Справа № 2а-5447/10/1370
Суддя: Шавель Р.М.
Дата ухвалення: 2011-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2011 р. Справа № 34865/10/9104

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Ліщинського А.М. та Носа С.П.,

при секретарі судового засідання Романишин О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській обл. на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 04.10.2010р. у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській обл. про поновлення на службі в органах внутрішніх справ та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

21.06.2010р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати неправомірним та скасувати наказ начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській обл. № 334 о/с від 31.12.2009р. в частині звільнення його, підполковника міліції, з посади начальника Червоноградського відділення реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України у Львівській обл.; поновити його на посаді начальника Червоноградського відділення реєстраційно-екзаменаційної роботи УДАІ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській обл.; стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу (а.с.3-4).

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 04.10.2010р. заявлений позов задоволено, визнано неправомірним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській обл. № 334 о/с від 31.12.2009р. в частині його звільнення з посади начальника Червоноградського відділення реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України у Львівській обл.; зобовязано відповідача поновити його на посаді начальника Червоноградського відділення реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України у Львівській обл. з 01.01.2010р.; стягнуто з відповідача в користь ОСОБА_1 середнє грошове утримання за час вимушеного прогулу з 31.12.2009р. по 04.10.2010р.; постанову суду допущено до негайного виконання в частині поновлення на посаді та стягнення грошового утримання в межах суми за один місяць (а.с.44-45).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, постанову суду оскаржив відповідач ОСОБА_2 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській обл., який покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення судом норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати постанову суду та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заявленого позову (а.с.50-52).

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що проходження служби в органах внутрішніх справ регулюється спеціальним законодавством (зокрема, Законом України «Про міліцію», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затв. постановою КМ України № 114 від 29.07.1991р.), а не нормами КЗпП України; під час розгляду справи судом не враховано, що позивач в 2004 році досягнув граничного віку проходження служби, при цьому останньому було продовжено строк перебування на службі на 5 років, на момент досягнення 50-річного віку (тобто, на момент закінчення продовженого строку перебування на службі) позивач не подавав рапорту про повторне продовження строку служби в органах внутрішніх справ.

З урахуванням наведеного вважає, що постановляючи рішення про задоволення заявленого позову, суд першої інстанції фактично перебрав на себе функції органу внутрішніх справ і безпідставно продовжив позивачу строк перебування на службі; в рішенні суду також не наведено жодного доказу щодо звернення ОСОБА_1 із відповідним рапортом про продовження строку служби.

Окрім цього, невірними є висновки суду про неправомірне звільнення позивача під час його тимчасової непрацездатності, оскільки згідно абз.4 п.8 Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ відповідач зобовязаний після досягнення граничного віку звільнити позивача в запас Збройних Сил України або у відставку; сам позивач про перебування на лікарняному керівництво відповідача не повідомляв та відповідні документи на його адресу не скеровував.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, представника відповідача на підтримання поданої апеляційної скарги, заперечення позивача та його представника, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у них доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи, згідно наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській обл. № 442о/с від 12.11.2007р. підполковник міліції ОСОБА_1 був призначений на посаду начальника Червоноградського відділення реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ (для обслуговування м.Червонограда, Сокальського та Радехівського районів) при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України у Львівській обл. (а.с.5).

Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській обл. № 240о/с від 11.09.2009р. позивач звільнений з органів внутрішніх справ у відставку за п.65 «а» /за віком/ (а.с.7), однак наказом відповідача № 268о/с від 19.10.2009р. позивача було поновлено на попередній посаді по причині надання листків звільнення від службових обовязків з тимчасовою непрацездатністю (а.с.8).

Відповідно до наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській обл. № 334о/с від 31.12.2009р. підполковник міліції ОСОБА_1, начальник Червоноградського відділення реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ при ГУМВС, звільнений з органів внутрішніх справ у відставку за п.65 «а» /за віком/, з 31.12.2009р. (а.с.6).

Із змісту заявленого позову убачається, що мотивами заявлених вимог позивач вказує факт його звільнення та прийняття спірного наказу відповідача № 334о/с від 31.12.2009р. в період тимчасової непрацездатності, що засвідчується відповідними листками непрацездатності (а.с.3-4).

Задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулося в період його тимчасової непрацездатності, що є порушенням гарантій, передбачених КЗпП України, а саме ст.40 КЗпП України; позивач мав намір продовжити службу в органах внутрішніх справ та подавав відповідний рапорт, однак даних про його розгляд немає.

Оскільки позивача не було належним чином повідомлено про звільнення, тому останнім не пропущений строк звернення до суду; 11.09.2009р. закінчився строк перебування позивача на службі в органах внутрішніх справ, при цьому суду не було надано доказів, на підставі чого саме було продовжено позивачу строк перебування на службі до 31.12.2009р., через що пояснення представника відповідача в частині того, що позивача звільнено у відставку за віком після продовження строку служби на 5 років, не витримують критики та суперечать Положенню про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Між тим, такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, не відповідають нормам матеріального права і фактичним обставинам справи.

З системного аналізу чинного законодавства слідує, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами ч.7 ст.9 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Розглядаючи заявлений позов, колегія суддів виходить з того, що спір торкається звільнення позивача з органів внутрішніх справ, і розглядувані відносини регулюються спеціальним законодавством - Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затв. постановою КМ України № 114 від 29.07.1991р., а також Законом України «Про міліцію», а відтак норми трудового законодавства (в тому числі КЗпП України) на розглядувані правовідносини не поширюються.

Із змісту вищевказаного Положення слідує:

п.7 - особи середнього і старшого начальницького складу, за винятком полковників міліції та полковників внутрішньої служби перебувають на службі в органах внутрішніх справ до 45 років.

п.8 - особи середнього, старшого і вищого начальницького складу, які досягли встановленого для них п.7 цього Положення віку, підлягають звільненню в запас з постановкою на військовий облік або у відставку.

При необхідності на службі в органах внутрішніх справ можуть бути залишені на строк до п'яти років: особи середнього і старшого начальницького складу до полковника міліції та полковника внутрішньої служби включно - начальниками, яким надано право призначати їх на посаду.

п.70 - звільнення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу в запас і відставку провадиться: до підполковника міліції, підполковника внутрішньої служби включно - начальниками управлінь внутрішніх справ Кримської АРСР, областей, м.Києва і рівними їм начальниками, яким таке право надано Міністром внутрішніх справ.

Із урахуванням наведеного, а також фактичних обставин справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачу після досягнення в 2004 році граничного віку перебування на службі відповідачем продовжено строк служби в органах внутрішніх справ на 5 років. Після закінчення вказаного строку позивач був звільнений з органів внутрішніх справ.

Окрім цього, представленими документами стверджується, що позивач звертався із рапортом про продовження строку служби, в чому комісією відповідача по розгляду рапортів співробітників ГУМВС України у Львівській обл. щодо призначення їх на посади номенклатури ГУМВС України у Львівській обл., продовження терміну служби та звільнення з органів внутрішніх справ від 02.09.2009р. було відмовлено (ас.74); на підставі вказаного рішення начальник УДАІ ГУМВС України у Львівській обл. капітан міліції ОСОБА_3 скерував до керівника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській обл. подання про звільнення позивача з органів внутрішніх справ за п.65 «а» (за віком) (а.с.72).

Таким чином, відповідачем рішення про повторне продовження позивачу строку перебування на службі в органах внутрішніх справ станом на 31.12.2009р. не приймалося; а відтак суд першої інстанції не вправі був підміняти собою орган внутрішніх справ та приймати рішення про фактичне продовження строку перебування на службі.

Також аналіз Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ не забороняє звільнення осіб старшого начальницького складу на пенсію після продовження строку служби.

Разом з тим, п.8 вказаного Положення вказує на обовязок органу внутрішніх справ звільнити позивача зі служби в запас або відставку.

Оскільки спеціальним законодавством, яке визначає порядок проходження служби в органах внутрішніх справ, не встановлено обмежень щодо звільнення зі служби за віком під час тимчасової непрацездатності, тому доводи позивача про неправомірність його звільнення під час хвороби слід вважати хибними; сам факт досягнення граничного віку перебування на службі є незалежною і безумовною підставою для звільнення.

При цьому колегія суддів враховує, що про перебування на листку тимчасової непрацездатності позивач у встановленому порядку відповідача не повідомляв.

Окрім цього, в частині поновлення позивача саме на посаді начальника Червоноградського відділення реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України у Львівській обл. висновки суду не відповідають вимогам закону, оскільки згідно з п.21 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ особи, які належать до складу органів внутрішніх справ України, зобов'язані проходити службу там, де це викликається інтересами служби й застережено в наказах прямих начальників.

Тому визначення судом місця проходження служби особи, на яку поширюється дія названого Положення, суперечить чинному законодавству.

Обставини попереднього звільнення позивача і подальшої відміни наказу про звільнення через надання доказів про перебування на листку звільнення від службових обовязків з тимчасовою непрацездатністю колегія суддів не розцінює як подальше продовження служби позивача на службі в органах внутрішніх справ, вказані дії входять до компетенції відповідача і не мають будь-якого відношення до правомірності повторного звільнення позивача з органів внутрішніх справ за віком.

Таким чином, при звільненні позивача з органів внутрішніх справ за віком відповідачем були дотримані вимоги чинного законодавства, відтак доводи позивача є необґрунтованими і безпідставними.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Керуючись ст.94, ч.3 ст.160, ст.ст.195, 196, п.3 ч.1 ст.198, п.п.1, 4 ст.202, ч.2 ст.205, ст.ст.207, 254, КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській обл. задоволити.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 04.10.2010р. скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській обл. про поновлення на службі в органах внутрішніх справ та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя: Р.М.Шавель

Судді: А.М.Ліщинський

ОСОБА_4