Справа № 2-а-489/10
Суддя: Тіщенко Л. В.
Дата ухвалення: 2010-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Талалаївський районний суд Чернігівської області
Справа №2-а-489/10
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 листопада 2010 року Талалаївський районний суд Чернігівської області в складі головуючої судді - Тіщенко Л.В., розглянувши в порядку письмового провадження в смт. Талалаївка справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до УПФУ в Талалаївському районі про стягнення недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги як дитині війни та поновлення пропущеного строку для звернення до суду, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із даним адміністративним позовом і просить суд поновити пропущений строк для звернення до суду, визнати незаконними дії УПФУ в Талалаївському районі щодо ненарахування і виплати їй державної соціальної допомоги як дитині війни та зобовязати відповідача нарахувати та виплатити їй недоплачену соціальну допомогу за 2007-2010 роки по момент подання позову до суду.

В обґрунтування вимог позивачка посилається на те, що вона належить до соціальної категорії «Дитина війни» і відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з 01 січня 2006 року має право на отримання соціальної допомоги в розмірі 30% від мінімальної пенсії за віком. Але відповідач зазначену допомогу їй не нараховує, дане підвищення не виплачує, посилаючись на відсутність надходжень з Державного бюджету України, що є безпідставним. Такі неправомірні дії відповідача порушують її законні права та позбавляють права на отримання щомісячної доплати до пенсії в належному розмірі, що свідчить про нехтування правами громадян з боку відповідача, тому і просить суд визнати протиправною бездіяльність УПФУ в Талалаївському районі щодо не нарахування їй підвищення до пенсії, передбаченого ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та зобовязати відповідача здійснити перерахунок її пенсії з підвищенням на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком та провести відповідні виплати з 2007 року по день подання позову до суду.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не зявилась, надала до суду заяву, в якій просить суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує і просить задовольнити.

Відповідач УПФУ в Талалаївському районі в судове засідання не зявився, надав заперечення на позов, в якому просить не поновлювати строк позовної давності, в задоволенні позову відмовити та проводити розгляд справи без представника управління Пенсійного фонду України в Талалаївському районі в порядку письмового провадження. В обґрунтування своїх доводів зазначив, що його дії щодо невиплати доплати до пенсії, передбаченої ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» правомірними через невизначеність на законодавчому рівні органу, на який покладено обовязок здійснення таки виплат особам, які мають статус дитини війни, за рахунок яких коштів повинні здійснюватися ці виплати та який розмір мінімальної пенсії за віком необхідно застосовувати при обчисленні таких доплат. Зокрема, ст.7 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» встановлено, що фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, в тому числі і підвищення пенсії дітям війни, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Саме ж визначення мінімального розміру пенсій за віком надане лише в ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» - у частині першій встановлено, що при наявності у чоловіків 25 а у жінок 20 років страхового стажу мінімальний розмір пенсії встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму осіб, які втратили працездатність. При цьому, частиною третьою цієї статті встановлено, що мінімальний розмір пенсії за віком застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених відповідно до цього Закону. Крім цього, відповідач наполягає не поновлювати позивачу строк позовної давності.

З врахуванням тих обставин, що сторони в судове засідання не зявились та надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, суд відповідно до ч.4 ст. 122 КАС України вважає доцільним провести розгляд даної справи в порядку письмового провадження на основі наявних у суду матеріалів та згідно ч.1 ст.41 КАС України без фіксування судового процесу технічними засобами.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, заперечення на позовну заяву, суд вважає встановленими наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини та приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_1 народилась 25 жовтня 1934 року і згідно із статтею 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» відноситься до категорії «Діти війни», так як на час закінчення Другої світової війни (2 вересня 1945 року) їй було менше 18 років, що підтверджується копією паспорта (а.с._____) та пенсійного посвідчення (а.с._____). Виходячи з того, що позивачка є дитиною війни в розумінні Закону України «Про соціальний захист дітей війни», на неї повністю розповсюджуються всі пільги та соціальні гарантії, передбачені Законом України «Про соціальний захист дітей війни», в тому числі й право на підвищення пенсії на 30% мінімальної пенсії за віком, як передбачено ст. 6 зазначеного Закону.

Із заперечень УПФУ в Талалаївському районі (а.с._____) встановлено, що відповідач не здійснює виплату зазначених виплат, посилаючись на відсутність у нього коштів та на невизначеність розрахункової величини мінімальної пенсії за віком для розрахунку підвищень до пенсії категорії громадян, які мають статус дітей війни.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.

Таким чином, щомісячна доплата до пенсії для дітей війни є формою реалізації конституційного права на соціальний захист громадян, які відповідно до соціального закону, є дітьми війни.

За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими частиною 1 статті 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», згідно якої мінімальний розмір пенсії встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

Суд не бере до уваги положення частини 3 статті 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» з якої вбачається, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини 1 цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого мінімального розміру пенсії за віком, крім передбаченого ч. 1 цієї статті.

Згідно із ст. 7 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, який затверджує Верховна Рада, а не із бюджету Пенсійного фонду України, який затверджує Кабінет Міністрів України.

Пунктом 41 розділу II Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007 року №107 текст статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» викладено в такій редакції (набрала чинності з 01 січня 2008 року): «Дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни. Ветеранам війни, які мають право на отримання підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до цього Закону та Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» дане підвищення провадиться за їх вибором згідно з одним із законів.

Рішенням Конституційного Суду України «У справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 65 розділу I, пунктів 61,62,63,66 розділу II, пункту 3 розділу III Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» і 101 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 67 розділу I, пунктів 1-4, 6-22, 24-100 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України)» від 22.05.2008 р. №10-рп/2008 положення пункту 41 розділу II Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007 р. №107 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Дане Рішення Конституційного Суду України має преюдиційне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у звязку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень зазначеного закону, що визнані неконституційними. Рішення Конституційного Суду України є обовязковим на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Таким чином, стаття 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» є діючою в своїй первісній редакції на підставі того, що відповідно до ч.2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним судом України рішення про їх неконституційність.

Протягом 2009 2010 років дія ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» не призупинялася, а застосування відповідачем положень постанови Кабінету Міністрів України №530 від 28 травня 2008 року щодо визначення розміру підвищення пенсії є безпідставним, оскільки розмір підвищення пенсії визначений Законом України Про соціальний захист дітей війни, який має вищу юридичну силу, ніж постанова КМ України.

Виходячи із системного аналізу зазначених норм законодавства, рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 року та приписів ч.2 ст. 152 Конституції України, суд дійшов висновку, що з 22.05.2008 року УПФУ в Талалаївському районі повинне було нараховувати та сплачувати позивачці доплату до пенсії, передбачену ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком.

Ураховуючи положення Конституції України щодо дії нормативно-правових актів у часі, положення ст. 6 Закону України « Про соціальний захист дітей війни» у редакції цього Закону від 18.11.2004 року № 2195- IV, поновили свою дію з 22 травня 2008 року і діяли також протягом 2009 2010 років.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» дія цієї статті Закону України «Про соціальний захист дітей війни» не була зупинена і, відповідно, у 2009 році продовжує діяти норма, згідно якої дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Статтею 71 Закону України «Про державний бюджет України на 2009 рік» Кабінету Міністрів України надано право у 2009 році встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами вказана норма передбачає встановлення в абсолютних сумах розмірів лише тих виплат, вихідним критерієм розрахунку яких є розмір мінімальної заробітної плати. Відповідно її дія не поширюється на спірні відносини, розмір зазначених соціальних виплат згідно із Законом України Про соціальний захист дітей війни залежить від розміру мінімальної пенсії за віком.

Таким чином, нарахування та виплата у 2009 році дітям війни підвищення до пенсії або щомісячного грошового довічного утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, повинні здійснюватися відповідно до норм Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» від 27.04.2010 року, який опублікований 30.04.2010 року і застосовується з 01 січня 2010 року, дія статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» не зупинена, тому і у 2010 році підвищення до пенсії або щомісячного грошового довічного утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, повинні здійснюватися відповідно до норм Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

У відповідності до ч.2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк. Згідно положень ч.1 ст. 100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду. У запереченні відповідач УПФУ в Талалаївському районі - наполягав не поновлювати пропущений строк. Позивач просить поновити пропущений строк, посилаючись на те, що про порушення її прав вона дізналась у 2010 році. Між тим, ці причини не можуть бути визнані судом поважними, оскільки діючі Закони України та Рішення Конституційного Суду України не є закритою інформацією, вони друкуються у засобах масової інформації, до них є вільний доступ і кожен бажаючий може з ними познайомитися.

Таким чином, суд вважає, що вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню в межах шестимісячного строку позовної давності, тобто з 25 квітня 2010 року, у задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що відповідач має нарахувати та виплатити позивачці державну соціальну допомогу, враховуючи шестимісячний строк позовної давності, за період з 25 квітня 2010 року по 25 жовтня 2010 року у розмірах, визначених статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» оскільки на цей момент вищевказана норма була діючою і не скасованою.

З матеріалів справи вбачається, що УПФУ в Талалаївському районі Чернігівської області позивачці ОСОБА_1 щомісячне підвищення дітям війни за період із квітня по жовтень 2010 року виплачувало в розмірі 49 грн. 80 коп. щомісячно. (а.с._____). Даний розмір встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 28.08.2008 року № 530 «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян». Разом з тим частиною 2 ст. 3 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» передбачено, що державні соціальні гарантії дітям війни, встановлені цим Законом, не можуть бути обмежені або скасовані іншими нормативно-правовими актами. Таким чином, положення даної постанови Кабінету Міністрів України не можуть бути застосовані при вирішенні цього спору.

Отже, у період з 25.04.2010 року по даний час позивачці ОСОБА_1 нарахування та виплата щомісячної соціальної допомоги здійснювалась з порушенням чинного на час виплати законодавства, а тому недоотримані виплати підлягають перерахунку та виплаті.

Посилання відповідача на те, що жодним законом не передбачено порядок, процедура та орган, який зобовязаний виплачувати соціальну допомогу, суд вважає нікчемним, оскільки згідно п.3 «Положення про Пенсійний фонд України», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1261 від 24.10.2007 року до основних засад Пенсійного фонду України відносяться, зокрема, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством. У п.8 вказаної Постанови до джерел формування коштів Пенсійного фонду України відносяться також і кошти Державного бюджету та державних цільових фондів, що перераховуються до Фонду у випадках, визначених законодавством.

За таких обставин, приймаючи до уваги те, що згідно з Законом України «Про соціальний захист дітей війни» дітям війни виплачується підвищення саме до пенсії або щомісячного довічного утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, суд, керуючись зазначеним вище положенням Постанови № 1261 приходить до висновку, що саме відповідач мав здійснювати позивачці виплату підвищення пенсії відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Суд також вважає, що державний орган не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, у тому числі той, що підтверджений судовим рішенням. Така відсутність коштів не може бути визнана як виключна обставина, та це є порушенням пункту 1 статті 6, статті 13 Європейської Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованої Законом України від 11.09.1997 року, про що також зазначено в Рішенні Європейського суду з прав людини Справа «Жовнір проти України» від 29.06.2004 року.

Суд визначає, що рішення, дії чи бездіяльність субєкта владних повноважень не можуть бути упередженими, тобто здійснюватися через власний, у тому числі, фінансовий, інтерес. Приймаючи рішення по справі або вчинюючи дію, субєкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може проявляти себе заінтересованою у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього субєкта, визначених законом. Субєкт владних повноважень зобовязаний діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів.

На підставі викладеного, суд вважає, що бездіяльність відповідача щодо ненарахування щомісячної державної соціальної допомоги у розмірах, визначених Законом України «Про соціальний захист дітей війни» не може бути визнана такою, що вчинена на підставі, у межах повноважень, неупереджено та добросовісно.

З огляду на вищенаведене, суд прийшов до висновку, що бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачці державної соціальної допомоги як дитині війни у встановленому законом розмірі є протиправною та необхідно зобовязати відповідача нарахувати та виплатити позивачці недоплачену державну соціальну допомогу, враховуючи строк позовної давності у розмірах, встановлених статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з 25.04.2010 року по 25.10.2010 року, з урахуванням раніше проведених виплат. У задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити. Вимоги позивачки щодо стягнення з відповідача невиплаченого підвищення до пенсії, як дитині війни, не ґрунтуються на нормах закону, і задоволенню не підлягають, так як суд має право стягнути лише конкретно визначену суму, і не наділений повноваженнями щодо перерахунку пенсії.

Судові витрати по справі підлягають розподілу у відповідності до ч.3 ст. 94 КАС України.

Керуючись ст. 64,124, 152 Конституції України, ст.ст. 3,6 Закону України «Про соціальний статус дітей війни», ст.ст. 69, 70, 86, 94, 99, 100, 158-163, 167 КАС України , суд

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Талалаївському районі про визнання протиправною бездіяльності УПФУ, стягнення недоплаченої щомісячної соціальної допомоги як дитині війни та поновлення пропущеного строку для звернення до суду задовольнити частково.

Визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Талалаївському районі Чернігівської області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 підвищення до пенсії у розмірі, меншому ніж 30 % мінімальної пенсії за віком, передбаченого Законом України «Про соціальний захист дітей війни», за період з 25.04.2010 року по 25.10.2010 року.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Талалаївському районі Чернігівської області провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 з урахуванням підвищення її розміру, як дитині війни, на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, встановленого ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» за період з 25.04.2010 року по 25.10.2010 року та виплатити її в подальшому на користь позивачки за виключенням суми фактично проведених виплат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 3 гривні 40 копійок.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Талалаївський районний суд Чернігівської області протягом 10 днів з дня винесення постанови суду.

Суддя Л.В.Тіщенко