних робіт, видатковими накладними та ВМД (а.с.65-238 том 1). Вказані документи оформлені належним чином, скріплені печатками та підписами сторін. Сумнівів у податкового органу з приводу їх оплати та придбання позивачем з метою використання у власній господарській діяльності ні в акті перевірки, ні в ході судового розгляду не виникало.

Що стосується витрат по рядку "04.13." - "інші витрати, крім зазначених у 04.1- 04.12", то слід зазначити, що до таких позивачем було включено: безвідсоткову фінансову допомогу, курсову різницю, банківські послуги поточного періоду та банківські послуги попередніх періодів. Завищення витрат констатовано податковим органом лише по трьох останніх, при цьому видатки на банківські послуги попередніх періодів в розмірі 20836,00 грн. кваліфіковано просто, як витрати попередніх періодів, без уточнення їх характеру.

Відповідно до пп.е) п.25 Правил застосування Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", затверджених Постановою Верховної Ради України №247/95-ВР від 27.06.1995 року, до валових витрат належать витрати, пов'язані з оплатою послуг комерційних банків та інших кредитно-фінансових установ, включаючи плату за розрахункове обслуговування, отримання гарантій, вексельного авалю, факторингових і довірчих операцій, облік боргових вимог і зобов'язань, включаючи цінні папери, поштово-телеграфних послуг та інших витрат, пов'язаних з грошовим обігом.

Відповідно до п.1.32 ст.1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" №334/94-ВР від 28.12.1994 року, господарська діяльність - це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою. Під безпосередньою участю слід розуміти зазначену діяльність особи через свої постійні представництва, філії, відділення, інші відокремлені підрозділи, а також через довірену особу, агента або будь-яку іншу особу, яка діє від імені та на користь першої особи.

В ході проведення податкової перевірки позивача було встановлено, що він здійснював операції з придбання товарів у нерезидентів (а.с.27-28 том 1), розрахунки за які проводив у іноземній валюті. Відповідно до цього був змушений придбавати валюту для розрахунків за товари з нерезидентами та проводити такі розрахунки через обслуговуючий його банк. Природно, що у в цьому випадку вартість послуг банку з купівлі іноземної валюти і її передачі банку-нерезиденту включається до ціни придбання таких товарів і враховується у складі валових витрат такого платника податку.

Позивачем в повній мірі документально підтверджено підставність формування валових витрат по адміністративним витратам, до яких віднесено плату за розрахунково-касове обслуговування, за комісію банку та за інші послуги банку, в тому числі по тих послугах, які не були віднесені до витрат попереднього періодів (а.с.239-250 том 1, а.с.1-7 том 2, а.с.39 том 3).

Остання операція по рядку "04.13.", по якій податковим органом в акті перевірки констатовано порушення визначена, як витрати позивача в сумі 29740,70 грн., що виникли за рахунок курсової різниці від операційної діяльності. Окрім того, що такий термін чинним на той час законодавством про оподаткування передбачений не був, він фактично вжитий для позначення операцій з відображення у податковому обліку різниці між вартістю валюти в момент оприбуткування товару та в момент його оплати нерезиденту.

Так, судом встановлено, що позивач здійснював перерахунок балансової вартості заборгованості, яка виражена в іноземній валюті за отриману продукцію у гривні за курсом НБУ, що діяв на дату сплати такої заборгованості, яка виникла в результаті отримання від нерезидента продукції, і обліковувалась в бухгалтерському обліку як заборгованість перед нерезидентом за отримані товари. Результати перерахунків балансової вартості заборгованості обліковувались позивачем на відповідному бухгалтерському рахунку, а витрати від перерахунків балансової вартості заборгованості позивач включав до складу валових витрат і відображав в деклараціях з податку на прибуток підприємства у складі інших витрат, зокрема, в рядку "04.13.".

Відповідно до пп.7.3.2 п.7.3 ст.7 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" №334/94-ВР від 28.12.1994 року, витрати, понесені (нараховані) платником податку в іноземній валюті протягом звітного періоду у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до валових витрат такого платника податку, визначаються у сумі, що має дорівнювати балансовій вартості такої іноземної валюти, яка визначена відповідно до пп. 7.3.1, 7.3.4, 7.3.6 цієї ж статті та не підлягає перерахунку у зв'язку із зміною обмінного курсу гривні протягом такого звітного періоду.

В свою чергу, згідно з пп.11.2.3 п.11.2. ст.11 даного Закону, датою збільшення валових витрат платника податку при здійсненні ним операцій з нерезидентами є дата оприбуткування платником податку товарів.

З аналізу наведених норм вбачається, що при визначенні валових витрат платника податку за такими імпортними операціями, які здійснював позивач, необхідно враховувати два аспекти:

- дату збільшення валових витрат;

- суму валових витрат, яка визначається у сумі, що має дорівнювати балансовій вартості такої іноземної валюти.

Правила визначення балансової вартості валюти вказані в п.7.3 ст.7 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" №334/94-ВР від 28.12.1994 року, однак при його застосуванні необхідно врахувати ту обставину, що на момент оприбуткування товару валюта у позивача ще була відсутня і обчислити її балансову вартість було неможливо. Тому суму (розмір) валових витрат згідно з правилами п.7.3 вказаного Закону можна було визначити лише після оплати товару, коли вже відома балансова вартість валюти, витраченої на придбання цих товарів.

Терміни отримання позивачем товару, його оприбуткування та оплата за нього в часі не збігаються, тому при обчисленні балансової вартості валюти позивач дотримувався вимог пп.7.3.2 п.7.3 ст.7 Закону, який в свою чергу відсилає до пп. 7.3.1, 7.3.4, 7.3.6. Вказаними підпунктами передбачено декілька порядків визначення балансової вартості валюти:

- при використанні валюти, яка була отримана внаслідок експортної операції (валютна виручка), балансова вартість визначається за пп.7.3.1 - шляхом множення суми отриманої іноземної валюти на курс НБУ, що діяв на дату отримання;

- при використанні валюти, придбаної на біржі, балансова вартість визначається за пп.7.3.4. - в розмірі суми гривень, сплаченої платником податку у зв'язку з такою купівлею (без урахування комісійних або вартості інших послуг осіб, що здійснюють конверсійні (обмінні) операції за дорученням платника податку). Тобто, балансова вартість валюти в податковому обліку формується на підставі комерційного курсу купівлі такої валюти, за яким її було придбано уповноваженим банком на біржі. Відтак, такий курс може бути як нижче, так і вище офіційного курсу, установленого НБУ для валюти, що придбавається, у день здійснення операції з її купівлі;

- при використанні валюти, походження якої неможливо чітко визначити, балансова вартість останньої визначається за пп.7.3.6 в такому випадку платник податку самостійно обирає метод оцінки балансової вартості іноземної валюти за середньозваженою вартістю або ідентифікованою вартістю.

Матеріалами справи підтверджено, а податковим органом не спростовано, що позивач придбавав валюту для оплати придбаних за імпортними контрактам та проданих товарів, а тому балансова вартість підлягала обчисленню з використанням другого із методів - за пп.7.3.4.

Оскільки для оплати вартості отриманого товару іноземна валюта спеціально придбавалася підприємством, то згідно з пп.7.3.4 п.7.3. ст.7 вищезазначеного Закону сума гривень, сплачена позивачем у зв'язку з купівлею іноземної валюти (без урахування комісійних або вартості інших послуг осіб, що здійснюють конверсійні (обмінні) операції за дорученням платника податку), є балансовою вартістю такої іноземної валюти. При цьому законодавством надано право платнику податків на відображення у складі валових витрат реальної суми витрат, понесених на придбання товарів (робіт, послуг) в іноземній валюті, шляхом включення до складу валових витрат суми балансової вартості іноземної валюти, що буде витрачена на придбання зазначених товарів (робіт, послуг). Таким чином позивач, керуючись нормами пп.7.3.2, 7.3.4 п.7.3 ст.7, пп.11.2.3 п.11.2. ст.11 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" №334/94-ВР від 28.12.1994 року, правомірно збільшував валові витрати на дату фактичного отримання товарів за їх вартістю згідно з ВМД і після придбання валюти в оплату вартості раніше отриманих товарів та визначення її фактичної балансової вартості уточнював суму валових витрат - в розмірі балансової вартості придбаної валюти, як того вимагають норми вищевказаного Закону (а.с.8-190 том 2).

Отже, збільшивши валові витрати на момент фактичного отримання товару по їх вартості за валютним (обмінним) курсом НБУ на дату оприбуткування позивач діяв у відповідності до пп.7.3.2 п.7.3.ст.7 та пп.11.2.3 п.11.2 ст.11Закону, а наступне збільшення суми валових витрат з урахуванням фактичного визначення балансової вартості валюти, здійснене позивачем, відповідає вимогам пп.7.3.2, 7.3.4 ст.7 Закону, а тому є правомірним.

Окремо слід зазначити, що в акті перевірки наведені дані про розмір включених позивачем курсових різниць до валових витрат у III кварталі 2009 року, IV кварталі 2009 року, I кварталі 2010 року та II кварталі 2010 року без зазначення, при цьому, які саме порушення були допущені підприємством, чи встановлювалася балансова вартість заборгованості на початок періодів чи дату виникнення та дату продажу, не вказано які фактичні результати такого перерахунку мають місце і які події цьому передували.

Аналогічним чином це стосується і висновків відповідача про порушення позивачем порядку формування валових витрат, відображених в рядку "05.2." - "самостійно виявлені помилки". Так, в акті зазначено, що перевіркою встановлено завищення витрат на 93589,00 грн. в тому числі за I квартал 2009 року на 47261,00 грн., II квартал 2009 року на 46328,00 грн. по уточненим видаткам за попередні періоди, які виникли за рахунок курсової різниці від операційної діяльності. Поміж того, що право на наступне збільшення суми валових витрат з урахуванням фактичного визначення балансової вартості валюти, здійснене позивачем, відповідає вимогам пп.7.3.2, 7.3.4 ст.7 Закону, слід зазначити, що за даними податкового органу показник рядка "05.2." за охоплений перевіркою період становить 123589,00 грн., і складається з безвідсоткової фінансової допомоги 30000,00 грн., до формування витрат по якій зауваження відсутні та з курсової різниці на рівні 93589,00 грн., яка на думку податкового органу безпідставно включена до цього рядка, як сума корегування попередніх показників. В той же час, за даними платника податків показник рядка "05.2." за охоплений перевіркою період становить 123589,00 грн., і складається з безвідсоткової фінансової допомоги 30000,00 грн., з витрат по оплаті робіт попередніх періодів, не включених в такі попередні періоди 35145,59 грн., адміністративних витрат, що не включені у попередні періоди 9517,00 грн. та курсової різниці за 1 квартал 2009 року та 2 квартал 2009 року, що не були включені в попередні періоди 47185,00 грн. та 1641,40 грн., відповідно (а.с.2-10 том 3).

Як вбачається з матеріалів справи, суми валових витрат, які включалися позивачем до рядку "05.2." декларацій з податку на прибуток в повній мірі підтверджені первинними документами обліку, які оформлені належним чином (а.с.9-43 том 3).

Що стосується права платника податків коригувати валові витрати у звязку із самостійним виявленням помилок то таке прямо передбачене, пп.5.1 ст.5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" №334/94-ВР від 28.12.1994 року, яким встановлено, що якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 15 цього Закону) платник податків самостійно виявляє помилки у показниках раніше поданої податкової декларації, такий платник податків має право надати уточнюючий розрахунок. Платник податків має право не подавати такий розрахунок, якщо такі уточнені показники зазначаються ним у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період, протягом якого такі помилки були самостійно виявлені.

Таким чином суд приходить до висновку, що валові витрати за охоплений перевіркою період формувалися позивачем у повній відповідності до вимог чинного на той час податкового законодавства на підставі належним чином оформлених первинних документів обліку, обґрунтовано та правомірно, а висновки податкового органу про протилежне не знайшли жодного свого підтвердження в ході судового розгляду.

Доводи сторони позивача про ненадання позивачем на перевірку документів не приймаються судом, позаяк позивач з самого початку був незгоден з твердженнями, зазначеними в акті перевірки, подавав на нього відповідні письмові заперечення, а в подальшому, оскаржуючи податкове повідомлення-рішення в адміністративному порядку, долучав до скарг копії первинних документів, які підтверджують валові витрати, зняті за висновками акту перевірки.

Окремо слід зазначити, що акт перевірки, на підставі якого винесено спірне податкове повідомлення-рішення не відповідає вимогам Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України №327 від 10.08.2005 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.08.2005 року за №925/11205, що був чинним до 31.01.2011 року, позаяк не містить посилань на первинні або інші документи, які зафіксовані обліком позивача та підтверджують наявність зазначених в акті фактів порушень. Фактично, ревізор, покликаючись на встановлення фактів завищення валових витрат, зазначив лише показники податкової звітності, втім жодного посилання на первинні документи обліку не зробив. Із тексту акту перевірки неможливо встановити, які документи були надані позивачем на підтвердження формування бази оподаткування податком на прибуток, а які ні. Відтак, висновки акту перевірки, з огляду на їх документальне спростування стороною позивача, суд не може прийняти як ґрунтовні і законні.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. ДПІ у м.Рівне є органом державної влади, і відповідно, її діяльність має підпорядковуватись вимогам наведеної норми Конституції України та вимогам Закону України "Про державну податкову службу в Україні" №509-XII від 04.12.1990 року. Здійсненням контролю за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплати податків та зборів (обов'язкових платежів) підлягає законодавчим обмеженням та реалізується з дотриманням порядку, встановленого законом. Право самостійно визначити суму податкового зобов'язання платника податків до 01.01.2011 року повинно було реалізуватися з дотриманням норми п.4.2.2. п.4.2. ст.4 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" №2181-III від 21.12.2000 року, тобто за умови встановлення за результатами документальних перевірок діяльності платника податків, факту заниження суми податкових зобов'язань, заявлених у податкових деклараціях.

Оскільки наведені в акті документальної перевірки позивача обставини щодо заниження бази оподаткування податком на прибуток за рахунок завищення валових витрат не знайшли жодного свого підтвердження в судовому засіданні, рішення суб'єкта владних повноважень, в основу якого покладено ці висновки, є незаконним.

З огляду на викладене, та враховуючи вимоги п.1) ч.2 ст. 162 КАС України, згідно з якою у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень і про скасування або визнання нечинним рішення, та норми матеріального права, що визначають порядок набрання та втрати чинності лише стосовно нормативно-правових актів, що кореспондується з нормою ч.11 ст.171 КАС України, а позивачем фактично оскаржується правовий акт індивідуальної дії, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог в спосіб визнання податкового повідомлення-рішення протиправним та його скасування.

Судові витрати по справі згідно ч.1 ст.94 КАС України стягуються на користь позивача з Державного бюджету.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м.Рівне №/0 від 08.10.2010 року, згідно якого ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "Курс Інвест" визначено суму податкового зобов'язання за платежем "податок на прибуток приватних підприємств" в розмірі 75147,00 грн., в тому числі 50098,00 грн. за основним платежем та 25049,00 грн. за штрафними санкціями визнати протиправним і скасувати в повному обсязі.

Присудити на користь позивача ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "Курс Інвест" із Державного бюджету України судовий збір у розмірі 3,40 грн.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частин постанови, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Друзенко Н.В.