Справа № 701/186/14
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2015-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2015 року м. Київ К/800/50475/14

Вищий адміністративний суд України у складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С. (суддя-доповідач),
суддівКравцова О. В.,
Маслія В. І.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Маньківського районного суду Черкаської області від 23 травня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Маньківської селищної ради, Самелюка Миколи Петровича, Державної інспекції сільського господарства в Черкаській області, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про скасування постанови, визнання недійсними рішень, державних актів на землю та договору дарування,

встановив:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Маньківської селищної ради, Самелюка М. П., Державної інспекції сільського господарства в Черкаській області, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, в якому він просив скасувати постанову № 000224 від 21 липня 2013 року в справі про адміністративне правопорушення; визнати недійсними рішення Маньківської селищної ради: № 50-12 від 15 грудня 2009 року, № 7-21 від 13 вересня 2012 року, № 26-31 від 23 листопада 2012 року; визнати недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, серії НОМЕР_2 та договору дарування земельної ділянки від 19 травня 2011 року.

Постановою Маньківського районного суду Черкаської області від 23 травня 2014 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2014 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Маньківського районного суду Черкаської області від 23 травня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до державного інспектора Державної інспекції сільського господарства в Черкаській області Самелюка М. П. про скасування постанови № 000224 від 21 липня 2013 року у справі про адміністративне правопорушення як така, що не оскаржується в апеляційному порядку.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2014 року залишено без змін постанову Маньківського районного суду Черкаської області від 23 травня 2014 року в частині визнання недійсними рішень ради, державних актів та договору.

Не погоджуючись з рішеннями судів, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій просив їх скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах, визначених частиною 1 статті 220 КАС України, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що Маньківською селищною радою прийняті ряд рішень: № 50-12 від 15 грудня 2009 року, № 7-21 від 13 вересня 2012 року, № 26-31 від 23 листопада 2012 року та оформлені державні акти на право власності на земельну ділянку:

Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 Черкаської області, площею 0,2373 га, виданий на ім'я ОСОБА_7;

Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 Черкаської області, площею 0,2268 га, виданий на ім'я ОСОБА_8

Окрім цього, 19 травня 2011 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 укладено договір дарування земельної ділянки, площею 0,2373 га, за адресою: АДРЕСА_1 Черкаської області.

Не погоджуючись з рішеннями, державними актами на право власності на земельну ділянку та договором, позивач заявив цей позов.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з його безпідставності.

Колегія суддів не заперечує правильності резолютивної частини оскаржуваних судових рішень щодо відсутності підстав для задоволення позову, але не погоджується з їх мотивуванням з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частиною першою статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв'язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб'єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими.

Таким чином, підставами для визнання скасування рішення суб'єкта владних повноважень є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. При цьому, обов'язковою умовою скасування такого рішення є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Колегія суддів зазначає, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Указаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Саме по собі оскарження рішення відповідача не є ефективним захистом прав позивача, оскільки правовідносини, що фактично пов'язані з поверненням майна, перейшли в іншу правову якість, а відтак не призведуть до повернення спірного майна.

На думку колегії суддів, правова оцінка таким актам та порушенням, допущеним при їх прийнятті, може бути дана при розгляді спору про право.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, аналізуючи вищенаведене, можна дійти висновку, що позивачі під час звернення до суду обрали неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки після оформлення права між сторонами виник спір про право.

Так, з матеріалів справи вбачається наявність тривалого цивільно-правового спору між позивачем та суміжними користувачами земельних ділянок, у яких виникло право, оформлене актами на землю та договором дарування земельної ділянки, направлений на захист права власності.

Враховуючи реєстрацію права власності на нерухоме майно за третіми особами, позивач намагається штучно перевести цивільно-правовий спір про право у площину публічно-правових відносин.

На думку суду касаційної інстанції, правова оцінка рішенням органу місцевого самоврядування та порушенням, допущеним при їх прийнятті, може бути дана при розгляді спору про право.

Такий вже висновок стосується державних актів та договору.

Щодо вимоги позивача про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення, то суд касаційної інстанції не може переглядати судові рішення в цій частині, виходячи з того, що ця вимога не переглядалась судом апеляційної інстанції.

Помилкове застосування судами норм матеріального права не призвело до прийняття неправильного по суті рішення, а тому суд касаційної інстанції погоджується з такими висновками судів за наявності інших підстав для відмови в позові.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 КАС України, суд

ухвалив :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а постанову Маньківського районного суду Черкаської області від 23 травня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: