Справа № 804/7121/15
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2015-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

19 серпня 2015 рокусправа № 804/7121/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді:Юрко І.В., суддів: Гімона М.М., Сафронової С.В.,

секретарі судового засідання: Лащенко Р.В.,

за участі представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області: Кравець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 липня 2015 року у справі № 804/7121/15 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління державної Міграційної служби України в Дніпропетровській області, Ленінського районного відділу Державної міграційної служби України в м.Дніпропетровську, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач 05.06.2015 року звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Ленінського районного відділу Державної міграційної служби в м.Дніпропетровську, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, яким просив визнати рішення начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області А.М.Бабець про скасування дозволу на імміграцію в Україну відносно нього від 25.03.2014 року за № 84 незаконним та скасувати; зобов'язати Ленінський районний відділ Державної міграційної служби України в м.Дніпропетровську повернути посвідку на постійне проживання НОМЕР_1, видану 16.08.2001 року на його ім'я.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2015 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Позивач, представник відповідача - Головного управління державної Міграційної служби України в Дніпропетровській області, треті особи у судове засідання суду апеляційної інстанції не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Позивач надіслав до апеляційного суду клопотання, яким просив відкласти розгляд справи.

Відповідно до вимог частини 4 статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, та явка яких у відповідності до статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України не визнавалась судом обов'язковою, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Позивачу - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є ромадянином Грузії, 16.08.2001 року була видана посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_2, терміном дії до 16.08.2003 року.

10.10.2003 року УМВС України у Дніпропетровькій області термін дії посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 продовжено безстроково (а.с.15-зворіт).

17.06.2011 року ОСОБА_2 вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська був засуджений за ч. 1 ст.187, ч.1 ст.125 Кримінального Кодексу України до 4 років позбавлення волі та був звільнений 08.09.2012 року за постановою Краснолуцького міського суду Луганської області від 31.08.2012 року на підставі ст.81 Кримінального Кодексу України умовно-достроково, невідбутий термін 1 рік 1 місяць 6 днів, що підтверджується довідкою про звільнення Частина «Б» серії ЛУГ № 015090, виданою Краснолуцькою виправною колонією в Луганській області № 19 (а.с. 64-72, 21).

03.03.2014 року ОСОБА_2 звернувся до Амур-Нижньодніпровського РВ у м.Дніпропетровську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання в Україні, у зв'язку непридатності для користування попередньої.

На підставі висновку щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну, затвердженого начальником Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області А.М.Бабець 25.03.2014 року було прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 84 (а.с.15).

Згідно вказаного рішення громадянину Республіки Грузія ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцю Республіки Грузія, паспорт НОМЕР_3, на підставі п.2 ст.12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 16.08.2001 року.

Як зазначено позивачем, копію оскаржуваного рішення ним було отримано лише 18.05.2015 року і в цей же день співробітниками Ленінського районного відділу Державної міграційної служби України в м.Дніпропетровську в нього було вилучено посвідку на постійне проживання.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі діяли в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством України. Наявність у позивача невиплачених грошових зобов'язань та неповнолітнього сина не є обставиною, яка може перешкоджати у прийнятті рішень, зокрема, щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну, за наявності обставин, передбачених ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ч.1 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства регулюються Законом України «Про імміграцію».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про імміграцію» імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

Статтею 1 Закону Украъни «Про імміграцію» (в редакції станом на 07.06.2001 року) визначалось, що посвідка на постійне проживання - це документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Чинна на теперішній час редакція Закону України «Про імміграцію» не містить визначення поняття «посвідка на постійне проживання»; вказаним Законом передбачений дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до вимог ст.4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію надається, зокрема, одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебував у шлюбі з 10.01.1999 року з громадянкою України ОСОБА_8. Шлюб розірвано 06.08.2007 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 17, 19).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_4, позивач записаний батьком ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.28).

Статтями 12, 13 Закону України «Про імміграцію» визначені підстави для скасування дозволу на імміграцію та вилучення посвідки на постійне проживання.

Пунктом 2 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, зокрема, якщо іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили.

Наявності хоча б однієї підстави, зазначеної в частині 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» достатньо для скасування дозволу на імміграцію.

Як зазначалось вище, 17.06.2011 року ОСОБА_2 вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська був засуджений за ч. 1 ст.187, ч.1 ст.125 Кримінального Кодексу України до 4 років позбавлення волі.

Зі змісту оскаржуваного позивачем рішення вбачається, що підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_2 стали обставини, визначені саме п.2 ч. 1. ст.12 Закону, тобто: іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили.

Статтею 13 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про імміграцію» якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка була до його надання визнана біженцем в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.

Якщо особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду, рішення про її видворення не приймається до набрання рішенням суду законної сили.

У разі скасування дозволу на імміграцію та вилучення посвідки на постійне проживання у зв'язку із засудженням до позбавлення волі за вироком суду особа повинна виїхати з України протягом місяця з дня відбуття покарання.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення від 25.03.2014 року № 84 01.04.2014 року направлялось до Амур-Нижньодніпровського РВ у м.Дніпропетровску ГУ ДМС України в Дніпропетровській області.

Про прийняття рішення від 25.03.2014 року № 84 позивач повідомлявся, зокрема, за місцем його реєстрації надсилались поштові відправлення від 05.04.2014 року та від 16.04.2014 року, що підтверджується матеріалами справи.

Пунктами 21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою КМУ № 1983 від 26.12.2002 року визначено, що питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу за місцем прийняття рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до ст.13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Судом першої інстанції встановлено, що 03.03.2014 року позивачем було надано розписку відповідачу, що дозвіл може бути скасовано і він повинен буде залишити межі України.

Законодавцем не встановлено, що за наявності буд-яких обставин при встановленні випадку, передбаченого ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію не може бути скасований.

Таким чином, посилання апелянта в апеляційній скарзі та його представника в судовому засіданні на наявність у позивача невиплачених грошових зобов'язань та неповнолітнього сина не є обставинами, які можуть перешкоджати відповідачам у прийнятті рішень, зокрема щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну та вилучення посвідки на постійне проживання, за наявності обставин, передбачених ст.12 Закону України «Про імміграцію».

До того ж, як вбачається з вироку Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська позивач був засуджений, в тому числі, і за умисне спричинення легких тілесних ушкоджень своєму шестирічному сину, а потів в присутності свого сина, погрожуючи матері сина - ОСОБА_4 ножем, лезо якого приставив останній до горла, поранив ОСОБА_4 руку та заволодів її телефоном.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що при прийнятті рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну відносно ОСОБА_2 відповідачі діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з чим погоджується колегія суддів.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Головним управлінням державної Міграційної служби України в Дніпропетровській області, Ленінським районним відділом Державної міграційної служби України в м.Дніпропетровську доведено правомірність прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну відносно ОСОБА_2 від 25.03.2014 року за №84 та вилучення посвідки на постійне проживання НОМЕР_1, видану 16.08.2001 року на ім'я позивача.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду не вбачається.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 160, 167, 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 липня 2015 року у справі №804/7121/15 залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 липня 2015 року у справі № 804/7121/15 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення ухвали в повному обсязі.

В повному обсязі ухвалу складено 21 серпня 2015 року.

Головуючий суддя: І.В. Юрко

Суддя: М.М.Гімон

Суддя: С.В. Сафронова