Справа № 2а-104-92 А/5004
Суддя: Шавель Р.М.
Дата ухвалення: 2011-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.11 № 14851/09/9104

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Ліщинського А.М. та Носа С.П.,

при секретарі судового засідання Романишин О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 міжрайонної державної податкової інспекції на постанову господарського суду Волинської обл. від 16.03.2009р. у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 міжрайонної державної податкової інспекції до Субєкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_2 і Товариства з обмеженою відповідальністю «РММ» Лтд про визнання недійсним господарського зобовязання у звязку з його нікчемністю, та стягнення коштів, отриманих без установлених законом підстав,-

В С Т А Н О В И Л А:

05.11.2007р. позивач ОСОБА_1 міжрайонна державна податкова інспекція /МДПІ/ звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила на підставі ст.207 Господарського кодексу /ГК/ України визнати недійсним господарське зобовязання, що виникло на підставі укладених між Субєктом підприємницької діяльності-фізичною особою /СПД/ ОСОБА_2 і Товариством з обмеженою відповідальністю /ОСОБА_3/ «РММ» Лтд угод (перерахованих закупівельних актів на придбання ягід чорниці), у звязку з їх нікчемністю; застосувати правові наслідки, передбачені ст.208 ГК України, а саме стягнути з відповідачів у дохід держави грошову суму в розмірі 269960 грн. з кожного, отриманих без установлених законом підстав (Т.1, а.с.2-7).

Постановою господарського суду Волинської обл. від 16.03.2009р. в задоволенні заявленого позову відмовлено (Т.2, а.с.100-101).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, постанову суду оскаржила позивач ОСОБА_1 МДПІ, яка покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду та прийняти нову постанову, якою заявлений позов задоволити повністю (Т.2, а.с.104-108).

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що СПД ОСОБА_2 заперечується факт проведення господарських операцій з ОСОБА_3 «РММ» Лтд по закупівлі ягід, хоча останній перераховувалися підприємством грошові кошти за ягоди на відповідний банківський рахунок. Таким чином, наведені операції відповідачами приховуються, що свідчить про наявність умислу в укладенні спірних угод, які завідомо суперечать інтересам держави і не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що ними обумовлені.

На підставі вказаних угод ОСОБА_3 «РММ» Лтд неправомірно включено до складу валових витрат витрати на придбання ягід чорниці, а СПД ОСОБА_2 не відображено виручку від реалізації дикоростучої лісопродукції.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача на підтримання поданої скарги, заперечення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи, на підставі закупівельних актів ОСОБА_3 «РММ» Лтд оприбутковано та використано в господарських операціях ягоди чорниці в кількості 30 тн 101 кг загальною вартістю 539920 грн.; постачальником вказаної продукції була СПД ОСОБА_2 (Т.1, а.с.13-19, 22-24).

Проведення вказаних операцій підтверджується фактом безготівкового перерахування ОСОБА_3 «РММ» Лтд на банківський рахунок СПД ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 30000 грн. (Т.1, а.с.20, 21), подальшим використанням ОСОБА_3 «РММ» Лтд придбаних товарів (Т.1, а.с.85-92), а також висновком проведеної по справі почеркознавчої експертизи (Т.2, а.с.4-6).

Разом з цим, СПД ОСОБА_2 в наданих органам податкової міліції письмових поясненнях заперечує факт проведення господарських операцій по реалізації ягід чорниці на користь ОСОБА_3 «РММ» Лтд (Т.1, а.с.10); також про фіктивність розглядуваних операцій вказується в листі УСБУ у Волинській обл. (Т.1, а.с.11).

Відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що податковим органом не надано достовірних доказів нікчемності укладених між позивачами угод по закупівлі ягід чорниці.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, частково відповідають нормам матеріального права, з наступних підстав.

Виходячи із вимог чинного законодавства слідує, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом, через що у кожній справі суд повинен встановлювати наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угоди недійсною.

Необхідними умовами для визнання угоди недійсною є її укладення з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків. Однак для прийняття рішення про визнання угоди недійсною необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди, якою із сторін і в якій мірі виконано угоду, а також вину сторін у формі умислу.

Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона) усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди, що укладалася і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Таким чином для визнання зобов'язання таким, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, закон вимагає наявність наступних умов: 1) вина фізичних осіб, які підписували договір, що проявляється у формі умислу, який спрямований на приховування доходів від оподаткування; 2) такий умисел повинен виникнути до моменту укладення договору; 3) мета укладення такого договору - приховування доходів від оподаткування.

Відсутність хоча б однієї з них не дає підстав стверджувати, що зобов'язання вчинялося з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави.

Як вбачається з обставин справи, судом першої інстанції не встановлено зазначених умов, а апелянтом не доведено, що на момент здійснення правочинів та їх виконання відповідачі мали намір на укладення правочинів всупереч інтересам держави або суспільства.

Саме по собі господарське зобовязання, яке оформлено закупівельними актами, не є таким, що суперечить інтересам держави та суспільства; предмет поставки не виключений законом із цивільного обігу, на виконання умов договору не вимагалась ліцензія, не було й інших законодавчих обмежень стосовно реалізації наведених товарів (ягід чорниці).

Також наданими позивачем доказами не спростовано презумпції правомірності правочину (договору) і не підтверджено наявність обставин, передбачених ч.1 ст.234 ЦК України; у свою чергу представленими відповідачем ОСОБА_3 «РММ» Лтд документами підтверджується виконання ним зобовязань по укладеним угодам.

Колегія суддів вважає за необхідне підкреслити, що чинним законодавством не передбачено обовязку покупця (замовника) перевіряти достовірність даних, які вказуються продавцем (виконавцем) в його первинних документах, а також контролювати показники податкової звітності по податках та обовязкових платежах.

Якщо контрагент за договором не виконав свого зобовязання по декларуванню та сплаті податку до бюджету чи подачі звітності до податкових органів, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо нього, але не є підставою для визнання недійсними угод, які він укладав під час своєї підприємницької діяльності та не звітувався перед податковими органами.

Несплата податків однією із сторін господарського зобовязання не може вважатися підтвердженням мети цього відповідача при укладенні та виконанні виниклого зобовязання на ухилення від сплати податків. При цьому порушення правил оподаткування може слугувати підставою для нарахування податкових зобовязань та застосування штрафних санкцій, а не визнання недійсним господарського зобовязання.

На момент укладення та виконання спірних угод відомості про відповідачі не були виключені з Єдиного державного реєстру; також сторонами не представлено, а судом не здобуто доказів того, що відповідачі на момент апеляційного розгляду справи є ліквідованими та виключені із Єдиного державного реєстру (Т.1, а.с.65, 74).

Колегія суддів звертає увагу й на те, що положення ст.ст.207, 208 ГК України слід застосовувати з урахуванням того, що правочин, який вчинений з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, водночас суперечить моральним засадам суспільства, а тому згідно з ч.1 ст.203, ч.2 ст.215 ЦК України є нікчемним, і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Органи державної податкової служби можуть на підставі п.11 ст.10 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» звертатися до судів із позовами про стягнення в дохід держави коштів, одержаних за правочинами, вчиненими з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їхню нікчемність. У разі задоволення позову висновок суду про нікчемність правочину має міститися у мотивувальній, а не в резолютивній частині судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

З врахуванням наведеного, провадження в частині позовних вимог про визнання недійсним господарського зобовязання у звязку з його нікчемністю підлягає закриттю.

В частині застосування наслідків, які передбачені ст.208 ГК України, колегія суддів враховує, що ст.207 ГК України, який набрав чинності з 01.01.2004р., встановлено, що господарське зобовязання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосубєктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно приписів ч.1 ст.208 ГК України слідує, що передбачені нею санкції застосовує лише суд. Це правило відповідає ст.41 Конституції України, згідно з якою конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

У звязку з тим, що податковим органом не доведено в межах належності і допустимості доказів здійснення відповідачами господарських операцій з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, тому й підстав для застосування правових наслідків, передбачених ст.208 ГК України, колегія суддів не вбачає.

Оскільки санкції, передбачені ч.1 ст.208 ГК України є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в дохід держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то такі санкції не є цивільно-правовими, а відносяться до адміністративно-господарських та відповідають визначенню ч.1 ст.238 ГК України.

Тому такі санкції можуть застосовуватися лише протягом строків, встановлених ст.250 ГК України, а саме не пізніше як через один рік з дня порушення цим субєктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.

Наявними в матеріалах справи документами доведено, що оспорювані господарські зобовязання мали місце протягом липня-серпня 2006 року, а позов подано позивачем до суду лише 05.11.2007р., що свідчить про пропуск строків можливого застосування адміністративно-господарських санкцій, передбачених ст.208 ГК України, до сторін спірного господарського зобовязання. Звідси, строки застосування адміністративно-господарських санкцій у розглядуваному випадку сплили, тому не має підстав для застосування таких.

З огляду на викладене, суд першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним господарського зобовязання у звязку з його нікчемністю помилково застосував норми матеріального права і неправильно вирішив вказані вимоги, через що оскаржувану постанову в частині цих вимог слід скасувати із закриттям провадження у справі.

В решті постанова суду прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків прийнятого судом рішення, а тому підстави для його скасування чи зміни у цій частині є відсутніми.

Керуючись ст.94, ч.3 ст.160, ст.ст.195, 196, п.п.1, 4 ч.1 ст.198, ст.200, ч.1 ст.203, п.п.1, 4 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 міжрайонної державної податкової інспекції задоволити частково.

Постанову господарського суду Волинської обл. від 16.03.2009р. в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним господарського зобовязання, яке виникло між Субєктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_2 і Товариством з обмеженою відповідальністю «РММ» Лтд щодо поставок ягід черниці, у звязку з його нікчемністю, скасувати із закриттям провадження у справі.

В решті постанову суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий суддя: Р.М.Шавель

Судді: А.М.Ліщинський

ОСОБА_4