Справа № 815/874/15
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2015-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/874/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Балан Я. В.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду, у складі:

головуючого - Яковлєва О.В.,

суддів - Бойка А.В., Танасогло Т.М.,

за участю секретаря - Іленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30 березня 2015 року, у справі за позовом Альхарбутлі ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивачем подано до суду позов, у якому заявлено вимоги до міграційної служби про скасування рішення №784-14 від 31.12.2014 року щодо відмови позивачу у визнані його біженцем та зобов'язання відповідача прийняте відповідне рішення, яким визнати позивача біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 30 березня 2015 року позов задоволено частково та зобов'язано відповідача повторно розглянути заяву позивача, з урахуванням інформації по країні походження позивача та обставин, встановлених судом.

Не погоджуючись з постановленим у справі судовим рішенням відповідачем подано апеляційну скаргу, з якої вбачається, що рішення у справі прийнято в порушення норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати постанову суду та прийняти нову, якою в задоволені позову відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що висновок суду першої інстанції щодо необхідності повторного розгляду заяви позивача не відповідає фактичним обставинам справи, так як міграційною службою встановлено усю необхідну інформацію щодо країни походження та особистих даних останнього та зроблено обґрунтований висновок щодо відсутності підстав для надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, а тому рішення міграційної служби про відмову у наданні такого статусу - є правомірним.

Позивачем не надано заперечень на апеляційну скаргу, проте у суді першої інстанції зазначено, що через громадянську війну у своїй крайні - Сирії, він не може до неї повернутись, що є загальновідомим фактом, а тому відповідачем неправомірно відмовлено йому у наданні статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є громадянином Сирії, народився у м.Хама (населений пункт Хорбенавсіхі), країна постійного проживання - Сирія, національність - араб, освіта - вища, військовозобов'язаний, у період з 1999 року по 2001 рік проходив службу в армії. На батьківщині працював адвокатом у власній адвокатській конторі «Юрист ОСОБА_1» протягом 2004-2012 років, не був членом політичних, громадських, молодіжних чи військових організацій.

На територію України позивач потрапив 29.08.2013 року авіарейсом ОСОБА_4 (Йорданія) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна) на підставі національного паспорта НОМЕР_1 та одноразової візи типу С №Y03070040. З країни постійного проживання вибув 16.02.2012 року автобусом Хамс-Дамаск-Дара, транзитом через Йорданію. 12.06.2012 року прибув до Саудівської Араві (м.Джетта) де перебував протягом 10 місяців, а 05.12.2012 року виїхав до м. Амман (Йорданія) де перебував 8 місяців і 29.08.2013 року авіарейсом потрапив до України.

У жовтні 2014 року позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та за результатами розгляду його документів відділом у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області прийнято висновок від 04.03.2014 року «щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту» та на підставі вказаного висновку, наказом №37 від 04.03.2014 року прийнято рішення «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

У березні 2014 року службовою особою відділу у справах біженців УСБ ГУ ДМС України в Одеській області проведено співбесіду з позивачем, про що складено протокол, яким зафіксовано пояснення позивача стосовно дати, коли позивач покинув країну громадянської належності та мети приїзду до України, якою було - відвідати братів, які проживають на території України майже 15 років та займаються тут бізнесом. Крім того, зазначено, про побоювання станом на даний час повертатись до Сирії через військові дії та побоювання що його можуть вбити.

У листопаді 2014 року Управлінням у справах біженців та іноземців ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі №2014OD0037, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через наявність умов, передбачених абз.4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Державною міграційною службою України, відповідно до ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи позивача прийнято оскаржуване рішення №781-14 від 31.12.2014 року, яким підтримано висновок ГУ ДМС України в Одеській області та відмовлено заявнику у визнанні його біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту.

За результатом встановлених обставин судом першої інстанції зроблено висновок щодо необхідності часткового задоволення позовних вимог, оскільки суб'єктом владних повноважень не встановлено усю необхідну інформацію щодо країни походження та особистих даних позивача, а тому оскаржуване рішення ДМС є необґрунтованим.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно із ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" - в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п.195 "Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року)" - у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Частиною 6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з приписами ст.10 цього ж Закону - спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 2 ст.71 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Судовою колегією встановлено, що згідно наданої позивачем інформації він є громадянином Сирії та виїхав зі своєї країни через громадянську війну та побоювання за своє життя.

В України ним подано відповідну заяву про надання йому статусу біженця або особи яка потребує додаткового захисту, обґрунтувавши її тим, що в березні місяці 2011 року почались масові антиурядові акції протестів, але через спроби придушення протестів влада застосувала зброю, що призвело до чисельних жертв. Вказані дії спровокували збільшення акцій у всій країні та зростання заворушень і безпорядків в різних містах, що перерослі у відкрите збройне протистояння між урядовими військами та бойовиками. В результаті бойових дій рідне місто заявника м. Хомс повністю зруйновано, в тому числі зруйновані дім іноземця, офіс у якому він працював та автомобіль.

Заявника та його братів заарештовано військовими армійської безпеки м. Хомс також вбито рідних позивача. Членів сім'ї позивача переслідували та погрожували їм, що примусило їх залишити рідне місто та переїхати в сусідні міста та країни. Батьки заявника переїхали до Саудівської Аравії, тітки з сім'ями в Йорданію, а два рідних брати проживають в Лівані і троє братів перебувають на Україні (а.с. 67-71).

Підставою для прийняття оскаржуваного рішення ДМС є відсутність підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також відповідачем встановлено відсутність умов, які можуть розглядатись в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Крім того не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину. Інформація про можливі переслідування заявника представниками сирійських спецслужб відповідачем вважається надуманою, оскільки у разі виникнення побоювання щодо повернення в Сирію іноземець міг без зволікань звернутись за захистом до управління, не порушуючи українське законодавства, проте, як було встановлено у ході розгляду особової справи позивача, з моменту закінчення реєстрації на території України (29.10.2013 року) до моменту звернення за захистом (26.02.2014 року) минуло 4 місяці. У зв'язку із перебуванням на території України нелегально, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу за ст.203 КУпАП, що вказує на відсутність потреби в міжнародному захисті в Україні.

При розгляді даної категорії справ судова колегія звертає увагу на те, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Термін «побоювання» означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним, але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

В якості доводів в обґрунтування заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивачем вказано, що станом на даний час на території країни його громадянського походження відбуваються військові дії, та через побоювання бути вбитим він не може станом на даний час повернутись до Сирії.

При цьому відповідачем не перевірено всіх обставин справи щодо умов і регіону проведення бойових дій у Сирії та ним не спростовано можливість застосування до позивача нелюдського поводження у разі його повернення на батьківщину, як і відсутнє посилання на можливість спокійного проживання позивача у разі повернення на територію країни громадянського походження у даний час, коли на території Сирії загострився військовий конфлікт.

Крім того приймаючи до уваги особливе положення осіб, які шукають статусу біженця, їм немає потреби надавати усі необхідні докази. Треба визнати, що досить часто особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Ситуація щодо громадянської війни в країні походження позивача є загальновідомою, проте відповідачем не доведено жодними належними доказами, що повернення позивача до своєї країни є цілком безпечним та відсутні обґрунтовані побоювання вважати, що при поверненні на батьківщину він не буде вбитий, або не зазнає нелюдського поводження, а тому колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно зобов'язано відповідача повторно розглянути подану заяву із урахуванням інформації по країні походження позивача та обставин, встановлених судом.

Враховуючи вищевикладене судова колегія вважає, що судом першої інстанції при вирішенні справи не допущено порушень норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що є підставою для залишення її без задоволення.

Керуючись ст.ст. 185, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, судова колегія,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30 березня 2015 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після складання повного тексту рішення суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 17 серпня 2015 року

Головуючий: Судді: О.В. Яковлєв А.В. Бойко Т.М. Танасогло

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(Вступна та резолютивна частини)

11 серпня 2015 року м.Одеса Справа №815/874/15

Категорія: 3.4 Головуючий І інстанції: Балан Я.В.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду, у складі:

головуючого - Яковлєва О.В.,

суддів - Бойка А.В., Танасогло Т.М.,

за участю секретаря - Іленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30 березня 2015 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30 березня 2015 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після складання повного тексту рішення суду апеляційної інстанції.

Головуючий: Судді: О.В. Яковлєв А.В. Бойко Т.М. Танасогло