Справа № 810/1500/15
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2015-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2015 року (16:34 год.) м. Київ №810/1500/15

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Луценко К.Ю., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області про стягнення коштів середньомісячного заробітку та моральної шкоди,

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_2, довіреність від 10.03.2015 р.№1222

відповідача - Дорошенко М.М., довіреність №30 від 12.01.2015

Суть спору: ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління МВС України в Київській області (далі - відповідач) про стягнення втраченого середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 26060,40 грн. та 50000,00 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що постановою Київського окружного адміністративного суду від 16 травня 2014 року в справі №810/2610/14 залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 грудня 2014 року скасовано наказ ГУ МВС України в Київській області від 31 березня 2014 року №575, яким позивача звільнено з посади старшого інспектора з особливих доручень відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області. Оскільки питання щодо відшкодування позивачу грошового забезпечення за час виконання ОСОБА_1 інших обов'язків внаслідок незаконного звільнення судом при винесенні рішення у справі №810/2610/14 не розглядалось, позивач звернувся із даним позовом у якому просить стягнути з відповідача 26060,40 грн. середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період з квітня 2014 року по грудень 2014 року.

Крім того, позивач вказав, що незаконними діями відповідача, що виразились у незаконному звільненні та переведенні на іншу посаду йому заподіяно значну моральну шкоду, що полягала у втраті позивачем нормальних життєвих зв'язків, породило невпевненість в майбутньому.

Відповідач позов не визнав, надав суду письмові заперечення, в яких зазначив, що на виконання наказу ГУ МВС України в Київській області від 31 березня 2014 року №575 відповідачем видано наказ від 24 квітня 2014 року №276 о/с, яким позивача призначено дільничним інспектором міліції Вишнівського міського відділення міліції Києво-Святошинського районного відділу. За період з квітня 2014 року по грудень 2014 року на вказаній посаді ОСОБА_1 отримав грошове забезпечення в розмірі 25950,00 грн.

За наведених обставин відповідач стверджує, що позивача не було звільнено з органів внутрішніх справ та позивач не втратив заробітку, що свідчить про безпідставність вимог про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов в повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Представник відповідача у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі з мотивів, наведених у письмових запереченнях.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін та оцінивши докази, які є у справі, суд

ВСТАНОВИВ:

З 15 листопада 2013 року ОСОБА_1 перебував на службі в органах внутрішніх справ на посаді старшого інспектора з особливих доручень Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області, що підтверджується записом у послужному списку ОСОБА_1, особистий НОМЕР_1 (т.1, а.с. 137-143).

31 березня 2014 року ГУ МВС України у Київській області видано наказ №575 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників Головного управління», яким на позивача за порушення службової дисципліни накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади (т.1, а.с.154-155).

Наказом ГУ МВС України в Київській області від 24 квітня 2014 року №276 о/с «По особовому складу» позивача призначено дільничним інспектором міліції Вишнівського міського відділення міліції Києво-Святошинського районного відділу, звільнивши його з посади старшого інспектора з особливих доручень Відділу ветеринарної міліції (т.1, а.с. 72).

Не погоджуючись із зазначеними наказами, позивач оскаржив їх до суду.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 16 травня 2014 року у справі №810/2610/14 залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 грудня 2014 року накази ГУ МВС України в Київській області від 31 березня 2014 року №575 та від 24 квітня 2014 року №276 о/с в частині, що стосуються ОСОБА_1 скасовано (т.1. а.с.32-40).

Скасовуючи накази про звільнення позивача з посади та призначення його на іншу посаду суди дійшли висновку про їх необґрунтованість з огляду на необ'єктивність службового розслідування, на підставі якого ГУ МВС України в Київській області застосувало до ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення та вказали на неспіврозмірність тяжкості дисциплінарного проступку до застосованого дисциплінарного стягнення.

Разом з тим, в межах адміністративної справи №810/2610/14 судами не вирішувалось питання щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді та виплати належних йому сум грошового забезпечення у зв'язку із незаконним звільненням з посади та переведенням на іншу роботу, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Розглядаючи вимоги позивача щодо стягнення з відповідача грошового забезпечення у розмірі 26060,40 грн. за час вимушеного прогулу, суд виходив з наступних міркувань.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України "Про міліцію" від 20 грудня 1990 року № 565-XII , Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ затвердженою наказом МВС України від 31 грудня 2007 року № 499 та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114.

Статтею 1 Закону України «Про міліцію» встановлено, що міліція в Україні державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (із змінами та доповненнями) (далі - Положення).

За приписами пункту 10 Положення особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Відповідно до пункту 40 Положення призначення на посади рядового і начальницького складу провадиться відповідними начальниками згідно з номенклатурою посад, що визначається Міністром внутрішніх справ відповідно до його компетенції.

За змістом підпункту «г» пункту 41 Положення переміщення по службі осіб рядового і молодшого начальницького складу на нижчі посади провадиться:

при скороченні штатів

за станом здоров'я згідно з висновком військово-лікарської комісії

за особистим проханням

за службовою невідповідністю, виходячи з професійних, моральних і особистих якостей

у порядку дисциплінарного стягнення відповідно до Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ.

У наказах про переміщення осіб рядового і молодшого начальницького складу на нижчі посади зазначаються підстави переміщення, передбачені цим пунктом.

Законом України від 22.02.2006 №3460-ІV затверджено Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України (далі - Дисциплінарний статут)

Відповідно до статті 12 Дисциплінарного статуту за порушення службової дисципліни передбачені наступні види дисциплінарних стягнень: усне зауваження; зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну посадову відповідність; звільнення з посади; пониження в спеціальному званні на один ступінь; звільнення з ОВС.

Пунктом 24 Положення передбачено, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Як вбачається із змісту наказу ГУ МВС України в Київській області від 31 березня 2014 року №575 ОСОБА_1 було звільнено з посади старшого інспектора з особливих доручень Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області (т.1, а.с. 154).

Відповідно до статті 18 Дисциплінарного статуту, якою передбачено виконання та зняття дисциплінарних стягнень, дисциплінарне стягнення виконується негайно, але не пізніше місяця з дня його накладення, не враховуючи періоду перебування особи рядового або начальницького складу у відпустці, відрядженні або її тимчасової непрацездатності. Після закінчення цього строку дисциплінарне стягнення не виконується. Такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з посади та звільнення з ОВС, накладені на осіб рядового і начальницького складу, які тимчасово непрацездатні або перебувають у відпустці, відрядженні, виконуються після їх прибуття до місця проходження служби. Особи, з вини яких накладені дисциплінарні стягнення не виконані без поважних причин, несуть відповідальність за цим Статутом. Такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з посади, пониження в спеціальному званні та звільнення з ОВС, вважаються виконаними після видання наказу по особовому складу.

Отже, накладене на позивача дисциплінарне стягнення повинно було бути виконано негайно, але не пізніше 30 квітня 2014 року включно, не враховуючи періоду його перебування у відпустці та тимчасової непрацездатності та після його прибуття до місця проходження служби.

На реалізацію дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з посади, накладеного наказом ГУ МВС України в Київській області від 31 березня 2014 року №575, ГУ МВС України в Київській області видано наказ по особовому складу №276 о/с від 24 квітня 2014 року, яким позивача призначено дільничним інспектором міліції Вишнівського міського відділення міліції Києво-Святошинського районного відділу, звільнивши його з посади старшого інспектора з особливих доручень Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області (т.1, а.с. 72).

При цьому, судом встановлено, що у період з 31 березня 2014 року по 23 квітня 2014 року позивач продовжував виконувати обов'язки старшого інспектора з особливих доручень Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області та отримував відповідне грошове забезпечення.

Так, згідно послужного списку ОСОБА_1 (особистий номер НОМЕР_2) (т.1, а.с. 137-145) у період з 15 листопада 2013 року по 24 квітня 2014 року позивач перебував на посаді старшого інспектора з особливих доручень Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області (т.1 а.с. 137, на звороті), а посаду дільничного інспектора Вишнівського міського відділення міліції Києво-Святошинського районного відділу займає з 24 квітня 2014 року (т.1, а.с. 139).

Разом з тим, представник позивача наголошував на тому, що з моменту видання ГУ МВС України у Київській області наказу від 31 березня 2014 року №575, яким на позивача накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади, за дорученням начальника Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області

ОСОБА_4 позивача не допускали до роботи та його було позбавлено грошового забезпечення.

Таким чином представник позивача стверджує, що наказом від 31 березня 2014 року №575 ОСОБА_1 було звільнено з ОВС.

З приводу обставин звільнення позивача з посади та переміщення на іншу посаду у зв'язку з дисциплінарним стягненням судом у судовому засіданні 11 червня 2015 року допитано свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Суд попередив зазначених осіб про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та за відмову від давання показань з непередбачених законом підстав.

Свідок ОСОБА_4 повідомив суду, що з жовтня 2012 року по 24 квітня 2015 року займав посаду начальника Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України у Київській області, де на момент звільнення з посади проходив службу позивач.

Свідок зазначив, що підставою для звільнення ОСОБА_1 із займаної посади стали матеріали службового розслідування, за результатами якого було встановлено неналежне виконання позивачем своїх службових обов'язків.

Наказ про звільнення позивача з посади старшого інспектора з особливих доручень Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області від 31 березня 2014 року №575 до ОСОБА_1 було доведено під час оперативної наради 1 квітня 2014 року, що підтверджується відповідним протоколом від 1 квітня 2014 року №10(11) (т.1, а.с. 221-214).

З наказом по особовому складу №276 о/с від 24 квітня 2014 року позивача також було ознайомлено на оперативній нараді, однак ознайомлюватись із вказаним наказом під підпис ОСОБА_1 відмовився, про що складено акт від 28 квітня 2014 року (т.1, а.с. 158).

В період з 31 березня 2014 року по 23 квітня 2014 року ОСОБА_1 продовжував виконувати обов'язки старшого інспектора з особливих доручень Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області, підтвердженням чого є протоколи оперативних нарад Відділу за квітень місяць, на яких був присутній позивач.

Свідок ОСОБА_5 зазначив, що на момент звільнення позивача з посади займав посаду в.о. начальника Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області та підтвердив, що в період з 31 березня 2014 року по 23 квітня 2014 року ОСОБА_1 працював у Відділі, отримував та виконував відповідні доручення безпосередніх начальників.

У свою чергу, свідок ОСОБА_6, вказав, що у Відділі ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області працює з 2011 року. Наказом ГУ МВС України в Київській області від 31 березня 2014 року №575 до нього також було застосоване дисциплінарне стягнення у вигляді попередження про неповну службову відповідність, яке в подальшому було скасоване в судовому порядку. Щодо обставин звільнення ОСОБА_1 зауважив, що у період з 31 березня 2014 року по 23 квітня 2014 року ОСОБА_1 на службу не з'являвся, оскільки начальник Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_4 дав доручення не допускати ОСОБА_1 на робоче місце.

Однак, на уточнююче запитання суду з якої конкретно дати позивач не з'являвся на роботу до Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області свідок

ОСОБА_6 конкретної відповіді надати не зміг. Також свідок не зміг відповісти на питання чи відомо йому про призначення позивача на іншу посаду наказом по особовому складу від 24 квітня 2014 року№276 о/с.

Щодо тверджень представника позивача про недопуск позивача на службу після видання відповідачем наказу від 31 березня 2014 року №575, свідок ОСОБА_4 пояснив, що в період з 31 березня 2014 року по 23 квітня 2014 року жодних перешкод ОСОБА_1 в доступі до робочого місця він не вчиняв, разом з тим, з огляду на видання наказу по особовому складу від 24 квітня 2014 року №276 о/с, 28 квітня 2014 року після ознайомлення ОСОБА_1 з цим наказом про призначення на іншу посаду, свідок доручив черговому УБОЗ ГУ МВС України в Київській області не допускати ОСОБА_1 на територію Відділу.

Перевіряючи обґрунтованість доводів позивача про не допуск його до служби в період з 31 березня по 23 квітня 2014 року, судом встановлено наступне.

З пояснень, наданих начальником Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС у Київській області ОСОБА_4 судом з'ясовано, що облік робочого часу (табелювання) у Відділі ветеринарної міліції не здійснюється. Проте, щопонеділка у Відділі скликаються оперативні наради, які оформлюються протоколами та на яких працівникам Відділу ставляться завдання та підбиваються підсумки роботи за тиждень.

Як вбачається з копій наявних у матеріалах справи копій протоколів оперативних нарад Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області від 1 квітня 2014 року №10 (11), від 7 квітня 2014 року №13 (12), від 8 квітня 2014 року №13-а, від 14 квітня 2014 року №14, від 22 квітня 2014 року №15, позивач брав участь у вказаних оперативних нарадах, отримував відповідні доручення та у вказані дні був присутній на службі (т.1, а.с. 211-229).

Крім того, з рапорту старшого інспектора-чергового чергової частини Штабу ГУ МВС України в Київській області майора міліції ОСОБА_8 судом встановлено, що 28 квітня 2014 року до чергової частини Штабу ГУ МВС України в Київській області по телефону з чергової частини МВС України надійшло повідомлення про звернення

ОСОБА_1 щодо неможливості потрапити на робоче місце у Відділ ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області (т.2, а.с. 7).

За наслідками розгляду вказаного звернення ГУ МВС України в Київській області позивачу листом від 6 травня 2014 року №3/997,998 надано відповідь, що порушень службової та виконавчої дисципліни у діях начальника Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області підполковника міліції ОСОБА_4 не встановлено (т.2, а.с. 16).

Таким чином, не допуск позивача до місця служби відбувся після видання наказу по особовому складу від 24 квітня 2014 року №276 о/с, яким позивача призначено дільничним інспектором міліції Вишнівського міського відділення міліції Києво-Святошинського районного відділу, звільнивши його з посади старшого інспектора з особливих доручень Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області. Інших фактів не допуску позивача до служби у Відділі судом не встановлено, а позивачем не надано суду жодних доказів, що такі мали місце, у тому числі в період з 31 березня 2014 року по 23 квітня 2014 року.

Щодо тверджень позивача про позбавлення ОСОБА_1 грошового забезпечення за квітень 2014 року, суд зауважує таке.

Відповідно до довідки ГУ МВС України в Київській області від 11 червня 2015 року №366 грошове забезпечення позивача з 1 квітня 2014 року по 23 квітня 2014 року становило 1777,44 грн. (т.1, а.с. 205).

Як пояснив представник відповідача в судовому засіданні 18.08.2015 грошове забезпечення позивача в сумі 1777,44 грн. за період з 1 квітня 2014 року по 23 квітня 2014 року на посаді старшого інспектора з особливих доручень Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області нараховане, але на картку позивача у банку не перераховувалось. На час розгляду справи позивачем вказані кошти не отримані та можуть бути отримані у касі ГУ МВС України в Київській області.

Отже, позивач у вказаний період не був позбавлений грошового забезпечення.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення грошового забезпечення за період з 01.04.2014 по 23.04.2014 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, оскільки в цей період позивач продовжував виконувати обов'язки старшого інспектора з особливих доручень Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області, відтак період з 01.04.2014 по 23.04.2014 не може бути включений до розрахунку різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків.

Щодо позовних вимог про стягнення грошового забезпечення за період з 24.04.2014 по 25.12.2014 суд зазначає наступне.

Суд звертає увагу позивача, що поняття «звільнення з роботи», «звільнення зі служби» або «звільнення з органу» не є тотожними поняттю «звільнення з посади» та характеризують різні правові явища. Зокрема, поняття «звільнення з роботи», «звільнення зі служби» та «звільнення з ОВС» характеризують та вказують на припинення трудових правовідносин (припинення публічної служби).

Звільнення особи з відповідної посади, у свою чергу, означає припинення виконання такою особою службових повноважень, закріплених за цією посадою.

Процедура звільнення з посади не тягне за собою припинення трудових правовідносин (проходження публічної служби) та, як наслідок, припинення виплати грошового забезпечення (заробітної плати).

З наведеного слідує, що грошове забезпечення за час вимушеного прогулу підлягає виплаті лише у разі незаконного звільнення особи з органів внутрішніх справ.

Натомість у випадку незаконного переведення на іншу посаду виплаті підлягає різниця в грошовому забезпеченні між посадою, з якої особу незаконно переведено та грошовим забезпеченням, отриманим особою за виконання обов'язків на іншій посаді.

Беручи до уваги викладене, а також обставини, встановлені у постанові Київського окружного адміністративного суду від 16 травня 2014 року у справі №810/2610/14, суд приходить до висновку, що позивача не було звільнено із ОВС, а лише призначено на іншу посаду, у порядку дисциплінарного стягнення відповідно до Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ.

Твердження позивача про те, що його було звільнено з ОВС з позбавленням грошового забезпечення суд вважає необґрунтованими та до уваги не приймає, оскільки вони ґрунтуються лише на суб'єктивному сприйнятті обставин та жодних належних і допустимих доказів з цього приводу суду не надано та під час розгляду справи не встановлено.

За таких обставин, суд вважає, що позивач має право на виплату йому саме різниці у грошовому забезпеченні між попередньою посадою та посадою, на яку його призначено незаконно, а не грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Водночас щодо розміру грошового забезпечення, що підлягає стягненню з відповідача за час виконання позивачем обов'язків дільничного інспектора міліції Вишнівського міського відділення міліції Києво-Святошинського районного відділу, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу органів внутрішніх справ» від 7 листопада 2007 року № 1294 зі змінами та доповненнями (далі - Постанова №1294) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

За змістом пункту 2 Постанови №1294 виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року №499, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року №205/14896 затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (далі - Інструкція №499).

Пунктами 1.3 та 1.5 Інструкції №499 встановлено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ визначається залежно від посади, спеціального звання, наукового ступеня і вченого звання, тривалості та умов служби.

Підставою для виплати грошового забезпечення є наказ начальника органу внутрішніх справ про призначення на штатну посаду, яка входить у його номенклатуру, наказ ректора вищого навчального закладу про зарахування на навчання або наказ про зарахування в розпорядження відповідного органу та встановлення конкретного розміру окладів, надбавок, доплат тощо.

Відповідно до підпункту 3.5.2 пункту 3.5 Інструкції №499 особам рядового і начальницького складу, звільненим з органів внутрішніх справ, а потім поновленим на службі у зв'язку з визнанням звільнення незаконним, грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачується за посадою, з якої вони були звільнені, але не більше як за один рік.

З викладеного вбачається, що особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ отримують саме грошове забезпечення, а не заробітну плату, поряд з цим, Інструкцією №499 та іншими нормативно-правовими актами не передбачено порядку визначення розміру середнього грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ чи працівників інших органів державної влади, які отримують грошове забезпечення для цілей, встановлених пунктом 24 Положення.

Водночас, згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України в постанові від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Відповідно до частини 7 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

За таких обставин суд дійшов висновку про можливість застосування до вказаних правовідносин положень постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Суд бере до уваги, що зазначений Порядок не містить застережень щодо неможливості застосування його положень для обчислення розміру грошового забезпечення, і, крім цього, заробітна плата і грошове забезпечення є формами оплати праці працівників (співробітників), загальні засади формування і обчислення яких мають спільні риси.

Згідно абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, сума середньомісячного грошового забезпечення за час виконання посадових обов'язків має обчислюватися виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи на посаді старшого інспектора з особливих доручень Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області, що передують місяцю, у якому позивача було незаконно переведено на іншу посаду, тобто за березень та лютий 2014 року.

Як вбачається з довідок Головного управління МВС України в Київській області від 8 червня 2015 року №344 та 11 червня 2015 року №366, грошове забезпечення позивача на посаді старшого інспектора з особливих доручень Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області до видачі за лютий 2014 року складало 2309,26 грн. (т.1, а.с. 119); до видачі за березень 2014 року - 2309,26 грн. (т.1, а.с. 205).

Згідно листа Міністерства праці та соціальної політики України від 4 вересня 2013 року № 9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік», кількість робочих днів у лютому і березні 2014 року становила по 20 днів.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача на посаді старшого інспектора з особливих доручень Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області становить до видачі 115,46 грн. [(2309,26+2309,26):(20+20)].

Щодо періоду, за який підлягає виплаті різниця у грошовому забезпечені суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивача було призначено дільничним інспектором міліції Вишнівського міського відділення міліції Києво-Святошинського районного відділу, звільнивши його з посади старшого інспектора з особливих доручень Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області відповідно до наказу від 24 квітня 2014 року №276 о/с. Таким чином, останнім робочим днем позивача на посаді старшого інспектора з особливих доручень Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області було 23 квітня 2014 року, а з 24 квітня 2014 року позивач був призначений на посаду дільничного інспектора міліції Вишнівського міського відділення міліції Києво-Святошинського районного відділу.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 16 травня 2014 року в справі №810/2610/14 скасовано наказ ГУ МВС України в Київській області від 24 квітня 2014 року №276 о/с, яким позивача були звільнено з вказаної посади та призначено дільничним інспектором міліції Вишнівського міського відділення міліції Києво-Святошинського районного відділу.

Постанова Київського окружного адміністративного суду від 16 травня 2014 року в справі №810/2610/14 набрала законної сили 25 грудня 2014 року, відповідно до ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 25 грудня 2014 року.

Отже, час за який позивач виконував обов'язки дільничного інспектора внаслідок незаконного переведення з посади становить 169 робочих днів (24 квітня 2014 року - 25 грудня 2014 року), а саме: за період з 24 квітня 2014 року по 30 квітня 2014 року - 4 дні, за травень 2014 року - 19 днів, за червень 2014 року - 19 днів, за липень 2014 року - 23 дні, за серпень 2014 року - 20 днів, за вересень 2014 року - 22 дні, за жовтень 2014 року - 23 дні, за період з 1 грудня 2014 року по 25 грудня 2014 року - 19 днів.

Відповідно сума грошового забезпечення за час, протягом якого позивач виконував обов'язки дільничного інспектора міліції Вишнівського міського відділення міліції Києво-Святошинського районного відділу у зв'язку із незаконним переведенням на цю посаду розраховується шляхом множення середньоденного заробітку 115,46 грн. на число робочих днів за період виконання обов'язків дільничного інспектора (169 днів) та становить

19512,74 грн.

Згідно довідки Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області від 9 червня 2015 року №14173 за період у 9 місяців з дня призначення позивача на посаду дільничного інспектора міліції Вишнівського міського відділення міліції Києво-Святошинського районного відділу (24 квітня 2014 року - 25 грудня 2014 року), останній отримав грошове забезпечення у розмірі 23349,26 грн. (т.1, а.с. 207).

Різниця в грошовому забезпеченні позивача до звільнення з посади та отриманого позивачем за час виконання обов'язків дільничного інспектора, розрахована відповідно до пункту 24 Положення, має від'ємне значення та становить -3836,52 грн. (19512,74-23349,26=

-3836,52).

Тобто, позивач за час виконання обов'язків дільничного інспектора внаслідок незаконного переведення на цю посаду отримав грошове забезпечення на 3836,52 грн. більше грошового забезпечення позивача на посаді старшого інспектора з особливих доручень Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області.

Суд зауважує, що аналіз наведених вище положень чинного законодавства дає підстави стверджувати, що у випадку незаконного переміщення на іншу посаду відшкодуванню підлягає різниця, яка виникла у зв'язку з перебуванням на нижчеоплачуваній посаді, тобто грошове забезпечення до звільнення з посади повинне бути більшим за грошове забезпечення на посаді, на яку особу незаконно переміщено.

Враховуючи, що судом не встановлено обставин, що свідчать про наявність позитивної різниці у грошовому забезпеченні за час виконання позивачем обов'язків дільничного міліції внаслідок незаконного переведення з посади старшого інспектора з особливих доручень Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача втраченого середньомісячного заробітку у розмірі 26060,40 грн. є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

З приводу вимог позивача про стягнення з відповідача компенсації за завдану моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн., суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 та пункту 9 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частини 2 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Зважаючи на те, що вимоги про відшкодування моральної шкоди, нанесеної незаконним переведенням позивача на іншу посаду заявлені разом з вимогою, яка стосується публічно-правових відносин, суд вважає необхідним розглянути вимоги про відшкодування моральної шкоди в рамках даної адміністративної справи.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, частина 2 статті 23 якого встановлює, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 237 Кодексу законів про працю України. Відповідно до норм цієї статті відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Із наведеного випливає, що обов'язок з відшкодування моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника.

Суд зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Зазначені положенні викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, позивач зазначив, що незаконне звільнення його з посади призвело до моральних страждань, оскільки він втратив душевний спокій, нормальні життєві зв'язки та через незаконне переведення на іншу посаду був вимушений докладати додаткових зусиль для відновлення своїх прав, налагодження стосунків з оточуючими, а також позичати додаткові кошти для забезпечення сім'ї та сплати відсотків за споживчим кредитом у зв'язку з погіршенням його матеріального становища.

Разом з тим, суд зазначає, що у ході розгляду справи вказані доводи позивача належними та достатніми доказами підтверджені не були. Так, позивачем не надано доказів на підтвердження характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), не вказано з яких саме міркувань виходив позивач, визначаючи розмір суми відшкодування моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Стверджуючи про те, що відповідачем ОСОБА_1 завдано моральну шкоду, позивачем не доведено факту наявності будь-яких обставин, що свідчили б про порушення нормальних життєвих зв'язків, невпевненості у майбутньому чи обставин, що свідчили про докладання позивачем додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд наголошує на тому, що внаслідок незаконного звільнення позивача з посади старшого інспектора з особливих доручень Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_1 не було позбавлено грошового забезпечення. Більш того, грошове забезпечення внаслідок переведення позивача на іншу посаду не зменшилось, а збільшилось, що своєю чергою спростовує доводи позивача про необхідність пошуку додаткових коштів для забезпечення своєї сім'ї, сплати відсотків за споживчим кредитом.

Таким чином суд зазначає, що матеріалами справи не підтверджується, а судом не встановлено наявність причинного зв'язку між неправомірними діями відповідача та стражданнями, приниженнями, моральними переживаннями позивача. При цьому позивачем не надано жодних доказів в обґрунтування розміру заявленої до відшкодування моральної шкоди у сумі 50000,00 грн. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн., задоволенню не підлягають

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, коли судом здійснюється розгляд справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, у яких обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час розгляду справи позивачем не було надано належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог та не спростовано доводів відповідача щодо відсутності підстав для стягнення різниці у грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків та моральної шкоди.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору судом не вирішується, оскільки позивач відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

Судом 18 серпня 2015 року проголошені вступна та резолютивна частина постанови. Повний текст постанови виготовлений 25 серпня 2015 року.

На підставі викладеного, керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Кушнова А.О.