Справа № 816/3021/15
Суддя: Л.М. Петрова
Дата ухвалення: 2015-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2015 року м. ПолтаваСправа №816/3021/15

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Петрової Л.М.,

за участю:

секретаря судового засідання: Лисака С.В.,

представника позивача: Довбенко О.Ю.,

представника відповідача: Тернової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства "Полтава-банк" до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про скасування арешту, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

05 серпня 2015 року Публічне акціонерне товариство "Полтава-банк" звернулося до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про зняття арешту з майна, заборони відчуження та інших заходів примусового виконання у виконавчому провадженні ВП №39847107, накладені згідно постанови від 04 жовтня 2013 року щодо нежитлових приміщень (офіс) загальною площею 478,6 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, що раніше належали ОСОБА_3; зобов'язання фактично вилучити запис про реєстрацію обтяження НОМЕР_1 та заборону відчуження майна та внести відповідні зміни до Державного реєстру прав на нерухоме майно на протязі одного робочого дня з моменту набрання рішенням законної сили (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог /а.с. 137/).

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 03 серпня 2015 року за заявою стягувача Публічного акціонерного товариства "Полтава-банк" відповідачем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, при цьому у мотивувальній частині постанови зазначено, що оскільки виконавчий збір з боржника не стягнуто, застосування наслідків завершення виконавчого провадження, передбачених статтею 50 Закону України "Про виконавче провадження" у частині звільнення з-під арешту майна боржника неможливе. Однак, на думку позивача, відповідачем не враховано, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 липня 2014 року, яке набрало законної сили 20 травня 2015 року вирішено визнати право власності Публічного акціонерного товариства "Полтава-банк" на нежитлові приміщення (офіс) загальною площею 478,6 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, що раніше належали ОСОБА_3.

Позивач вважає, що діями відповідача щодо відмови у знятті арешту порушено права Публічного акціонерного товариства "Полтава-банк" як власника майна, що встановлено рішенням суду, а існуючий арешт майна позбавляє можливості позивача реалізувати своє право.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

У своїх письмових запереченнях відповідач зазначав, що постанова від 04 жовтня 2013 року ВП №39847107 про стягнення з ОСОБА_3 виконавчого збору у розмірі 463031,08 грн виведена в окреме виконавче провадження. Оскільки виконавчий збір з боржника не стягнуто, застосування наслідків виконавчого провадження, передбачених статтею 50 Закону України "Про виконавче провадження" у частині звільнення з-під арешту майна боржника неможливе /а.с. 134-136/.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 19 вересня 2013 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області відкрито виконавче провадження ВП №39847107 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса від 05 вересня 2013 року №1624 про звернення стягнення на нежитлові приміщення (офіс) загальною площею 478,6 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_3 /а.с. 85-86/.

04 жовтня 2013 року у межах виконавчого провадження ВП №39847107 державним виконавцем накладено арешт на нежитлові приміщення (офіс) загальною площею 478,6 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_3 /а.с. 46/.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 липня 2014 року /а.с. 15-19/, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2015 року /а.с. 24-28/, крім іншого, визнано право власності Публічного акціонерного товариства "Полтава-банк" на нежитлові приміщення (офіс) загальною площею 478,6 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, що до цього належали ОСОБА_3.

29 липня 2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою від 28 липня 2015 року №005-006/1871 про повернення виконавчого документа стягувачеві та припинення арешту майна боржника /а.с. 128-131/.

03 серпня 2015 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 47 закону України "Про виконавче провадження" /а.с. 132-133/.

При цьому, у постанові про повернення виконавчого документа стягувачеві зазначено, що оскільки виконавчий збір з боржника не стягнуто, застосування наслідків виконавчого провадження, передбачених статтею 50 Закону України "Про виконавче провадження" у частині звільнення з-під арешту майна боржника неможливе.

Однак, позивач не погодився із відмовою у знятті арешту, що стало підставою для звернення Публічного акціонерного товариства "Полтава-банк" до суду з даним позовом.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам, суд виходить з наступного.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року №606-ХІV.

Відповідно до статті 1 цього Закону виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Стаття 5 наведеного Закону визначає, що державний виконавець зобов'язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Відповідно до частини першої статті 6 зазначеного вище Закону державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Частиною першою статті 7 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому повноваження у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Відповідно до частин першої, другої статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Пунктом 1 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо є письмова заява стягувача.

Відповідно до частин першої, другої статті 50 зазначеного Закону у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

З аналізу наведених норм Закону суд приходить до висновку, що стаття 50 Закону України "Про виконавче провадження" не передбачає звільнення майна з-під арешту у випадку повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 1 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження".

Разом з тим, рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 липня 2014 року /а.с. 15-19/, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2015 року /а.с. 24-28/, крім іншого, визнано право власності Публічного акціонерного товариства "Полтава-банк" на нежитлові приміщення (офіс) загальною площею 478,6 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, що до цього належали ОСОБА_3.

Тобто, станом на дату виведення постанови ВП №39847107 від 04 жовтня 2013 року про стягнення з боржника ОСОБА_3 виконавчого збору у розмірі 463031,08 грн у окреме виконавче провадження, нежитлові приміщення (офіс) загальною площею 478,6 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, вже не належать ОСОБА_3.

Згідно рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 липня 2014 року, яке набрало законної сили 20 травня 2015 року, зазначені нежитлові приміщення належать на праві власності Публічному акціонерному товариству "Полтава-банк".

Отже, накладений відповідачем арешт на нежитлові приміщення (офіс) загальною площею 478,6 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, що до цього належали ОСОБА_3, наразі не забезпечує мети виконавчого провадження про стягнення з боржника ОСОБА_3 виконавчого збору, оскільки станом на дату розгляду справи право власності на зазначені нежитлові приміщення визнано за позивачем.

Згідно частини першої статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Порядок зняття арешту з майна передбачено статтею 60 наведеного Закону, відповідно до якої особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Аналогічні положення щодо звільнення майна з-під арешту визначені також і пунктом 5.15 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року №74/5.

Так, зокрема пунктом 5.15.2. Інструкції про проведення виконавчих дій передбачено, що у разі прийняття судом рішення про звільнення майна з-під арешту або сплати боржником повної суми боргу за виконавчим документом до реалізації арештованого майна боржника майно звільняється з-під арешту за постановою державного виконавця, яка затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби.

03 серпня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 1 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження".

Так, частиною п'ятою статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Згідно частини четвертої статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" дії та бездіяльність державного виконавця, пов'язані з розшуком боржника або його майна, можуть бути оскаржені.

За таких обставин та з урахуванням того, що накладений відповідачем арешт на нежитлові приміщення, що раніше належали ОСОБА_3, наразі не забезпечує мети виконавчого провадження про стягнення з боржника ОСОБА_3 виконавчого збору, суд дійшов висновку про наявність підстав для зняття арешту з нежитлових приміщень (офісу) загальною площею 478,6 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача фактично вилучити запис про реєстрацію обтяження НОМЕР_1 та заборону відчуження майна та внести відповідні зміни до Державного реєстру прав на нерухоме майно на протязі одного робочого дня з моменту набрання рішенням законної сили, суд зазначає наступне.

Норми статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" та Інструкції про проведення виконавчих дій регулюють порядок зняття арешту з майна за судовим рішенням шляхом винесення державним виконавцем постанови про зняття арешту не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Крім того, судове рішення повинно бути наслідком чинного правового регулювання. Виходячи із змісту законодавства воно не може у майбутньому регулювати суспільні відносини.

Підстав вважати, що відповідач буде відмовлятись від таких дій, на момент розгляду справи у суду не немає.

Відповідно до частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до частини другої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

За приписами статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені у позовній заяві вимоги позивача є такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно до положень частини третьої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 10, 11, 71, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Публічного акціонерного товариства "Полтава-банк" до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про скасування арешту, зобов'язання вчинити дії задовольнити частково.

Зняти арешт з майна, заборони відчуження та інші заходи примусового виконання, накладені згідно постанови Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, накладені на нежитлове приміщення (офіс) загальною площею 478,6 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Публічного акціонерного товариства "Полтава-банк" витрати зі сплати судового збору у розмірі 36,54 грн /тридцять шість гривень п'ятдесят чотири копійки/.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 21 серпня 2015 року.

Суддя Л.М. Петрова