Справа № 804/16667/14
Суддя: Кочан В.М.
Дата ухвалення: 2015-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2015 року м. Київ К/800/16604/15

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя-доповідач Кочан В.М., судді Пасічник С.С. , Штульман І.В. , розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.11.2014р. та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24.03.2015р. у справі за позовом ОСОБА_2 до Відділу державної виконавчої служби Ленінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Надра" про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Ленінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Надра" з вимогами про визнання протиправними дій Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції та зобов'язання Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції повернути виконавчий документ стягувачу без виконання.

Пстановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.11.2014р. y у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24.03.2015р. апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.11.2014р. залишено без змін.

Відмовляючи в задоволенні позивних вимог суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що відповідачем як суб'єктом владних повноважень, під час розгляду заяви позивача від 18.09.2014р. про повернення виконавчого документу стягувачу без виконання, вчинено дії відповідно до вимог чинного законодавства, підстав щодо визнання неправомірності вказаних дій державного виконавця не існувало.

У касаційній скарзі позивач, з посиланням на порушення норм матеріального і процесуального права, допущених судами, просить судові рішення скасувати.

З'ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку про відхилення касаційної скарги з урахуванням наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Надра" подало 07.08.2014р. до відповідача заяву про примусове виконання виконавчого документу - виконавчого напису нотаріуса №559 від 17.02.2014р.

Згідно з виконавчим написом нотаріуса № 559 від 17.02.2014р. запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно, що належить позивачу на праві власності, а саме: квартиру АДРЕСА_2, для погашення боргу у розмірі 1 181 102,45 грн. перед третьою особою.

Судом також встановлено, що вказана квартира знаходиться у іпотеці згідно договору іпотеки від 26.09.2005р. для забезпечення виконання зобов'язання позивача перед третьою особою згідно укладеного кредитного договору.

11.08.2014р. відповідачем відкрито виконавче провадження ВП №44344086 та накладено арешт на вказану квартиру, яка належить позивачу, у межах суми звернення стягнення 1 181 102,45 грн. та заборонено здійснювати відчуження позивачу будь-якого майна, яке належить позивачу, у межах суми звернення стягнення 1 181 102,45 грн.

Позивач звернувся до відповідача із заявою від 18.09.2014р. про повернення виконавчого документу стягувачу без виконання.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач до 11.09.2014р. мав на праві власності інше нерухоме майно, а саме: 1/3 квартири АДРЕСА_1, яку відчужив (подарував) своїй матері ОСОБА_3, згідно договору дарування від 11.09.2014р., який посвідчений нотаріально та зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Також судами встановлено, що позивач 16.09.2014р. змінив місце реєстрації постійного проживання з квартири АДРЕСА_1, на квартиру квартири АДРЕСА_2.

Матеріалами справи підтверджено, що на момент початку примусового виконання виконавчого документу, тобто станом на 19.08.2014р. та на момент звернення стягнення на заставлене майно позивача (накладення на майно арешту) у позивача у власності знаходилось інше житлове нерухоме майно, а саме: 1/3 квартири АДРЕСА_1, у якому позивач мав зареєстроване місце проживання.

Судами також встановлено, що державним виконавцем в порядку ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" були отримані інформаційні довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна в порядку доступу державних виконавців від 04.09.2014р. № 68716066 та від 14.10.2014р. № 73033266, за якими за боржником, позивачем за адміністративним позовом, окрім нерухомого майна, яке перебуває у іпотеці ПАТ КБ «Надра» та згідно до виконавчого документа підлягає зверненню стягнення, наявне інше нерухоме майно, яке належить позивачу, боржнику за виконавчим документом, а саме; 1/3 частина квартири АДРЕСА_1.

Згідно з ч. 1 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до положень п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

У п. 3.15 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. №512/5, вказано, що при поверненні виконавчого документа стягувачу необхідно враховувати, що підставою для повернення виконавчого документа згідно з п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" є встановлення безпосередньо у Законі заборони звертати стягнення на окреме майно чи кошти боржника. Якщо заборона випливає із норми закону, наприклад така заборона встановлена судом, який відповідно до закону має право заборонити звернення стягнення на майно боржника, необхідно керуватися п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону.

Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" передбачено, що протягом його дії:

1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку;

2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки);

3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

За таких обставин, суди дійшли обґрунтованих висновків щодо відсутності порушень вимог чинного законодавства з боку відповідача під час розгляду заяви позивача від 18.09.2014р. про повернення виконавчого документу стягувачу без виконання.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильних висновків, відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача, а доводи скарги позивача не спростовують правильності висновків судів

Відповідно до ч. 3 ст. 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Суди першої та апеляційної інстанцій повно і всебічно встановили обставини справи, дали їм належну юридичну оцінку, правильно застосували норми матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для скасування або зміни прийнятих ними рішень.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.11.2014р. та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24.03.2015р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених статтями 235-237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Кочан В.М.

судді

Пасічник С.С.

Штульман І.В.