Справа № 826/11726/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2015-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 серпня 2015 року № 826/11726/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Келеберди В.І., суддів Качура І.А. Данилишин В.М. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Міністерства внутрішніх справ України

провизнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України, відповідач) з вимогами про визнання незаконним Наказ № 820 о/с від 05.05.2015 року про звільнення ОСОБА_1 за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ; поновлення позивача на посаді в органах внутрішніх справ України та стягнення моральної шкоди у розмірі 11 628,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує незаконність оскаржуваного наказу з підстав недотримання відповідачем процедури звільнення, а саме, недоведеність про майбутнє звільнення через скорочення у передбачений Законодавством строк Крім того позивач вказує, що відповідачем не було запропоновано позивачу іншої посади для подальшого проходження служби та при вирішенні питання щодо можливості переведення позивача не було взято до уваги кваліфікацію працівника.

Відповідач заперечував проти позовних вимог з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи, з яких вбачається, що оскаржуваний наказ видано в межах повноважень та у спосіб передбачений чинним законодавством з дотриманням процедури звільнення.

В судовому засіданні з урахуванням ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства ухвалено про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Наказом МВС України від 22.07.2014 № 1381 о/с ОСОБА_1 було призначено на посаду заступника начальника відділу боротьби зі злочинами у сфері земельних відносин, приватизації, на фондовому ринку та протидії незаконному поглинанню підприємств оперативно-аналітичного управління боротьби зі злочинами в базових галузях та сферах економіки Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю МВС України.

В подальшому, 04 березня 2015 року Міністром внутрішніх справ України видано наказ МВС України № 231 «Про реорганізацію Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю МВС»

Пунктом 1 наказу МВС України «Про реорганізацію Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю МВС» внесено зміни у структурі кримінальної міліції апарату Міністерства внутрішніх справ шляхом реорганізації Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю в Департамент протидії злочинності у сфері економіки.

Заступнику Міністра - керівнику апарату Чоботарю С. І., доручено вирішити питання щодо внесення необхідних змін до штату апарату Міністерства.

Наказом МВС України від 05.03.2015 № 234 «Про організаційно-штатні зміни в апараті МВС» затверджено Перелік змін у штатах МВС, відповідно до якого скорочено всі посади Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю МВС України і введено посади у новоствореному департаменті протидії злочинності у сфері економіки.

Відповідно до Наказу МВС України № 820 о/с від 05.05.2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника відділу боротьби зі злочинами у сфері земельних відносин, приватизації, на фондовому ринку та протидії незаконному поглинанню підприємств оперативно-аналітичного управління боротьби зі злочинами в базових галузях та сферах економіки Департаменту.

Позивач вважає оскаржуваний наказ незаконним, а звільнення протиправним у зв'язку з чим звернувся до суду за захистом прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Щодо доводів позивача про порушення відповідачем при прийнятті оскарженого наказу норм кодексу законів про працю України суд зазначає наступне.

Листом Вищого адміністративного суду України від 26.05.2010 року № 753/11/13-10 "Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби" зазначено, що під час вирішення спорів зазначеної категорії пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Спірні відносини врегульовано Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-XII «Про міліцію»; Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114, Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ», якими визначено порядок прийняття, проходження та звільнення осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України, отже посилання позивача на норми Кодексу законів про працю України є необґрунтованим.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про міліцію» міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Відповідно до статті 18 Закону України "Про міліцію" порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки визначено Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення).

Відповідно до п. 8 Положення дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема: у зв'язку із скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

Згідно п. «в-г» п. 40 Положення при здійсненні організаційно-штатних заходів особи начальницького складу можуть зараховуватися в розпорядження органу внутрішніх справ на строк не більше 15 діб.

У виняткових випадках, пов'язаних з особливими обставинами, перебування в розпорядженні органу внутрішніх справ понад 15 діб, але не більше двох місяців, допускається з дозволу Міністра внутрішніх справ. До цього строку не зараховуються періоди перебування в установлених цим Положенням відпустках (крім відпусток по вагітності, родах і догляду за дитиною), на лікуванні (обстеженні) у лікувальних закладах;

Переміщення по службі осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу має здійснюватися, як правило, без зарахування їх у розпорядження відповідного органу внутрішніх справ; призначення на посади осіб, які перебувають у розпорядженні відповідного органу, провадиться в найкоротший строк, але не пізніше двох місяців із дня звільнення їх з посади.

Відповідно до п. 62. Положення звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться:

а) у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом України "Про військовий обов'язок і військову службу" для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров'я придатні до військової служби;

б) у відставку, якщо звільнені особи досягли граничного віку, встановленого Законом України "Про військовий обов'язок і військову службу" для перебування в запасі осіб, які мають відповідні військові звання або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров'я до військової служби (із зняттям з військового обліку).

Згідно п «г» п. 64 Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже, звільнення зі служби у запас через скорочення штатів можливо при відсутності подальшого використання на службі.

З матеріалів справи вбачається, що наказом МВС України від 05.03.2015 №234 «Про організаційно-штатні зміни в апараті МВС» затверджено Перелік змін у штатах МВС та скорочено всі посади Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю МВС України і введено посади у новоствореному Департаменті протидії злочинності у сфері економіки, внаслідок чого було скорочено 10 посад (скорочено 145, введено в дію 135).

З матеріалів справи вбачається, що позивача попереджено про наступне вивільнення 12.03.2015.

Судом встановлено, що позивачу не було запропоновано жодної посади, при цьому відповідач зазначає, у зв'язку з чисельним скороченням була відсутня можливість вирішити питання щодо подальшого проходження позивачем служби.

З матеріалів справи вбачається, що позивач має статус учасника бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_1 видане 11.02.2015).

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці та на працевлаштування у разі ліквідації підприємства, установи, організації.

Отже, позивач має переважне право на залишення на роботі при скороченні штату.

Судом неодноразово витребовувалось від відповідача дані щодо осіб, які були залишені (переведені) на службі при скорочені штатів, проте відповідачем вимоги суду не виконано.

Відповідно до ст 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оскільки відповідачем не надано суду доказів на підтвердження того, що особи які були прийняті (переведені) мали переважне право на залишення на роботі (з урахуванням наявності у позивача пільг визначених п. 13 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») отже суд дійшов висновку, що позивачем в порушення згадуваних норм Положення не виконано обов'язку щодо вирішення питання про подальше використання позивача на службі а органах МВС України.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що при прийнятті оскарженого наказу відповідачем порушено вказані вище норми Положення та п. 13 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки відповідачем не доведено доцільність звільнення позивача через скорочення, не запропоновано посад для подальшого проходження служби, не враховано наявність у позивача переважного права залишення на службі в органах МВС України, отже оскаржуваний наказ є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 24 Положення у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Протиправність наказу № 820 о/с від 05.05.2015 року про звільнення ОСОБА_1 за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, прямо вказує на наявність підстав для задоволення позову в частині поновлення позивача на посаді.

В той же час, під час розгляду даної справи судом встановлено, що посаду заступника начальника Департаменту державної служби боротьби зі злочинами у сфері земельних відносин, приватизації, на фондовому ринку та протидії незаконному поглинанню підприємств оперативно-аналітичного управління боротьби зі злочинами в базових галузях та сферах економіки Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю на підставі наказу МВС України №234 від 05.03.2015 р. скорочено шляхом реорганізації Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю в Департамент протидії злочинності у сфері економіки.

При цьому, як зазначено вище, відповідно до наказу МВС України №234 від 05.03.2015 р. "Про організаційно-штатні зміни в апараті МВС", яким затверджено Перелік змін у штаті апарату МВС, у Департаменті державної служби боротьби з економічною злочинністю скорочено 145 посад, в той час як у Департаменті протидії злочинності у сфері економіки створено 135 посад.

Оскільки відповідно до вимог ч. 2 ст. 162 КАС України суд може прийняти постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів, зважаючи на наведене в сукупності, суд приходить до висновку про необхідність поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді в Департаменті протидії злочинності у сфері економіки МВС України.

Оскільки позивачем не заявлено вимогу про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, суд роз'яснює позивачу право на вирішення вказаного питання в судовому порядку шляхом подання відповідного позову.

Стосовно позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 11 628,00 грн., суд також вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 №4 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 та від 27.02.2009 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені ст. 1166 ЦК України, згідно ч. ч. 1, 2, 4 якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Для визначення підстав застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, суду необхідно з'ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, розміру шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача і шкодою, вину відповідача.

При цьому на позивача покладено обов'язок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданої шкоди та прямого причинного зв'язку між порушенням зобов'язання та шкодою.

Стверджуючи про те, що відповідачем завдано моральну, позивачем не обґрунтовано, в чому полягає шкода, не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті позивача, та майнових втрат. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування шкоди в сумі 11 628,00 грн.

За правилами частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Отже, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 69-71, 128, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ від 05.05.2015 №820 виданий Міністерством внутрішніх справ України.

3. Поновити ОСОБА_1 на рівнозначній посаді в Департаменті протидії злочинності у сфері економіки Міністерства внутрішніх справ України.

4. Відмовити в задоволенні решти позовних вимог.

5. Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді в Департаменті протидії злочинності у сфері економіки Міністерства внутрішніх справ України звернути до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.185-187 КАС України.

Головуючий Суддя В.І. Келеберда

Судді І.А. Качур

В.М. Данилишин