Справа № 162/2100/14а,2а/162/317/15
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2015-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2015 року № 876/2867/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.,

суддів: Качмара В.Я., Рибачука А.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Любешівському районі Волинської області на постанову Любешівського районного суду Волинської області від 6 січня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Любешівському районі Волинської області про визнання дій протиправними, зобов'язання провести перерахунок і виплату пенсії, стягнення недоплачених сум пенсії, -

встановив:

12.12.2014 позивач звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача в якому просив визнати протиправними дії відповідача та зобов'язати провести перерахунок і виплату підвищення до пенсії у розмірі 2 мінімальних заробітних плат та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком згідно ст.ст. 39, 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-ХІІ), за період у межах строку звернення до адміністративного суду, з урахуванням виплачених сум. Також позивач просив стягнути з відповідача нараховані але не виплачені ці суми підвищення до пенсії та додаткової пенсії.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилався на те, що йому як особі, яка віднесена до 3-ої категорії осіб, постраждалих внаслідок аварії на ЧАЕС та яка проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, у відповідності до ст.ст. 39 та 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», повинна проводитись доплата до пенсії у розмірі 2 мінімальних заробітних плат та додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком. Однак, як вказує позивач, відповідач такі виплати проводив у значно меншому розмірі.

Постановою Любешівського районного суду Волинської області від 06.01.2015, яка прийнята у порядку скороченого провадження, позов задоволено повністю. Визнано протиправними дії відповідача та зобов'язано його здійснити перерахунок та виплатити позивачу, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні гарантованого добровільного відселення та віднесений до 3 категорії, підвищення до пенсії у розмірі 2 мінімальних заробітних плат, передбаченого ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 12.06.2014 по 02.08.2014 та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю у розмірі 25 % мінімальної пенсії за віком передбаченої ч. 2 ст. 51 цього Закону за вказаний період із врахуванням ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та виплачених сум. Постанову суду у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.

Із цією постановою не погодився відповідач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що така прийнята з неповним з'ясуванням обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити повністю.

Враховуючи те, що постанова суду першої інстанції прийнята в порядку скороченого провадження, відповідно до п. 3 ч. 1 ст.197 КАС України розгляд цієї справи судом апеляційної інстанції здійснюється в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи, обговорив підстави і межі апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач по справі є потерпілим від Чорнобильської катастрофи 3-ї категорії та проживає в населеному пункті (с. В'язівне Любешівського району Волинської області), який відповідно до постанови КМ України від 23 липня 1991 року № 106, з урахуванням розпорядження КМ України № 17 від 12.01.1993, знаходиться в зоні гарантованого добровільного відселення.

Відповідно до ст. 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (тут та далі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) додаткова пенсія за шкоду заподіяну здоров'ю, особам, віднесеним до категорії 3 призначається у розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Частиною третьою ст. 67 цього ж Закону визначено, що у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір пенсії, визначений відповідно до ст. 54 цього Закону, а також розмір додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4, розмір щомісячної компенсації сім'ям за втрату годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. Перерахунок пенсії здійснюється з дня встановлення нового прожиткового мінімуму.

Згідно зі ст. 39 цього Закону, пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на території зони гарантованого добровільного відселення, підвищуються на дві мінімальні заробітні плати.

Враховуючи викладені положення Закону, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю, у розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком та доплати до пенсії у розмірі 2 мінімальних заробітних плат за проживання в зоні гарантованого добровільного відселення.

Статтею 63 Закону № 796-ХІІ передбачено, що фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, коштів, які враховуються при визначенні міжбюджетних трансфертів, та інших джерел, не заборонених законодавством.

Відповідно до абз. 8 п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 нормативно-правові акти КМУ, якими регулюються бюджетні відносини, зокрема питання соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, є складовою бюджетного законодавства відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Бюджетного кодексу України. Отже, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти КМУ, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що починаючи з 01.01.2014 Закон України «Про державний бюджет України на 2014 рік» (далі - Закон № 719-VII) (до 03.08.2014) не містив жодної норми, яка б обмежувала у 2014 році пряме застосування Закону № 796-ХІІ, зокрема ст. 39, 51 вказаного Закону.

Проте, Законом № 719-VII в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 31.07.2014 № 1622-VII (далі - Закон № 1622-VII), встановлено, що норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону № 796-ХІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених КМУ, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2014 рік.

При цьому, необхідно врахувати, що згідно з Прикінцевими положеннями Закону №1622-VII, останній набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Відтак, враховуючи те, що вказаний Закон був опублікований 02.08.2014 в офіційному виданні «Голос України», то такий набрав чинності з 03.08.2014.

За таких обставин, враховуючи положення ст. 99 КАС України (згідно заявлених позовних вимог), апеляційний суд приходить до переконання про підставність позовних вимог за період з 12.06.2014 по 02.08.2014, з урахуванням виплачених сум.

Однак, суд першої інстанції задовольнивши позовні вимоги про визнання протиправними дій та зобов'язання до вчинення дій, не врахував того, що окрім вказаних позовних вимог позивач також заяви вимогу про стягнення відповідних сум підвищення до пенсії та додаткової пенсії, внаслідок чого ця вимога залишилась не вирішеною.

Суд апеляційної інстанції, вирішуючи цю позовну вимогу, вважає, що така задоволеною бути не може, оскільки функції з призначення, нарахування та виплати пенсії позивача здійснює УПФ, а тому суд не вправі перебирати на себе такі повноваження.

Враховуючи те, що суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті, однак не вирішив усіх позовних вимог, у відповідності до ст. 201 КАС України оскаржувану постанову слід змінити, доповнивши її резолютивну частину абзацом наступного змісту: «У задоволенні решти позовних вимог відмовити».

Керуючись ст.ст. 183-2, 195, 197, 198, 201, 205, 207, 254 КАС України, суд -

постановив:

апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Любешівському районі Волинської області - задовольнити частково.

Постанову Любешівського районного суду Волинської області від 5 січня 2015 року у справі № 162/2084/14-а (2-а/162/301/2015) - змінити, замінивши у абзаці першому резолютивної частини цієї постанови слово «повністю» на «частково», а також доповнивши абзацом наступного змісту:

«У задоволенні решти позовних вимог відмовити.».

У решті постанову Любешівського районного суду Волинської області від 5 січня 2015 року у справі № 162/2084/14-а (2-а/162/301/2015) - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

А.І. Рибачук