Справа № 809/2179/15
Суддя: Рибачук Андрій Іванович
Дата ухвалення: 2015-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2015 року м. Львів Справа № 876/6844/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Рибачука А.І.,

суддів - Багрія В.М., Гінди О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 травня 2015 року по справі № 809/2179/15 за позовом ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби Коломийського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області про скасування акту опису та арешту майна,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із з адміністративним позовом до відділу державної виконавчої служби Коломийського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області (далі - ВДВС), в якому просила скасувати акт опису та арешту майна, складений 13 травня 2015 року державним виконавцем ВДВС Бордуланюк Г.Ю. при примусовому виконанні виконавчого напису приватного нотаріуса Глущенко І.В. від 17 серпня 2012 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що боржником у виконавчому провадженні, в межах якого складено оскаржуваний акт, є ОСОБА_4, відтак, відповідачем протиправно в згаданому акті описано майно, яке належить їй на праві власності.

Ухвалою судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 травня 2015 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Зазначену ухвалу мотивовано тим, що акт опису та арешту майна, складений державним виконавцем, не є рішенням суб'єкта владних повноважень, яке може бути оскаржене в порядку адміністративного судочинства.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою судді, позивач подала апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу обґрунтовує посиланням на те, що судом першої інстанції не враховано, що оскаржуваний акт є рішенням суб'єкта владних повноважень індивідуальної дії, на підставі якого описане в ньому майно підлягає вилученню для наступної оцінки та реалізації, що в свою чергу свідчить про помилковість висновку суду першої інстанції, що даний позов не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Оскільки особами, які беруть участь у справі, не подано клопотання про розгляд справи за їх участю, суд відповідно до пункту 1 частини 1 статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження».

Згідно з статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 1 статті 2 вказаного Закону примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Таким чином, відповідач у справі є суб'єктом владних повноважень, на якого чинним законодавством України покладений обов'язок зі здійснення примусового виконання рішень.

Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 5 частини 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

Відповідно до частини 1 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно з частиною 1 статті 57 цього ж Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Частиною 2 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Відповідно до частини 5 цієї ж статті Закону України «Про виконавче провадження» про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту.

Згідно з частиною 1 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України держава гарантує непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про скасування акту опису та арешту майна боржника, з тих підстав, що описане майно належить їй на праві власності, а не боржнику по відповідному виконавчому провадженні.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивач, в разі опису та арешту майна, яке належить їй, а не боржникові, повинна звертатися до загального місцевого суду з позовом в порядку цивільного судочинства про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Отже, вірним є висновок судді суду першої інстанції про відсутність підстав для відкриття провадження у справі.

Враховуючи викладене, суд вважає, що доводи апелянта на законність прийнятої ухвали не впливають і висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак, подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 травня 2015 року по справі № 809/2179/15 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: А.І. Рибачук

Судді В.М. Багрій

О.М. Гінда