Справа № 808/7413/14(ДО/808/743/14)
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2015-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

26 серпня 2015 рокусправа № 808/7413/14(ДО/808/743/14)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Олефіренко Н.А.

суддів: Шальєвої В.А. Білак С.В.

за участю секретаря судового засідання: Фірсіка Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 11 березня 2015 р.

у справі № 808/7413/14(ДО/808/743/14)за позовом ОСОБА_1

до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Краснолиманського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області

про скасування наказів №879 від 11.082014р., №1667 о/с від 26.08.2014р. поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в подальшому уточненим, в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ № 1667 о/с від 26.08.2014 року в частині звільнення старшини міліції ОСОБА_1, міліціонера групи конвойної служби міліції Краснолиманського відділу Головного управління МВС України в Донецькій області з органів внутрішніх справ та наказ МВС України №879 від 11.08.2014 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення старшини міліції ОСОБА_1, міліціонера групи конвойної служби міліції Краснолиманського відділу Головного управління МВС України в Донецькій області з органів внутрішніх справ; поновити позивача на раніше займаній посаді, а саме на посаді міліціонера групи конвойної служби міліції Краснолиманського міського відділу Головного управління МВС України в Донецькій області; стягнути з Краснолиманського МВ ГУМВС України в Донецькій області на користь позивача середньомісячне грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з дня звільнення з органів внутрішніх справ.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що його було звільнено незаконно, оскільки керівництво МВС України безпідставно звинуватило його у порушені Присяги працівника органів внутрішніх справ України, а тому оскаржувані накази в частині, яка стосується притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та звільнення з органів внутрішніх справ за скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу, є безпідставними та протиправними. Зазначив, що в силу свої посадових обов'язків не мав доступу до анкетних даних працівників міліції та громадян, які мешкають в м.Красний Лиман та Краснолиманському районі, а відтак, і не міг надавати таку інформацію стороннім особам. Патрулювань спільно з представниками незаконно створених формувань не здійснював. Крім того, позивачу не відомо про призначення та проведення службового розслідування, з наказами про призначення службового розслідування позивач не ознайомлений, пояснень в ході службового розслідування позивач не надавав, з висновками не ознайомлений.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 11 березня 2015 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України № 879 від 11.08.2014 року "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Артемівського МВ, Краснолиманського МВ, Дзержинського МВ та УДАІ ГУМВС України в Донецькій області" в частині притягнення старшини міліції ОСОБА_1, міліціонера групи конвойної служби міліції Краснолиманського міського відділу Головного управління МВС України в Донецькій області до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ України. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України №1667 о/с від 26.08.2014 "По особовому складу" в частині звільнення з органів внутрішніх справ у запас за п. 66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114, старшини міліції ОСОБА_1, міліціонера групи конвойної служби міліції Краснолиманського міського відділу Головного управління МВС України в Донецькій області. Поновлено старшину міліції ОСОБА_1 на посаді міліціонера групи конвойної служби міліції Краснолиманського міського відділу Головного управління МВС України в Донецькій області з 27 серпня 2014 року. Стягнуто з Краснолиманського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 27 серпня 2014 по 11 березня 2015 року у розмірі 15986,55 грн. (пятнадцять тисяч девятсот вісімдесят шість гривень 55 коп.). Постанову суду в частині поновлення старшини міліції ОСОБА_1 на посаді міліціонера групи конвойної служби міліції Краснолиманського міського відділу Головного управління МВС України в Донецькій області та в частині стягнення з Краснолиманського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 2447,99 грн. (дві тисячі чотириста сорок сім гривень 99 коп.) звернуто до негайного виконання.

У апеляційній скарзі МВС України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалене судове рішення та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що оскаржувані накази видані з дотриманням вимог чинного законодавства України та Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України, Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України. Підставою для видання наказу № 1667 о/с від 26.08.2014 є наказ від 11.08.2014 № 879, в якому були встановлені факти безвідповідального ставлення працівників Краснолиманського МВ ГУМВС України в Донецькій області (в тому числі і позивача) до виконання службових обов'язків, неналежного реагування на факти протиправного захоплення приміщень державних установ, органів внутрішніх справ, які свідомо зрадили інтереси служби, що виразилося у сприянні та співпраці з представниками незаконно створених воєнізованих формувань та злочинних угрупувань, найманцями інших держав, які посягають на цілісність України та ведуть бойові дії на території нашої країни. Вчинення таких дій суперечить інтересам служби, що в свою чергу призвело до встановлення негативної суспільної думки населення щодо органів правопорядку та сприяло переходу значної частини населення і правоохоронців на бік незаконно створених воєнізованих формувань ДНР. В ході службового розслідування було встановлено, що окремі працівники Краснолиманського МВ ГУМВС України в Донецькій області, у томі числі і позивач, відмовився виконувати свій професійний обов'язок та активно співпрацював з ополченцями ДНР, надавав їм допомогу, в тому числі і службову інформацію, відомості щодо анкетних даних як працівників міліції, так і громадян м.Красний Лиман. Своїми діями позивач самоусунувся від виконання своїх професійних обов'язків щодо захисту державних інтересів та інтересів громадян України, чим порушив вимоги Закону України "Про міліцію" та Присягу співробітника органів внутрішніх справи України.

В судовому засіданні представник Міністерства внутрішніх справ України апеляційну скаргу підтримав, просить апеляційну скаргу задовольнити, постанову суду першої інстанції скасувати, в позові відмовити.

З'ясувавши обставини справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права згідно статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що наказом МВС України №879 від 11 серпня 2014 року притягнено до дисциплінарної відповідальності старшину міліції ОСОБА_1 міліціонера групи конвойної служби міліції Краснолиманського МВ ГУМВС України в Донецькій області за скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу, ч.1 ст.5 Закону України «Про міліцію» та Присяги працівника органів внутрішніх справ України шляхом звільнення з органів внутрішніх справ за п.66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Наказом МВС України №1667 о/с від 26 серпня 2014 року звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за пунктом 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (за дискредитацію) старшину міліції ОСОБА_1 міліціонера групи конвойної служби міліції Краснолиманського МВ ГУМВС України в Донецькій області.

Прийняттю оскаржуваних наказів передувало службове розслідування, яке призначалося з приводу виявлення факту порушення службової дисципліни окремими працівниками ГУМВС України в Дніпропетровській області, в тому числі міліціонером групи конвойної служби міліції старшиною міліції ОСОБА_1 за умов надходження інформації до МВС України про випадки безвідповідального ставлення окремих працівників ГУМВС України в Донецькій області до виконання службових обов'язків, неналежного реагування на факти протиправного захоплення приміщень державних установ, органів внутрішніх справ. Ряд працівників зазначених управлінь свідомо стали на шлях зради інтересів служби, Присяги працівника органів внутрішніх справ України, сприяння та співпраці з представниками незаконно створених воєнізованих формувань та злочинних угрупувань, найманцями інших держав, які посягають на цілісність України та ведуть бойові дії на території держави.

Підстави звільнення зі служби осіб рядового і начальницького складу, в тому числі за вчинення адміністративного чи кримінального правопорушення, встановлені пунктами 63-65 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (далі - Положення).

Окремо пунктом 66 Положення передбачено підставу для звільнення з органів внутрішніх справ за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу.

За змістом пункту 71 Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу при звільненні в запас або відставку можуть бути позбавлені права носіння встановленої форми одягу, якщо вони засуджені за вчинення злочину, або вчинили проступки та дії, які дискредитують звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Отже, дискредитація звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за своєю суттю межує з адміністративним або кримінальним правопорушенням і полягає у вчиненні такого проступку, що підриває довіру та авторитет органів внутрішніх справ і їх працівників в очах громадськості та є несумісним із подальшим проходженням служби.

Наведене обумовлене тим, що працівники міліції мають особливий правовий статус, який полягає у віднесенні вимог морального змісту до їх службово-трудових обов'язків. При прийнятті на службу позивач зобов'язувався не використовувати службове становище з метою наживи в особистих інтересах чи інтересах інших осіб, не допускати діянь, відповідальність за скоєння яких передбачена Кримінальним кодексом України, не допускати вчинення проступків, що дискредитують високе звання працівника ОВС, тощо.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні законні підстави для звільнення позивача, оскільки не встановлений факт свідомого порушення позивачем службової дисципліни, посилалися на те, що під час судового розгляду відповідачами не надано жодного доказу на підтвердження фактів вчинення позивачем будь-якого правопорушення з викладених у висновку службового розслідування.

Колегія суддів звертає увагу на те, що дискредитація звання рядового і начальницького складу є окремою підставою для звільнення з органів внутрішніх справ і в пункті 66 Положення не йдеться про можливість застосування даної підстави для звільнення виключно в разі притягнення особи до адміністративної чи кримінальної відповідальності.

У зв'язку з цим судом було надана ґрунтовна та належна правова оцінка обставинам, зазначеним у висновку службового розслідування і наказах №1667 о/с від 26 серпня 2014року, №879 від 11 серпня 2014 року, та навести власні міркування з приводу того, чи підриває довіру та авторитет органів внутрішніх справ і їх працівників в очах громадськості поведінка ОСОБА_1, описана в акті службового розслідування, та чим підтверджуються або спростовуються ці обставини.

Статтею 2 Закону України «Про міліцію» передбачено, що основними завданнями міліції є: забезпечення особистої безпеки громадян, захист їх прав і свобод, законних інтересів; запобігання правопорушенням та їх припинення; охорона і забезпечення громадського порядку; виявлення і розкриття злочинів, розшук осіб, які їх вчинили; забезпечення безпеки дорожнього руху; захист власності від злочинних посягань; виконання кримінальних покарань і адміністративних стягнень; участь у поданні соціальної та правової допомоги громадянам, сприяння у межах своєї компетенції державним органам, підприємствам, установам і організаціям у виконанні покладених на них законом обов'язків.

Відповідно до статті 1 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Статтею 2 цього Статуту передбачено, що дисциплінарний проступок - це невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

Вимогами статті 7 вищевказаного Статуту встановлено, що службова дисципліна України базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу, зокрема дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників, з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють.

Відповідно до пункту 6 статті 12 Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень, як звільнення з посади.

Вимогами статті 14 вищевказаного Статуту передбачено, що з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

За підсумками проведеного службового розслідування дії позивача були розцінені, як порушення службової дисципліни та Присяги працівників органів внутрішніх справ України, з огляду на те, що останній активно співпрацював з ополченцями ДНР, надавав їм допомогу, в тому числі і службову інформацію, відомості щодо анкетних даних як працівників міліції так і громадян, які мешкають в м. Красний Лиман та Краснолиманському районі.

Вчинки, що дискредитують працівників органів внутрішніх справ та власне органи внутрішніх справ, пов'язані насамперед із низкою моральних вимог, які пред'являються до них під час здійснення службових функцій та у повсякденному житті.

Ці вимоги відображені у статті 5 Закону України "Про державну службу", Кодексі честі працівника органів внутрішніх справ, Етичному кодексі працівника органів внутрішніх справ та інших нормативно-правових актах, що регулюють діяльність органів системи МВС України та їх особового складу.

Тому під вчинками, що дискредитують звання працівника ОВС та власне органи внутрішніх справ, слід розуміти протиправні, винні діяння, які здійснені посадовою особою органу внутрішніх справ у зв'язку з виконанням службових обов'язків або не пов'язані з їх виконанням, але за своїм характером здатні принизити в очах громадськості гідність та авторитет працівника органів внутрішніх справ та власне органи внутрішніх справ.

До таких вчинків, слід віднести: вчинення злочину, встановленого вироком суду, що набрав законної сили; скоєння корупційного діяння як різновиду адміністративного правопорушення; систематичне скоєння адміністративних правопорушень, що посягають на встановлений порядок управління, громадський порядок та громадську безпеку; заняття підприємницькою діяльністю; організацію страйків та участь у них; розголошення службової таємниці; появу на службі або поза службою в нетверезому стані, що ображає людську гідність; вживання алкогольних напоїв у форменому одязі у громадських місцях; прийняття наркотичних або токсичних препаратів без рецепту лікаря; систематичне порушення правил носіння форменого одягу, зовнішньої охайності; неодноразове грубе і зверхнє ставлення до громадян; прояви жорстокого або принизливого ставлення до людей; скоєння аморального проступку, не сумісного з продовженням служби в ОВС; систематичне поширення компрометуючої ОВС України інформації за допомогою засобів мас-медіа.

Відповідачем не були вказані конкретні дії в чому виразилось порушення службової дисципліни ОСОБА_1, що можна було б кваліфікувати як вчинення проступку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу та є несумісним з перебуванням в органах внутрішніх справ.

Звільнення за п.66 Положення №114 може мати місце лише тоді, коли достеменно доведено, що особа скоїла проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Отже, такий вид припинення служби в органах внутрішніх справ, як звільнення за пунктом 66 Положення №114, може застосовуватися тільки у крайніх випадках, коли інші заходи дисциплінарного стягнення є недостатніми чи попереднє їх вжиття не дало бажаного результату.

Однак з висновку службового розслідування та оскаржуваного наказу про звільнення ОСОБА_1 не вбачається того, що позивач своїми навмисними діями скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як носія влади та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Під час перегляду даної справи, судом встановлено, що Висновком службового розслідування за фактом порушення службової дисципліни окремими працівниками ГУМВС України в Донецькій області від 11.08.2014, затверджений Міністром внутрішніх справ України 11.08.2014 встановлено, що міліціонер конвойної служби міліції Краснолиманського МВ старшина міліції ОСОБА_1 активно співпрацював з ополченцями ДНР, надавав їм допомогу, в тому числі і службову інформацію, відомості щодо анкетних даних як працівників міліції, так і громадян, які мешкають в м.Красний Лиман та Краснолиманському районі.

Згідно до положень ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Твердження апелянта, що позивач активно співпрацював з ополченцями ДНР, надавав їм допомогу, в тому числі і службову інформацію, відомості щодо анкетних даних як працівників міліції, так і громадян, які мешкають в м. Красний Лиман та Краснолиманському районі, спростовуються виходячи зі змісту функціональних обов'язків конвоїра, затверджених начальником Краснолиманського МВ ГУМВС України в Донецькій області в яких зазначено, що конвоїр зобов'язаний досконально знати свої обов'язки і точно їх виконувати, перебувати у визначеному начальником конвою місці і не відлучатися без його дозволу; бути вимогливим і ввічливим у поводженні з конвойованими особами, вести за ними спостереження, дотримуватися правил особистої безпеки; припиняти небезпечні недозволені дії затриманих і взятих під варту осіб, проводити за вказівкою начальника конвою їх обшук і вилучати в них заборонені для зберігання предмети і речі; конвоїрові забороняється відволікатися від несення служби, вступати з конвойованими в розмови, розголошувати маршрут руху конвою і його кінцевий пункт.

Таким чином, виходячи зі змісту зазначених функціональних обов'язків не вбачається, що позивач в силу виконуваних ним функцій мав доступ до анкетних даних працівників міліції або громадян, які мешкають в м.Красний Лиман та Краснолиманському районі.

Твердження апелянта про те, щодо активної співпраці позивача з ополченцями ДНР, в якій останній надавав їм допомогу, в тому числі і службову інформацію, спростовуються встановленими судом обставинами, а саме, у висновку службового розслідування зазначено, що у ході перевірки Краснолиманського МВ (з обслуговування міста Красний Лиман та Краснолиманського району) ГУМВС України в Донецькій області установлено, що 12.04.2014 року адміністративна будівля міськвідділу озброєними представниками самопроголошеної ДНР захоплювалася на декілька годин, останні того ж дня увірвалися в приміщення міськвідділу та, залишивши його, перебували в приміщенні готелю "Зоря" та міського виконавчого комітету в період часу до 05.06.2014 року, при цьому при досліджені матеріалів справи, в яких містяться копії дорожнього журналу конвою, журналу обліку виїздів та повернення транспортних засобів, книги служби конвойних нарядів відділення конвойної служби міліції Краснолиманського МВ ГУМВС України в Донецькій області (а.с.221-227), встановлено, що 12.04.2014 року ОСОБА_1 в складі конвойного наряду здійснював конвоювання затриманих та взятих під варту осіб до м. Артемівська.

Колегія суддів зазначає, що ні в ході судового розгляду справи судом першої інстанції, ні в ході апеляційного перегляду справи відповідачами не надано жодного доказу на підтвердження фактів вчинення позивачем будь-якого правопорушення з викладених у Висновку службового розслідування.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході розгляду справи позивач довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач не надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач приймаючи наказ від 11.08.2014 року № 879, наказ від 26.08.2014 року №1667 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ, діяв передчасно та необґрунтовано.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ч. 1 ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України -залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 11 березня 2015 р. у справі № 808/7413/14(ДО/808/743/14)- залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Повний текст ухвали виготовлено 27.08.2015 року.

Головуючий: Н.А. Олефіренко

Суддя: В.А. Шальєва

Суддя: С.В. Білак