Справа № 2-а-2690/10
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2011-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_______________________________________________
_______________________________________________________________________________
УХВАЛА

іменем України

"05" квітня 2011 р. Справа № 2-а-2690/10

номер рядка статистичного звіту 10.3.2

Колегія суддів Житомирського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Пасічник С.С.

суддів: Зарудяної Л.О.

ОСОБА_1,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Лугинському районі Житомирської області, смт Лугини Житомирської області

на постанову Лугинського районного суду Житомирської області

від "24" грудня 2010 р. у справі № 2-а-2690/10

за позовом ОСОБА_2, смт Лугини Житомирської області

до Управління Пенсійного фонду України в Лугинському районі Житомирської області, смт Лугини Житомирської області

про визнання дій відповідача протиправними та стягнення невиплачених коштів, передбачених ст.39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи",

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Лугинського районного суду Житомирської області від 24.12.2010 р. позов задоволено частково: визнано дії Управління Пенсійного фонду України в Лугинському районі Житомирської області щодо неперерахування та невиплати ОСОБА_2 у повному розмірі підвищення до пенсії, передбаченого ч.2 ст.39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", за період з 17.02.2009р. по 31.12.2009р. протиправними; зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Лугинському районі провести нарахування та виплату ОСОБА_2 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, передбаченого ч.2 ст.39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", в розмірі двох мінімальних заробітних плат, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України", Законом України "Про Державний бюджет України на 2009 рік" з урахуванням фактично виплачених коштів по доплаті до пенсії за проживання на території радіоактивного забруднення за період з 17.02.2009р. по 31.12.2009р.; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.15-17).

Не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідач звернувся з апеляційною скаргою (а.с.19-20), в якій просить постанову суду першої інстанції скасувати з наведених у скарзі підстав.

В апеляційній скарзі відповідач, зокрема, посилається на те, що дане рішення не відповідає нормам чинного законодавства, так як в його мотивувальній частині є суттєві невідповідності висновків щодо наявних матеріалів справи, тобто порушено вимоги ч.ч.1,3 ст.86 КАС України, а також всупереч приписам ст.163 КАС України в мотивувальній частині даного рішення відсутнє посилання на те, які норми законодавства були порушені відповідачем; крім того, виплата надбавки до пенсії як особі, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, має здійснюватись за рахунок коштів Державного бюджету України, до якого кошти Пенсійного фонду України не включаються, а тому, оскільки відповідач не може здійснювати виплату позивачу соціальних виплат за рахунок власних коштів, то, відповідно, він і не є належним відповідачем у даній справі, проте, судом першої інстанції не було взято до уваги зазначені обставини, як і не було враховано, що відповідно до ст.71 Закону України "Про Державний бюджет на 2009р." Кабінету Міністрів України було надано право у 2009 році самостійно встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах в межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами, а тому нарахування та виплата відповідачем позивачу надбавки до пенсії як дитині війни в порядку та розмірі, встановлених Постановою Кабінету Міністрів України №836 від 26.07.1996р., що не була скасована або визнана неконституційною, а отже є чинною, було обґрунтованим та законним.

Позивач в заяві від 13.03.2011р. (а.с.28) просив розгляд справи здійснювати у його відсутності, а також залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Позивач та представник відповідача в засідання суду не з'явились, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення сторонам рекомендованою кореспонденцією судових повісток та копій ухвал суду (а.с.26-27).

Згідно ч.4 ст.196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

З врахуванням приписів вищевказаних статей, розгляд апеляційної скарги здійснюється судовою колегією в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст.9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадови і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Позивач є пенсіонером та перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Овруцькому районі, проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, яке відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №106 від 23.07.1991 року віднесено до зони гарантованого добровільного відселення, а також є потерпілим від аварії на ЧАЕС 3-ї категорії, що підтверджується відомостями паспорта серії ВМ №862748, посвідченнями серії "Б" №559100 та №109340 та довідкою Управління Пенсійного фонду України в Лугинському районі №867/02 від 10.02.2010р. (а.с.1,5-7).

Відповідно до ст.39 Закону України від 28.02.1991р. №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, підвищуються у розмірі, передбаченому для громадян, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, в зоні гарантованого добровільного відселення - 2 мінімальні заробітні плати.

Постановою №836 від 26.07.1996р. "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", всупереч Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", встановлено доплату громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, у зоні гарантованого добровільного відселення - 1050 тис. крб. (10,5 грн. за гр. реф.).

Відповідач виплачував позивачу доплату як особі, що проживає у зоні гарантованого добровільного відселення (довідка Управління Пенсійного фонду України в Лугинському районі від 10.02.2010р. за №867/02, а.с.7) в розмірі, передбаченому вказаною Постановою Кабінету Міністрів України, яка, на думку останнього, є значно нижчою, ніж це передбачено ст.39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у зв'язку з чим позивач і звернувся до суду за захистом прав, порушених неправомірними діями відповідача.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, а саме: зобов'язав відповідача провести донарахування та виплатити позивачу кошти, передбачені ст.39 Закону, за період з 17.02.2009р. по 31.12.2009р.

Оцінюючи таку правову позицію суду першої інстанції, судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996р. №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого самоврядування, накази та інструкції міністерств та відомств, накази керівників підприємств, установ та організацій, тощо) підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону.

Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

Відповідно до ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з ч.3 статті 46 Конституції України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Тому, пенсії та інші види соціальних виплат, що є єдиним джерелом існування не можуть бути нижче від прожиткового мінімуму, який встановлюється законом.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України "Про прожитковий мінімум" від 15.07.1999р. №966-14 для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком застосовується прожитковий мінімум.

З вищезазначеного випливає, що прожитковий мінімум є основою для розрахунку мінімальної заробітної плати, мінімальної пенсії за віком, інших соціальних виплат виходячи з вимог Конституції України та законів України, та ґрунтується, зокрема, на частині 3 статті 46 Конституції, у відповідності до якої пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги не можуть бути нижчими ніж прожитковий мінімум, встановлений законом.

За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими частиною 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", згідно якої мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

Розмір прожиткового мінімуму у 2009 році для осіб, що втратили працездатність визначено статтею 54 Закону України "Про Державний бюджет України на 2009 рік", а розмір мінімальної заробітної плати статтею 55 вказаного Закону.

Так, прожитковий мінімум для вказаної категорії осіб становить: з 1 січня - 470 грн., з 1 квітня - 481грн., з 1 липня - 482грн., з 1 жовтня - 498грн., з 1 листопада 2009 року - 573 грн.

Розмір мінімальної заробітної плати становить: з 01.01.2009р. - 605 грн., з 01.04.2009р. - 625 грн., з 01.07.2009р. - 630 грн., з 01.10.2009р. - 650 грн., з 01.11.2009р. - 744 грн.

Виходячи із засад пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами при вирішенні спору в частині того, яка сума підлягає стягненню з відповідача за визначений позивачем період, застосуванню підлягають саме ст.39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Тому позивач, відповідно до ст.39 Закону, як непрацюючий пенсіонер, має право отримувати доплату до пенсії у розмірі двох мінімальних заробітних плат.

У відповідності з п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року №497 "Про забезпечення виконання функцій з призначення і виплати пенсій органами Пенсійного фонду" на органи Пенсійного фонду України покладено обов'язок щодо виплати пенсій та доплат до пенсій, які передбачені Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Крім того, згідно з Положенням про Управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 30.04.2002р. №8-2 (далі - Положення), управління Пенсійного фонду в районах, містах, районах у містах забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, безпосередньо призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії та інші виплати відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до п.2.1 Положення основними завданнями Управління є забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством, отже, УПФ є відповідачем у справах щодо виплати пенсій, доплат до них.

Таким чином, обов'язок проводити нарахування та виплату сум, передбачених ст.39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", відноситься до відання органів Пенсійного фонду України, а отже відповідач по справі є належним.

При цьому, суд враховує наступне.

Згідно ст.99 КАС України (в редакції на час подання позовної заяви) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.100 КАС України (в редакції на час подання позовної заяви) пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін; якщо суд визнає причину пропущення строку звернення до суду поважною, адміністративна справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому цим Кодексом.

В запереченнях на позовну заяву за №8027/06 від 06.12.2010р. (а.с.11-12) відповідач наполягав на застосуванні судом шестимісячного строку звернення до суду, посилаючись на приписи ст.99 КАС України в редакції змін, внесених Законом України №2453-VI від 07.07.2010р.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом 17.02.2009р. й суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги за період з 17.02.2009р. по 31.12.2009р., тобто з врахуванням річного строку звернення до суду, що був передбачений ст.99 КАС України в редакції на час звернення позивача з позовом, з чим погоджується судова колегія апеляційного адміністративного суду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу виплат, передбачених ст.39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", є протиправною, починаючи з 17.02.2009р.

При цьому, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що фактичний розмір доплат та компенсацій, що підлягають стягненню на користь позивача, повинен розраховуватись відповідачем, а не судом, а тому точну суму донарахованих коштів суд не визначає.

Відповідно до ч.2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, судова колегія приходить до висновку, що відповідач не довів правомірність своєї бездіяльності, яка полягає у невиплаті позивачу виплат, передбачених ст.39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", за період з 17.02.2009р. по 31.12.2009р.

Також, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок місцевого суду про те, що оскільки відповідно до ч.2 ст.11 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони звернулись, то в даному випадку слід вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Лугинському районі провести нарахування та виплату ОСОБА_2 за період з 17.02.2009р. по 31.12.2009р. підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, передбаченого ч.2 ст.39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

За наведеного, постанова суду першої інстанції у даній справі є обґрунтованою та законною, а тому її слід залишити без змін, доводи ж відповідача не є переконливими, спростовуються наведеним вище та не можуть бути підставою для скасування постанови суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст.195,198,200,205,206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Лугинському районі Житомирської області залишити без задоволення, а постанову Лугинського районного суду Житомирської області від "24" грудня 2010 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя С.С. Пасічник

судді: Л.О. Зарудяна

ОСОБА_1

Віддрук. 3 прим. (реком.):

1- в справу

2 - позивачу (вул.У.Громової, 10, смт Лугини, Лугинський район, Житомирська область, 11301)

3 - відповідачу (вул.К.Маркса, 2-а, смт Лугини, Лугинський район, Житомирська область, 11301)