Справа № 2а/1770/2588/2011
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2011-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2а/1770/2588/2011

04 серпня 2011 року 15год. 35хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Шарапи В.М. за участю секретаря судового засідання Патрикей Ю.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1, представник ОСОБА_2,

відповідача: представник ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Суб'єкт підприємницької діяльності-фізична особа ОСОБА_1
до Державна податкова інспекція у м.Рівне
про скасування податкового повідомлення-рішення , -
ВСТАНОВИВ :

Позивач субєкт підприємницької діяльності-фізична особа ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Рівне про скасування податкового повідомлення-рішення № від 26.05.2011 року.

Позивач і його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали.

Пояснили, що оспорюване податкове повідомлення-рішення, згідно якого позивачу збільшено податкове зобов'язання з єдиного податку на суму 6300,00 грн., прийняте відповідачем за результатами позапланової документальної перевірки субєкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 з питань оформлення трудових відносин з найманими працівниками. Вважають, що висновки органу державної податкової служби про використання позивачем у своїй підприємницькій діяльності праці найманих осіб без сплати податкового зобовязання з єдиного податку в порушення абз. 4 п. 2 Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва" від 03.07.1998 №727/98, відображені в акті перевірки, не відповідають дійсності.

Зокрема, зазначили, що між субєктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_1 та особами, переліченими в акті перевірки, не існувало трудових відносин, оскільки між ними не було укладено трудових договорів, які б відповідали вимогам законодавства про працю. Вказують, що між позивачем та вказаними особами існували цивільно-правові договори про надання послуг.

У звязку з цим, позивач та його представник вважають, що Державною податковою інспекцією у м. Рівне неправомірно збільшено субєкту підприємницької діяльності-фізичній особі ОСОБА_1 податкове зобовязання з єдиного податку. Просять суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача проти позову заперечує.

У наданих у судовому засіданні запереченнях зазначає, що проведеною перевіркою субєкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 з питань достовірності сплати єдиного податку із залученням найманих працівників було встановлено, що згідно товарно-транспортних накладних та матеріалів розгляду заяви громадянина ОСОБА_4 (який стверджує, що перебував із позивачем у трудових відносинах), позивач у період з 01.01.2008 року по 31.12.2010 року використовував у своїй підприємницькій діяльності найману працю без сплати в бюджет 50% ставки єдиного податку за найманого працівника в місяць, чим порушив абз. 4 п. 2 Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва" від 03.07.1998 №727/98.

Тому, представник позивача вважає нарахування позивачу податкового зобовязання з єдиного податку правомірним, а позовні вимоги субєкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 безпідставними та необґрунтованими. Просить суд в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, повно і всебічно зясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

Судом встановлено, що 09.02.2011 року до Державної податкової адміністрації у Рівненській області надійшла письмова заява громадянина ОСОБА_4 щодо порушень субєктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_1 стосовно заявника, як найманої особи, вимог чинного законодавства, які полягають у невиплаті заробітної плати та неперерахуванні до бюджету податків та внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування (а.с. 73-74).

За результатами розгляду вказаної заяви, листом Державної податкової адміністрації у Рівненській області за вих. №3300/17-03 від 21.02.2011 року Державну податкову інспекцію у м. Рівне зобовязано провести перевірку викладеної інформації (а.с. 72).

На підставі пп. 78.1.13. п. 78.1. ст. 78, п. 81.1. ст. 81, п. 82.1. ст. 82 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, Державною податковою інспекцією у м. Рівне в період з 29.04.2011 року по 17.05.2011 року проведено позапланову документальну перевірку з питань оформлення трудових відносин з найманим працівниками (в т.ч. сплати єдиного податку за найманих осіб), виконання обовязків податкового агента з оподаткування виплаченої (нарахованої) найманим особам (у тому числі без документального оформлення) заробітної плати СПД ОСОБА_1 за період з 01.01.2008 року по 31.12.2010 року.

За наслідками перевірки податковим органом складено ОСОБА_5 від 17.05.2011 року за №66/17-119/НОМЕР_1 з додатками (а.с. 6-10, 105-118).

У висновках вказаного акту зазначається, серед інших порушень, про порушення позивачем абз. 4 п. 2 Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва" від 03.07.1998 № 727/98, а саме - використання в період з 01.01.2008 року по 31.12.2010 року найманої праці без сплати в бюджет 50% суми єдиного податку за найманих працівників в місяць.

На підставі вказаних висновків акту перевірки, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Р» від 26.05.2011 року за №, згідно якого позивачу збільшено грошове зобовязання за платежем єдиний податок із підприємницької діяльності з фізичних осіб на суму 6300,00 грн. (а.с. 5).

Суд приходить до висновку, що вказане податкове повідомлення-рішення є обгрунтованим та правомірним з огляду на наступне.

У висновках акту перевірки, що лягли в основу прийняття Державною податковою інспекцією у м. Рівне оспорюваного податкового повідомлення-рішення, зазначається про використання субєктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_1 в період з 01.01.2008 року по 31.12.2010 року найманої праці наступних громадян: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_4, ОСОБА_15, ОСОБА_16, які виконували обовязки водіїв.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу законів про працю України вiд 10.12.1971 року №322-VIII (надалі Кодекс законів про працю України), працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно ч. 1 ст. 21 Кодексу законів про працю України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 24 Кодексу законів про працю України передбачено, що при укладенні трудового договору з фізичною особою додержання письмової форми є обов'язковим.

З матеріалів справи вбачається, що у відповіді від 25.03.2011 року на запит Державної податкової інспекції у м. Рівне про надання копій документів та інформації щодо використання у підприємницькій діяльності найманої праці у період 2008-2010 роки, позивач повідомив, що трудові договори із найманими працівниками за вказаний період ним не укладались, існували лише усні договори на умовах: заробітна плата виплачувалась 50% від суми за рейс, з розрахунку 10% від фрахту та 50% після рейсу на другий чи третій день (а.с. 71, 75).

Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 24 Кодексу законів про працю України, укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи.

Вказана норма знайшла своє відображення також у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у п. 7 якої зазначено, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Отже, трудові відносини між працівником та фізичною особою не вимагають обовязкового оформлення шляхом укладення письмового трудового договору. Про існування між працівником та роботодавцем трудових відносин свідчить наявність або відсутність юридичного факту, з яким закон повязує їх виникнення, а саме - допуску працівника до виконання роботи з відома роботодавця.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи переліку товарно-транспортних накладних, протягом періоду з 01.01.2008 року по 31.12.2010 року позивач надавав послуги з перевезення вантажів автомобілем, які здійснювались наступними водіями: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_4, ОСОБА_15, ОСОБА_16

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року №996-XIV, первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Частинами 1 та 2 статті 9 цього Закону передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як визначено у ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 року №2344-III, документами для фізичної особи, що здійснює вантажні перевезення на договірних умовах, є: для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, ліцензійна картка, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством України.

Згідно з п. 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України вiд 14.10.1997 року №363, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 20.02.1998 року за №128/2568, товарно-транспортна накладна це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Підпунктом 11.6 пункту 11 вказаних Правил передбачено, що після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри.

Як вбачаться із спільного Наказу Міністерства транспорту України та Міністерства статистики України "Про затвердження типових форм первинного обліку роботи вантажного автомобіля" від 29.12.1995 року №488/326, типова форма товарно-транспортної накладної №1-ТН, містить обовязкове поле із зазначенням прізвища водія, що приймає вантаж на перевезення.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що товарно-транспортні накладні, наведені у переліку, що додано до акту перевірки, із зазначенням імені та прізвища водія, що здійснював вантажні перевезення під час конкретного рейсу автомобілем субєкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1, є належним доказом виконання такими особами обовязків водіїв за період з 01.01.2008 року по 31.12.2010 року, а отже свідчать про допуск гр. ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_4, ОСОБА_15, ОСОБА_16 до виконання роботи з відома позивача та про існування між вказаними особами та позивачем трудових відносин.

Суд не бере до уваги твердження позивача про існування між ним та вказаними особами цивільно-правових договорів про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року №435-IV, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином відмінність трудового договору від цивільно-правового полягає у тому, що цивільно-правовий договір укладається з метою досягнення результатів праці, а трудовий договір регламентує сам процес праці; при виконанні цивільно-правового договору виконавець виконує роботу на власний ризик, самостійно організовує виконання робіт, не підпорядковується внутрішньому трудовому розпорядку замовника, а при виконання трудового договору робітник підпорядковується внутрішньому трудовому розпорядку роботодавця, всі вигоди (виручка від реалізації товару) і ризики (можливі збитки) несе субєкт господарської діяльності, а не найманий працівник; за цивільно-правовим договором оплачується не процес праці, а його конкретний результат, який визначається після закінчення робіт і оформлюється актом приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг), а при укладанні трудового договору роботодавець зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату.

З показань свідків гр. ОСОБА_15, гр. ОСОБА_8 та гр. ОСОБА_4, допитаних у судовому засіданні, вбачається, що вказані особи разом із іншими особами, переліченими в акті перевірки, тривалий час без укладання письмових трудових договорів, під керівництвом субєкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 виконували обовязки водіїв, отримуючи винагороду у розмірі 10% від кожного фрахту.

Громадянами ОСОБА_15 та ОСОБА_17 28.02.2011 року надано письмові пояснення старшому оперуповноваженому ОРВ ВПМ ДПІ у м. Рівне ОСОБА_5, у яких вказані особи зазначили, що протягом спірного періоду працювали у субєкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 водіями з виконанням обовязків щодо перевезення вантажів вантажним автомобілем Рено ВК 26-37 АН. Трудові угоди з вказаними особами укладались в усній формі на умовах отримання заробітної плати в розмірі 10% від фрахту, заробітна плата виплачувалась 50% від суми за рейс, з розрахунку 10% від фрахту та 50% після рейсу на другий чи третій день. У поясненнях також зазначається про те, що у позивача протягом спірного періоду працювали гр. ОСОБА_8 та ОСОБА_4, розрахунки з якими проводились на тих самих умовах (а.с. 81-82).

Крім того, у матеріалах справи наявна копія трудового договору від 11.11.2008 року, укладеного між субєктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_4, зареєстрованого у Рівненському міському центрі зайнятості 11.11.2008 року за №1 (а.с. 30). Вказаний договір є безстроковим, згідно умов договору гр. ОСОБА_4 прийнято на посаду шофера, з покладенням на нього обовязків водія вантажного перевезення з визначенням заробітної плати у розмірі мінімальної заробітної плати. Як вбачається з листа Рівненського міського центра зайнятості за вих. №09-661 від 09.03.2011 року, даний договір було знято з реєстрації 19.02.2009 року (а.с. 134).

Вказані обставини також підтверджуються актом перевірки №17-02-004/0005 від 14.03.2011 року, проведеної Територіальною інспекцією праці у Рівненській області за результатами скерування Прокуратурою у м. Рівне звернення громадянина ОСОБА_4 щодо порушення позивачем трудового законодавства (а.с. 77-80, 97-99). В ході перевірки виявлено порушення субєктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_1 ст. 30 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 року №108/95-ВР, в результаті чого Територіальною інспекцією праці у Рівненській області складено протокол №17-02-004/0005 про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 07.12.1984 року №8073-X (а.с. 95-96).

За результатами розгляду Рівненським міським судом справи про адміністративне правопорушення винесено постанову від 27.04.2011 року, якою ОСОБА_1 визнано винним в скоєнні правопорушення передбаченого ч. 1ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 07.12.1984 року №8073-X та притягнено до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн. (а.с. 94).

Судом також встановлено, що субєкт підприємницької діяльності-фізична особа ОСОБА_1 протягом спірного періоду отримував кошти за надані послуги по перевезенню вантажів, що підтверджується, наявними у матеріалах справи, виписками з банківського рахунку, доданими до акту перевірки (а.с. 115-118). Отже, позивач самостійно ніс всі вигоди та ризики господарської діяльності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в даному випадку правовідносини між позивачем та найманими працівниками носять ознаки притаманні саме трудовим відносинам між роботодавцем та найманим працівником.

Частинами 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту існування між ним та вказаними особами цивільно-правових договорів про надання послуг. Натомість податковим органом, як суб'єктом владних повноважень, що заперечує позов, доведено правомірність та обґрунтованість висновків, покладених в основу прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до п. 1 Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" від 03.07.1998 №727/98, спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується для таких суб'єктів малого підприємництва: фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень.

Згідно ч. 4 п. 2 Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" від 03.07.1998 № 727/9, у разі коли платник єдиного податку здійснює підприємницьку діяльність з використанням найманої праці або за участю у підприємницькій діяльності членів його сім'ї, ставка єдиного податку збільшується на 50 відсотків за кожну особу.

Як вбачається з матеріалів справи, з 01.01.2008 року по 31.12.2010 року позивач перебував на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності як платник єдиного податку. Видом підприємницької діяльності СПД-ФО ОСОБА_1 зазначено здійснення вантажних перевезень автомобілем, виготовлення продуктів харчування. Рішенням Рівненської міської ради 29 сесії 5 скликання від 01.10.2009 року №2771 для виду підприємницької діяльності - здійснення вантажних перевезень автомобілем - встановлено ставку єдиного податку у розмірі 200,00 грн. в місяць (а.с. 40-44).

Відповідно до картки особового рахунку позивачем за період, що перевірявся, сплачено єдиного податку у загальній сумі 7200,00 грн., в тому числі, за 2008 рік 2400,00 грн., за 2009 рік 2400,00 грн., за 2010 рік 2400,00 грн. (а.с. 119-132).

Отже, позивачем протиправно не збільшено на 50% ставку єдиного податку, встановлену для підприємницької діяльності із здійснення вантажних перевезень автомобілем у розмірі 200,00 грн./міс., за кожного найманого працівника, праця якого використовувалась протягом періоду з 01.01.2008 року по 31.12.2010 року, що в загальному складає 8300,00 грн., в тому числі за 2008 рік у сумі 3400,00 грн., за 2009 рік у сумі 3200,00 грн., за 2010 рік у сумі 1700,00 грн.

З врахуванням положень пп. 15.1.1 п. 15.1 ст. 15 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" вiд 21.12.2000 року №2181-III (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та п. 102.1. ст. 102 Податкового кодексу України щодо строків давності нарахування контролюючим органом податкових зобовязань, податковим органом правомірно збільшено позивачу податкове зобовязання з єдиного податку на суму 6300,00 грн. з розрахунку за період з 01.07.2008 рік по 31.12.2010 рік (а.с. 133).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Рівне № від 26.05.2011 року є обґрунтованим.

Тому в задоволенні адміністративного позову позивачеві слід відмовити повністю.

Відповідно до вимог ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, понесені позивачем судові витрати з відповідача не присуджуються.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Суб'єкту підприємницької діяльності-фізичній особі ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Рівне від 26 травня 2011 року № НОМЕР_2 - відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Шарапа В.М.