Справа № 2а-10766/09/0470
Суддя: Кочан В.М.
Дата ухвалення: 2015-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2015 року м. Київ К/800/9870/15

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя-доповідач Кочан В.М., судді Пасічник С.С., Штульман І.В., провівши попередній розгляд адміністративної справи за касаційною скаргою Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22.12.2014р. у справі за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до ЗАТ "Верхньодніпровський Агропостач" про стягнення адміністративно-господарських санкцій,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2009 року Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до суду з позовом до ЗАТ "Верхньодніпровський Агропостач" з вимогами про стягнення адміністративно-господарських санкцій у розмірі 10912 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 527,56 грн.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.06.2010р. позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції у розмірі 10912 грн. Стягнуто з відповідача на користь Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 527, 56 грн.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22.12.2014р. скасовано постанову суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі представник Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, допущених судом апеляційної інстанції, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

З'ясувавши обставини справи в межах, передбачених ст. 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку про відхилення касаційної скарги з урахуванням наступного.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що за 2008 рік відповідачем щомісячний звіт за формою 3-ПН подавався лише 21.01.2008р., 28.04.2008р., 06.06.2008р., 28.08.2008р., 14.11.2008р., тому відповідачем не доведено факту вчинення ним всіх передбачених законодавством дій для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи в позові, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачем вжито всіх необхідних заходів, передбачених законодавством щодо недопущення правопорушення у сфері господарювання, тому стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені є неправомірним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

За змістом статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" для підприємств, установ, організацій встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Частиною 1 ст. 20 вказаного Закону встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, які використовують найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законом України від "Про систему оподаткування" (чинного на час виникнення спірних правовідносин), а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно зі статтею 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів. Законом України від 23 лютого 2006 року № 3483-IV "Про внесення змін до деяких законів України щодо реалізації інвалідами права на трудову зайнятість" зазначену статтю було викладено в іншій редакції, а Закон України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" доповнено статтею 18-1, за змістом якої пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Суд апеляційної інстанції при вирішенні спору виходив із наданих відповідачем копій щомісячних звітів за формою 3-ПН за лютий, березень, травень, липень, вересень, жовтень, грудень 2008 року та дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач ужив усіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, тому на відповідача не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження підприємства інвалідів, які бажають працевлаштуватись.

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 20.06.2011р. (справа № 21-60а11)

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Відповідно до ч. 3 ст. 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Суд апеляційної інстанції повно і всебічно встановив обставини справи, дав їм належну юридичну оцінку, правильно застосували норми матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для скасування або зміни прийнятого ним рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів відхилити, а постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22.12.2014р. залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає, проте може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237-244 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Кочан В.М.

судді Пасічник С.С.

Штульман І.В.