Справа № 404/4546/15-а(2-а/404/414/15)
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2015-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 серпня 2015 рокусправа № 404/4546/15-а(2-а/404/414/15)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Шальєвої В.А.

суддів: Білак С.В. Олефіренко Н.А.

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. імені Газети «Правда», 29, апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Кіровограді на постанову Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08.07.2015 р. в справі № 404/4546/15-а за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Кіровограді про визнання бездіяльності протиправною, скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Кіровського районного суду м. Кіровограда з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в м. Кіровограді (далі - УПФУ) про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо відмови у поновленні виплати раніше призначеної пенсії, скасування рішення № 165808 від 10.06.2015 р. про відмову у поновленні виплати пенсії, зобов'язання здійснити перерахунок та прийняти рішення про поновлення виплати раніше призначеної пенсії з урахуванням усіх перерахунків та індексацій, які були проведені за весь час, починаючи з 07.10.2009 р., виплатити нараховані суми пенсії. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що вийшла на пенсію та мешкаючи на території України, отримувала пенсію за віком. У 2001 р. вона виїхала на постійне місце проживання до держави Ізраїль, та з цього часу їй було припинено виплату пенсії на підставі статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». 25.12.2009 р. позивач звернулась до відповідача з заявою про поновлення виплати пенсії, проте листом від 30.01.2010 р. відповідачем повідомлено позивача про відсутність механізму виплати пенсії особам, які виїхали на постійне місце проживання на кордон. 30.03.2015 р. позивачем повторно подана заява про поновлення виплати пенсії. Рішенням відповідача № 165808 від 21.04.2015 р. позивачу відмовлено в поновленні виплати пенсії через подання документів довірителем, а не особисто пенсіонером. Вважає рішення відповідача протиправним.

Постановою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08.07.2015 р. позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність відповідача з відмови позивачу у поновленні виплати раніше призначеної пенсії, визнано протиправним рішення № 165808 від 10.06.2015 р. про відмову в поновленні виплати пенсії ОСОБА_1, зобов'язано відповідача здійснити перерахунок та прийняти рішення про поновлення виплати позивачу раніше призначеної пенсії, починаючи з 30.03.2015 р. Позовні вимоги в частині перерахунку та виплати пенсії з 07.10.2009 р. по 29.03.2015 р. залишені без розгляду, в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати постанову в частині задоволення позовних вимог через порушення норм матеріального та процесуального права, вказує на неврахування судом першої інстанції не дотримання позивачем порядку подання документів для поновлення виплати пенсії, оскільки відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 р., (далі - Порядок № 22-1) заява повинна надаватися особисто пенсіонером за виключенням осіб, які не досягли повноліття або є недієздатними; неврахування судом ненадання в порушення Порядку № 22-1 пенсіонером оригіналу паспорту, документів про фактичне місце проживання в Україні.

Особи, які беруть участь у справі, до судового засідання не з'явились, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, у зв'язку з чим у відповідності до вимог ст. 197 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги матеріалами справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України, має право на одержання пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058). В 2001 р. позивач виїхала на постійне проживання до Ізраїлю, за час проживання за межами України пенсія позивачу не виплачувалась. Рішенням відповідача № 165808 від 21.04.2015 р. позивачу відмовлено в поновленні виплати пенсії через відсутність ратифікації міжнародного договору України та Ізраїлю.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з дня набрання чинності рішенні №25-рп/2009 від 07.10.2009 р. Конституційного Суду України виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за межі України.

Колегія суддів вважає такий висновок обґрунтованим, з огляду на наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що з 01.12.1996 р. позивач отримувала пенсію за віком. У 2001 р. ОСОБА_1 виїхала на постійне місце проживання до держави Ізраїль, та з цього часу їй припинено виплату пенсії на підставі статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». 25.12.2009 р. позивач звернулась до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії. Листом від 30.01.2010 р. відповідачем повідомлено позивача про відсутність механізму виплати пенсії особам, які виїхали на постійне місце проживання на кордон. 30.03.2015 р. позивачем повторно подана заява про поновлення виплати пенсії. Рішенням відповідача № 165808 від 21.04.2015 р. позивачу відмовлено в поновленні виплати пенсії через подання документів довірителем, а не особисто пенсіонером.

Відповідно до положень статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Отже, враховуючи викладене, позивач як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і правом на пенсійне забезпечення.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону №1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р. пункт 2 частини 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058 щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Зазначені положення Закону №1058 втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 07.10.2009 р.

Як вказано в Рішенні № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р., оспорюваними нормами Закону №1058 держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014р., у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006р. №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Таким чином, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р. щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49 та другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону й з цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 19.05.2015р. у справі №21-168а15.

Таким чином, проживаючи в Ізраїлі як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Пунктом 1.5 Порядку № 22-1 в редакції постанови від 07.07.2014 р. № 13-1 встановлено, що заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім'ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Відповідно до п. 2.8 Порядку № 22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Дійсно, п. 2.9 Порядку № 22-1 визначено, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Аналізуючи приведені положення Порядку № 22-1, колегія суддів приходить до висновку про наявність у особи, яка звертається за поновленням пенсії та проживає за межами України, право на звернення до органу ПФУ через представника за умови наявності у такого представника відповідних повноважень. Крім того, пункт 2.9 не містить приписів щодо обов'язкового подання оригіналу паспорту.

Сукупність приведених обставин спростовує доводи апелянта та дає підстави для висновку про обґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо протиправності рішення № 165808 від 21.04.2015 р. про відмову у поновленні пенсії, а також в частині зобов'язання поновити виплату пенсії з 30.03.2015 р.,

Разом з тим, колегія суддів зазначає про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні питання про залишення без розгляду частини позовних вимог.

Відповідно до статті 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Як встановлено п. 9 ч. 1 ст. 155 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними. Про залишення позовної заяви без розгляду суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про залишення позовної заяви без розгляду може бути оскаржена (частина 2 статті 155).

Відтак, питання залишення без розгляду позовних вимог вирішується ухвалою, а не постановою.

В порушення зазначених норм процесуального права судом першої інстанції постановою щодо вирішення по суті справи частина позовних вимог залишена без розгляду.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, але з помилковим застосуванням норм процесуального права, що є підставою для зміни судового рішення.

Керуючись ст. ст. 8, 9, 10, 11, 159, 160, 195, 197, 198, 201, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Кіровограді на постанову Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08.07.2015 р. в справі № 404/4546/15-а задовольнити частково.

Постанову Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08.07.2015 р. в справі № 404/4546/15-а за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Кіровограді про визнання бездіяльності протиправною, скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії змінити.

Виключити з резолютивної частини постанови абзац шостий наступного змісту: «В частині позовних вимог з 07 жовтня 2009 року по 29.03.2015 року позов залишити без розгляду.».

Вважати абзаци сьомий та восьмий абзацами шостим та сьомим відповідно.

В іншій частині постанову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий: В.А. Шальєва

Суддя: С.В. Білак

Суддя: Н.А. Олефіренко