Справа № 810/1555/15
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2015-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2015 року (13:38 год.) м. Київ №810/1555/15

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Луценко К.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Ставищенському районі Київської області про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_2, договір про надання правової допомоги від 21.01.2015;

відповідача - Колеснікова Н.Є., довіреність від 18.02.2015 №21/02/21.

Суть спору: ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Ставищенському районі Київської області, у якому просить суд:

визнати незаконними дії Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Ставищенському районі Київської області щодо відмови в нарахуванні виплат

ОСОБА_4 у відповідності до рішення Тетіївського районного суду Київської області від 18 березня 1987 року;

зобов'язати Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Ставищенському районі Київської області провести нарахування виплат потерпілому ОСОБА_4 у відповідності до рішення Тетіївського районного суду Київської області від 18 березня 1987 року.

В судовому засіданні 17 серпня 2015 року позивач уточнив позовні вимоги, продавши відповідну заяву, в якій пункт 2 прохальної частини позову виклав в такій редакції:

зобов'язати Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Ставищенському районі Київської області провести нарахування виплат потерпілому ОСОБА_4 у відповідності до рішення Тетіївського районного суду Київської області від 18 березня 1987 року з моменту набрання законної сили вказаним рішенням.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що її батько - ОСОБА_5 отримав трудове каліцтво, у зв'язку з чим рішенням Тетіївського районного народного суду Київської області від 18 березня 1987 року постановлено щомісячно здійснювати на його користь компенсацію завданої каліцтвом шкоди у розмірі 46 руб. 24 коп.

У липні 2012 року ОСОБА_5 звернувся до відповідача із заявою про призначення йому страхових виплат. Однак постановою відповідача від 16 липня 2012 року відповідач відмовив у задоволенні заяви, посилаючись на відсутність оригіналу акту про нещасний випадок на виробництві.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 18 лютого 2013 року у справі №380/25/13-а зобов'язано Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Ставищенському районі призначити страхові виплати ОСОБА_4 на підставі копії акту про нещасний випадок на виробництві.

Разом з тим, відповідач, посилаючись на відсутність в особовій справі

ОСОБА_4 документів про суму втраченого заробітку та відомостей про заробітну плату ОСОБА_5, рішення судів про призначення страхових виплат за життя ОСОБА_4 не виконав.

Водночас, положеннями статті 1227 Цивільного кодексу України передбачено, що суми відшкодувань у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім'ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Беручи до уваги викладене, позивач просить зобов'язати відповідача нарахувати належні ОСОБА_4 за його життя страхові виплати відповідно до рішень Тетіївського районного народного суду Київської області від 18 березня 1987 року та Тетіївського районного суду Київської області від 18 лютого 2013 року у справі 380/25/13-а.

Відповідач позов не визнав, надав суду письмові заперечення, у яких зазначив, що Фонд позбавлений можливості призначити ОСОБА_4 страхові виплати, оскільки в особовій справі потерпілого відсутні відомості про розмір заробітної плати потерпілого за останні шість місяців, що передують місяцю, у якому настав страховий випадок.

Водночас довідка про заробітну плату ОСОБА_5, на підставі якої позивач вимагає призначити їй страхові виплати, не відповідає вимогам законодавства та не дає змоги розрахувати середню заробітну плату.

При цьому відповідач звертає увагу суду, що Фондом вчинялись дії, спрямовані на отримання відомостей про заробітну плату ОСОБА_5 від підприємства, на якому стався страховий випадок. Проте, листом від 20 вересня 2013 року ГТОВ «Росич» заперечило факт правонаступництва Тетіївського РБУ Київського облпобутрембудтресту.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов в повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Представник відповідача у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін та оцінивши докази, які є у справі, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до акту про нещасний випадок на виробництві №1 від 21 червня 1979 року ОСОБА_4, працюючи на Тетіївському РСУ столяром 4 розряду отримав виробничу травму (а.с. 58), внаслідок чого йому встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 60% та ступінь втрати загальної працездатності у розмірі 45% у зв'язку із трудовим каліцтвом безстроково, що підтверджується випискою з акту огляду МСЕК №49/3 від 11 лютого 1987 року (а.с. 57).

Рішенням Тетіївського районного народного суду Київської області від 18 березня 1987 року за позовом ОСОБА_4 до Тетіївського РСУ про відшкодування шкоди, завданої здоров'ю, постановлено стягувати щомісячно з Тетіївського РСУ на користь ОСОБА_5 46 руб. 25 коп., починаючи з 25 лютого 1987 року.

15 липня 2012 року ОСОБА_4 звернувся до відповідача із заявою №143/1 про призначення страхових виплат у зв'язку з нещасним випадком на виробництві, що стався за час роботи в Тетіївському РСУ (а.с. 117).

Постановою Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Ставищенському районі Київської області від 16 липня 2012 року №1023/143/143/1 у призначенні страхових виплат ОСОБА_4 відмовлено з підстав відсутності оригіналу акту за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві (а.с. 53).

Не погоджуючись із згаданим рішенням, ОСОБА_4 звернувся до суду.

Постановою Тетіївського районного суду Київської області від 18 лютого 2013 року у справі №380/25/13-а за позовом прокурора Тетіївського району Київської області в інтересах ОСОБА_4 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Ставищанському районі відмову відповідача у призначенні страхових виплат ОСОБА_4 від 16 липня 2012 року №1023/143/143/1 визнано неправомірною та зобов'язано Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Ставищанському районі призначити страхові виплати ОСОБА_4 на підставі копії акту №1 про нещасний випадок на виробництві від 21 червня 1979 року. (а.с 12-13).

На виконання постанови Тетіївського районного суду Київської області від 18 лютого 2013 року у березні та травні 2013 року Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Ставищанському районі зверталось до ГТОВ «Росич» із листами №26/03/34 від 1 березня 2013 року та №26/05/94 від 28 травня 2013 року, у яких просило надати довідку про середню заробітну плату ОСОБА_4 за період з грудня 1978 року по травень 1979 року для призначення страхової виплати.

У відповідь на лист від 28 травня 2013 року №26/05/94 ГТОВ «Росич» повідомило, що підприємство не є правонаступником Тетіївського РСУ, а тому не має можливості надати запитувані документи (а.с. 62).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тетіївського районного управління юстиції у Київській області видано свідоцтво про смерть НОМЕР_2 (а.с. 89).

14 жовтня 2013 року позивач звернулась до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Ставищанському районі з вимогою виплатити ОСОБА_1, як спадкоємцю ОСОБА_5 належні останньому суми страхових виплат.

Листом від 29 жовтня 2013 року №26/10/160 Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Ставищанському районі Київської області відмовило позивачу у виплаті страхових виплат.

У якості підстави для відмови задоволення вимоги позивача відповідач зазначив, що ГТОВ «Росич» не було передано до Фонду перелік документів, необхідних для призначення пенсії, зокрема, у страховій справі ОСОБА_4 відсутні документи про середню заробітну плату за останні шість місяців, що передували страховому випадку (а.с. 51).

Правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві (далі - страхування від нещасного випадку) визначено Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 № 1105-XIV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон №1105-XIV).

Частиною 1 статті 2 Закону №1105-XIV встановлено, що дія цього Закону поширюється на осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях, незалежно від їх форм власності та господарювання (далі - підприємства), у фізичних осіб, на осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, та громадян - суб'єктів підприємницької діяльності.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону №1105-XIV особи, право яких на отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних з виконанням ними трудових обов'язків, мають право на забезпечення по страхуванню від нещасного випадку відповідно до цього Закону.

Статтею 3 Закону №1105-XIV визначено, що держава гарантує усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання.

За змістом статті 21 Закону №1105-XIV у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого.

Відповідно до частини 1 статті 28 Закону №1105-XIV грошові суми, які згідно із статтею 21 цього Закону Фонд соціального страхування від нещасних випадків виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку, є страховими виплатами.

Фонд соціального страхування від нещасних випадків відповідно до статті 36 Закону №1105-XIV розглядає справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або заінтересованої особи за наявності усіх необхідних документів і приймає відповідне рішення у десятиденний строк, не враховуючи дня надходження зазначених документів. Рішення оформляється постановою, в якій зазначаються дані про осіб, які мають право на страхові виплати, розміри виплат на кожного члена сім'ї та їх строки або обґрунтування відмови у виплатах.

Постановою Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 27 квітня 2007 року №24, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 22 червня 2007 року за №715/13982, затверджено Порядок призначення, перерахування та проведення страхових виплат (далі - Порядок).

Відповідно до підпункту 3.6.1 пункту 3.6 Порядку щомісячна страхова виплата визначається як частка від середньомісячної заробітної плати потерпілого перед настанням страхового випадку, яка обчислюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності.

Пунктом 3.1 Порядку встановлено, що для призначення щомісячної страхової виплати до робочого органу виконавчої дирекції Фонду подаються:

1) заява потерпілого про призначення страхових виплат;

2) акт про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, за формою Н-1 (якщо стався нещасний випадок), висновок за формою Т-1 (якщо такий складався);

3) акт (спеціального) розслідування нещасного випадку (аварії), що стався (сталася), за формою Н-5 (якщо такий складався);

4) акт розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4 (якщо таке встановлено);

5) рішення суду про встановлення факту нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання (якщо було засідання суду з цього питання);

6) висновок МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності;

7) довідка про середню заробітну плату (доход);

8) копія трудової книжки або витяг з неї, засвідчені страхувальником або підписом працівника робочого органу виконавчої дирекції Фонду при пред'явленні оригіналу;

9) довідка про розмір пенсії по інвалідності (якщо вона призначена) унаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання (у тому числі про розмір одержуваних надбавок);

10) довідка будинку-інтернату для громадян похилого віку та інвалідів або пансіонату для ветеранів війни та праці про розмір вартості утримання потерпілого в ньому;

11) протокол засідання комісії з питань охорони праці підприємства, а у разі, якщо вона не створена на підприємстві, комісії з питань вирішення спорів при робочих органах виконавчої дирекції Фонду про відсоток зменшення розміру одноразової допомоги потерпілому на виробництві (у разі встановлення комісією з розслідування нещасного випадку, що ушкодження здоров'я настало не лише з причин, що залежать від роботодавця, а і внаслідок порушення застрахованою особою нормативних актів про охорону праці).

Матеріалами справи підтверджується, що звертаючись до відповідача із заявою від 15 липня 2012 року №143/1 про призначення страхових виплат, ОСОБА_4 додано документи згідно з переліком, передбаченим підпунктом 3.6.1 пункту 3.6 Порядку, а саме:

акт про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, за формою Н-1від 21 червня 1979 року №1 (а.с. 58);

висновок МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності від 11 лютого 1987 року №32 (а.с. 57);

копію трудової книжки (а.с. 53);

довідка про середню заробітну плату (доход) від 21 травня 2012 року №40 (а.с. 73).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що ОСОБА_5 мав право на призначення йому гарантованих статтею 21 Закону №1105-XIV страхових виплат у вигляді щомісячних грошових виплат.

Водночас щодо зауважень представника відповідача з приводу того, що наявні у Фонду документи не дають змоги розрахувати середньомісячний заробіток, що унеможливлює обчислення належного до виплати розміру страхових виплат, суд звертає увагу на наступне.

Так, пунктом 1.7 Порядку визначено, що середньомісячний заробіток для обчислення розміру страхових виплат потерпілому та особам, які мають на це право, визначається згідно з пунктами 10, 11, 12, 13, 14, 15 статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (Закону №1105-XIV) та Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 №1266.

Відповідно до пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 №1266 (далі - Порядок №1266) розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата (дохід, грошове забезпечення) для застрахованих осіб (включаючи осіб, які працюють неповний робочий день (робочий тиждень) та добровільно застрахованих осіб), є останні шість календарних місяців (з першого до першого числа), що передують місяцю, в якому настав страховий випадок.

Приймаючи до уваги, що нещасний випадок з ОСОБА_4 трапився 20 червня 1979 року, суд зазначає, що період, за який слід обчислювати середню заробітну плату є період з грудня 1978 року по травень 1979 року.

Як було зазначено вище, ОСОБА_4 до заяви про призначення страхових виплат було додано довідку про середню заробітну плату (доход) від 21 травня 2012 року №40, видану ГТОВ «Росич».

Судом встановлено, що ГТОВ «Росич» є правонаступником цілісного майнового комплексу Тетіївського будівельно-монтажного управління та утворене згідно положень Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств» на підставі договору купівлі-продажу №3-мп-зд від 27 лютого 1997 року, що підтверджується довідкою ГТОВ «Росич» від 17 травня 2012 року №41.

З довідки від 21 травня 2012 року №40 вбачається, що ОСОБА_4 у період з 1978 по 1979 рік дійсно працював у Тетіївському будівельно-монтажному управлінні (Тетіївське РСУ) (а.с. 73). Заробітна плата ОСОБА_4 за період з січня 1979 року по травень 1979 року становила 1319,96 крб. Щодо розміру заробітної плати за грудень 1978 року у довідці зазначено, що відповідні документи по нарахованій заробітній платі за грудень 1978 року та табеля робочого часу за вказаний період втрачені.

Пунктом 12 Порядку №1266 встановлено, що у разі коли на час звернення за страховою виплатою документи про заробітну плату застрахованої особи до ушкодження здоров'я не збереглися, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з розміру середньої заробітної плати за відповідною професією (посадою).

За відсутності на підприємстві відповідної професії (посади) середня заробітна плата обчислюється виходячи з розміру середньої заробітної плати за аналогічною професією (посадою) на підприємстві, на якому працювала застрахована особа, але не менше розміру мінімальної заробітної плати, визначеного законом на дату встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Відсутність документів про заробітну плату підтверджується довідкою роботодавця або відповідного архіву.

У разі відсутності у потерпілого на час звернення за страховою виплатою довідки про його заробітну плату у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи чи організації середня заробітна плата обчислюється виходячи з діючої місячної тарифної ставки (посадового окладу) за відповідною або аналогічною професією (посадою) в галузі, але не менше розміру мінімальної заробітної плати, визначеного законом на дату встановлення потерпілому МСЕК ступеня втрати професійної працездатності.

Аналогічного змісту положення містяться і у пункті 14 статті 34 Закону №1105-XIV, відповідно до якого якщо на час звернення за страховою виплатою документи про заробіток потерпілого до ушкодження здоров'я не збереглися, сума страхової виплати визначається за діючою на час звернення тарифною ставкою (окладом) за професією (посадою) на підприємстві (в галузі), на якому працював потерпілий, або за відповідною тарифною ставкою (окладом) подібної професії (посади), але не менше розміру мінімальної заробітної плати, встановленого на день виплати. Відсутність документів про заробіток підтверджується довідкою роботодавця або відповідного архіву.

Таким чином, у разі відсутності у потерпілого документів про заробітну плату за останні шість місяців, що передували страховому випадку, середня заробітна плата обчислюється виходячи з розміру середньої заробітної плати за аналогічною професією (посадою) на підприємстві, на якому працювала застрахована особа, а у випадку ліквідації підприємства, на якому працювала застрахована особа - за відповідною тарифною ставкою (окладом) подібної професії (посади) у відповідній галузі.

За таких обставин, у випадку неможливості розрахувати середню заробітну плату на підставі довідки від 21 травня 2012 року №40 та за відсутності можливості отримати відомості про заробітну плату ОСОБА_4 у правонаступника підприємства, де стався страховий випадок, відповідач повинен був визначити середній заробіток за тарифною ставкою (окладом) за професією (посадою) у відповідній галузі.

У силу приписів пункту 3.2 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат якщо потерпілий за станом здоров'я чи з інших причин не може одержати зазначені у підпункті 3.1 пункту 3 цього Порядку документи, їх одержує та подає відповідний страховий експерт робочого органу виконавчої дирекції Фонду.

Згідно пункту 4.2.1. Положення про службу страхових експертів з охорони праці, профілактики нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 20 грудня 2011 року №63, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 січня 2012 року за №66/20379, для реалізації статутних завдань страхові (головні страхові) експерти відділень, відділів і секторів робочих органів виконавчої дирекції Фонду одержують та подають документи для розгляду справ про страхові виплати, визначені статтею 35 Закону, якщо застрахований або члени його сім'ї за станом здоров'я чи з інших причин не спроможні самі одержати ці документи, за наявності їх письмового звернення.

В контексті викладеного, суд вважає, що обов'язок звернутись до органів, які володіють інформацією про діючу місячну тарифну ставку (посадового окладу) за відповідною або аналогічною професією (посадою) в галузі для розрахунку середньої заробітної плати, законом покладено саме на відповідача.

Отже, твердження відповідача про відсутність у Фонду можливості визначити розмір страхових виплат з огляду на відсутність в особовій справі ОСОБА_4 відповідних довідок є необґрунтованими.

Суд також відхиляє доводи відповідача про неможливість призначення страхових виплат у зв'язку з не передачею підприємством, на якому трапився страховий випадок особової справи потерпілого у порядку, визначеному Інструкцією про порядок передачі виконавчій дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України документів, що підтверджують право застрахованого або членів його сім'ї на страхову виплату.

Слід наголосити, що статтею 37 Закону №1105-XIV передбачено вичерпний перелік підстав для відмови у страхових виплатах і наданні соціальних послуг, серед яких невиконання підприємствами обов'язку передати Фонду документи, що підтверджують право застрахованого або членів його сім'ї на страхову виплату, не значиться.

Більш того, ні положення Закону №1105-XIV, ні положення Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат не ставлять в залежність обов'язок Фонду нарахувати та здійснювати страхові виплати з фактом передачі підприємствами особових справ застрахованих осіб.

Аналіз наведених вище положень чинного законодавства свідчить, що Фонд зобов'язаний розглянути питання про призначення страхових виплат та прийняти відповідне рішення у випадку звернення застрахованої особи з заявою, до якої додані документи, необхідність яких, передбачена пунктами 2.7, 2.8, 3.1, 5.3, 6.1.1 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат.

Крім того, пунктом 1.6 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат передбачено, що справа про страхові виплати потерпілого формується за його бажанням в робочих органах виконавчої дирекції Фонду за місцезнаходженням роботодавця або за місцем проживання потерпілого. Натомість будь-яких доказів, що Тетіївським РСУ чи ГТОВ «Росич» формувалась справа ОСОБА_4 про страхові виплати, матеріали справи не містять.

Відповідач також не зміг навести обґрунтованих обставин, які б свідчили про неможливість Фонду сформувати таку справу самостійно на підставі документів, що були надані особисто ОСОБА_4 разом з заявою про призначення страхових виплат.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо відмови в нарахуванні ОСОБА_4 страхових виплат є протиправними.

Визначаючись щодо позовних вимог, судом також взято до уваги, що питання про наявність правових підстав для призначення ОСОБА_4 страхових виплат було предметом дослідження в адміністративній справі №380/25/13-а за позовом прокурора Тетіївського району Київської області в інтересах ОСОБА_4 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, за наслідками розгляду якої Тетіївський районний суд Київської області зобов'язав відповідача призначити ОСОБА_4 страхові виплати на підставі копії акту про нещасний випадок на виробництві.

Відповідно до пункту 3.3 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат право на отримання потерпілим одноразової допомоги та щомісячної страхової виплати настає з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Згідно статті 40 Закону №1105-XIV якщо справи про страхові виплати розглядаються вперше по закінченні трьох років з дня втрати потерпілим працездатності внаслідок нещасного випадку або з дня смерті годувальника, страхові виплати провадяться з дня звернення.

Виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням.

Враховуючи, що ОСОБА_4 вперше до відповідача з заявою про призначення страхових виплат звернувся 15 липня 2012 року, саме з цієї дати відповідач повинен був нараховувати і виплачувати ОСОБА_4 страхові виплати.

Згідно статті 1219 Цивільного кодексу України не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема: право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, право на пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом.

За змістом статті 1227 Цивільного кодексу України суми відшкодувань у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, які належали спадкодавцю, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім'ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Виходячи з системного аналізу статей 1219 та 1227 Цивільного кодексу України, право членів сім'ї та спадкоємців виникає лише тоді, коли суми відшкодувань за життя спадкодавця були йому нараховані або присуджені, але він не встиг їх отримати, або коли своєчасно звернувся за їх отриманням, але з вини відповідачів їх не отримав.

Судом встановлено, що на момент відкриття спадщини позивач проживала разом з ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою виконкому Тетіївської міської ради від 31 березня 2014 року №1289 (а.с.109).

Частиною 3 статті 1268 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Оскільки страхові виплати ОСОБА_4 за його життя не були призначені внаслідок протиправних дій відповідача, позивач правомірно та на законних підставах вимагає призначення ОСОБА_4 щомісячних страхових виплат з моменту звернення до відповідача з заявою про призначення страхових виплат до моменту смерті ОСОБА_4, відтак позовна заява у цій частині також підлягає задоволенню.

При цьому суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що позивач не має право на отримання страхових виплат за батька, оскільки на думку відповідача спадкоємці мають право на отримання таких виплат лише в разі призначення їх потерпілому за його життя, а приймаючи до уваги, що справа потерпілого за його життя не була сформована і виплати не були нараховані, то й право на їх отримання спадкоємець потерпілого не має. При цьому відповідач пов'язує виникнення права спадкоємця на отримання виплат з юридичним фактом отримання свідоцтва про право на спадщину, в якому вказані імена та частки у спадщині всіх спадкоємців.

З цього приводу суд наступне.

Згідно статті 1216 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до частини 1 статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини 3 статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Аналіз вищевказаних положень дає суду підстави для висновку про те, що до спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори.

Приймаючи до уваги відомості довідки виконкому Тетіївської міської ради від 31 березня 2014 року №1289, відповідно до якої на момент відкриття спадщини позивач проживала разом з ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1, позивач як спадкоємець вважається такою, що прийняла спадщину.

Зазначене підтверджується також нотаріально посвідченою заявою позивача від 24.06.2014 року, поданою до Тетіївської державної нотаріальної контори, відповідно до якої позивач вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивача - ОСОБА_4, що постійно проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2. В заяві також вказано, що позивач вчасно прийняла спадщину за законом, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем до дня його смерті. Підтвердженням того, що спадкоємець прийняла спадщину, є ця заява (а.с.108).

Суд вважає, що відповідач неправильно тлумачить приписи статті 1227 Цивільного кодексу України, за змістом якої суми відшкодувань у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, які належали спадкодавцю, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім'ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Суд зазначає, що суми відшкодувань у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, які належали спадкодавцю, але не були ним одержані за життя є сумами соціальних виплат, право на одержання яких виникло у спадкодавця за життя, але не було ним реалізовано. За своєю правовою природою право на одержання таких виплат є суворо особистим, оскільки виникає у чітко визначеної особи і має на меті саме її матеріальне забезпечення. Тому зі смертю одержувача цих коштів правовідносини щодо їх сплати безумовно припиняються. Таким чином, у даній статті визначається подальша доля тільки тих платежів, право на які виникло за життя спадкодавця.

Відтак суд вважає, що в розумінні розглядуваної справи суми відшкодувань у зв'язку з отриманим каліцтвом, які належали позивачу за його життя, але не були ним одержані, безумовно передаються позивачу, яка є донькою потерпілого ОСОБА_4, як спадкоємцю, а відтак суд вважає помилковим твердження відповідача про втрату позивачем права на одержання спірних виплат, оскільки вони не були нараховані за життя потерпілого ОСОБА_4, оскільки приписи статті 1227 Цивільного кодексу України не містять положень про не нараховані суми соціальних виплат, а відтак дія цієї статті поширюється як на суми страхових виплат, які були нараховані за життя потерпілої особи, так і ті, які не були нараховані за життя потерпілої особи, однак право на одержання яких така особа мала.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, коли судом здійснюється розгляд справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, у яких обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача, відповідач не надав, відтак не довів правомірності свої дій.

Натомість приймаючи до уваги приписи статті 40 Закону №1105-XIV позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача провести нарахування виплат потерпілому ОСОБА_4 у відповідності до рішення Тетіївського районного суду Київської області від 18 березня 1987 року з моменту набрання законної сили вказаним рішенням підлягають частковому задоволенню, а саме з моменту звернення ОСОБА_4 15 липня 2012 року із відповідною заявою до відповідача про призначення страхових виплат у зв'язку з нещасним випадком на виробництві, що стався за час роботи в Тетіївському РСУ, оскільки право на нарахування та отримання цих виплат пов'язане з моментом звернення потерпілої особи до відповідного відділення виконавчої дирекції Фонду.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково, а саме суд визнає дії Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Ставищенському районі Київської області щодо відмови в нарахуванні виплат ОСОБА_4 протиправними та зобов'язує відповідача провести нарахування страхових виплат потерпілому ОСОБА_4 у відповідності до рішення Тетіївського районного суду Київської області від 18 березня 1987 року з моменту звернення ОСОБА_4 із відповідною заявою від 15 липня 2012 року до відповідача про призначення страхових виплат у зв'язку з нещасним випадком на виробництві.

В частині зобов'язання відповідача провести нарахування страхових виплат потерпілому ОСОБА_4 у відповідності до рішення Тетіївського районного суду Київської області від 18 березня 1987 року з моменту набрання законної сили вказаним рішенням суд у задоволенні позову відмовляє.

Під час звернення до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 73,08 грн. згідно із квитанцією №51 від 08.04.2015 (а.с.2).

Приймаючи до уваги часткове задоволення позову понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 73,08 грн. підлягають стягненню на його користь у сумі 36,54 грн. відповідно до положень статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України з Державного бюджету з урахуванням задоволених вимог.

Судом 17 серпня 2015 року проголошені вступна та резолютивна частина постанови. Повний текст судового рішення виготовлено 25 серпня 2015 року.

На підставі викладеного, керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати дії Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Ставищенському районі Київської області щодо відмови в нарахуванні страхових виплат ОСОБА_4 у зв'язку з нещасним випадком на виробництві, що стався за час роботи на Тетіївському РСУ протиправними.

3. Зобов'язати Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Ставищенському районі Київської області провести нарахування страхових виплат ОСОБА_4 у зв'язку з нещасним випадком на виробництві, що стався за час роботи на Тетіївському РСУ у відповідності до рішення Тетіївського районного суду Київської області від 18 березня 1987 року з моменту звернення ОСОБА_4 із заявою від 15 липня 2012 року про призначення страхових виплат у зв'язку з нещасним випадком на виробництві.

4. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

5. Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) 36,54 грн. (тридцять шість гривень 54 коп.) судового збору.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Кушнова А.О.