Справа № 2а-8565/12/2670
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2012-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Вн. № 1/136
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 липня 2012 року 13:18 № 2а-8565/12/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Клочкової Н.В. при секретарі судового засідання Пошелюзному О.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України"
до Відділу Державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції в м. Києві
про визнання дій протиправними
за участю представників сторін:

представник позивача Йосипишин Р.В.,

представник позивача Мельничук І.В.,

представник відповідача не з'явився, не повідомивши про причини неявки, хоча про дату, час і місце судового розгляду був належним чином повідомлений

На підставі частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні від 11 липня 2012 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (далі -позивач, ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України") звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві (далі -відповідач, ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві) про визнання дій протиправними.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.06.2012 р. відкрито провадження в адміністративній справі № 2а-8565/12/2670.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.06.2012 р. закінчено підготовче провадження в адміністративній справі № 2а-8565/12/2670 та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, та просив задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач-суб'єкт владних повноважень, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, в судове засідання не з'явився, не повідомивши про причини неявки, заперечень на позовну заяву не подав, тому справа відповідно до частини 4 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України вирішувалась на підставі наявних у ній доказів.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

14 березня 2012 року на підставі заяви Управління Пенсійного Фонду України в Печерському районі м. Києва (далі -УПФУ в Печерському районі м. Києва) відповідачем винесено постанову ВП № 31611573 про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання рішення УПФУ в Печерському районі м. Києва № 2141 від 24.11.2011 р. про стягнення з державного підприємства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" на користь УПФУ в Печерському районі м. Києва заборгованості у розмірі 535, 24 грн. (далі -Рішення № 2141 від 24.11.2011 р.). Відповідно до п. 2 вищевказаної постанови відповідача від 14.03.12 р. ВП № 31611573 ДП "Державна продовольчо-зернова корпорація України" встановлено строк для добровільного виконання Рішення № 2141 від 24.11.2011 р. до 23 березня 2012 року.

03 травня 2012 року відповідачем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання Рішення № 2141 від 24.11.2011 р. на підставі листа УПФУ в Печерському районі м. Києва № 6514/07 від 23.04.2012 р. про те, що ДП "Державна продовольчо-зернова корпорація України" виконало зобов'язання в повному обсязі.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 06.06.2011 р. № 593 "Про внесення зміни до постанови Кабінету міністрів України від 11 серпня 2010 р. № 764" державне підприємство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" реорганізовано шляхом перетворення в публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України". Відповідні зміни внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (т.1 с. 15-20). Відтак, ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" є правонаступником ДП "Державна продовольчо-зернова корпорація України".

Позивач стверджує, що постанова відповідача ВП № 31611573 від 14.03.2012 р. про відкриття виконавчого провадження надіслана з порушенням строків, встановлених законом. Таким чином, вважаючи, що дії відповідача позбавили його можливості добровільно виконати Рішення № 2141 від 24.11.2011 р. (зокрема було позбавлено можливості подати інформацію про те, що зазначене рішення вже виконано до моменту відкриття виконавчого провадження), суперечать закону, а відтак є неправомірними, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною 15 статті 25 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" рішення територіального органу Пенсійного фонду про нарахування пені та/або застосування штрафів, передбачених частинами одинадцятою і дванадцятою цієї статті, є виконавчим документом. Відповідно до пункту 2 частини 11 статті 25 вищевказаного Закону України Територіальний орган Пенсійного фонду застосовує до платника єдиного внеску штрафні санкції, зокрема за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків своєчасно не сплачених сум.

Відтак, Рішення № 2141 від 24.11.2011 р. відноситься до рішень органів державної влади, виконання яких за законом покладено на державну виконавчу службу.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 Закону України від 21.04.1999 р. № 606-XIV "Про виконавче провадження" (далі -Закон України 21.04.1999 р. № 606-XIV) державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Згідно з приписами пунктів 1 та 2 статті 25 статті Закону України від 21.04.1999 р. № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Відтак, відповідач, виконуючи обов'язки, встановлені вищевказаними законодавчими приписами, обґрунтовано та в межах своїх повноважень прийняв постанову від 14.03.2012 р. ВП № 31611573 про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання Рішення № 2141 від 24.11.2011 р.

Відповідно до пункту 5 статті 25 статті Закону України від 21.04.1999 р. № 606-XIV копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Частиною першою статті 31 Закону України від 21.04.1999 р. № 606-XIV визначено, що копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Разом з тим, при дослідженні судом доказів твердження позивача про те, що відповідач не надіслав на адресу позивача постанову про відкриття виконавчого провадження у строк та спосіб, передбачений Законом України від 21.04.1999 р. № 606-XIV, не знайшло підтвердження. Так, позивач на підтвердження вищевказаного факту посилається на штам відділу та контролю ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" вх. № 1290 інд. 2 від 17.05.2012 р. (том І, с. 8). Однак, на думку суду, такий доказ свідчить лише про факт та час отримання позивачем постанови про відкриття виконавчого провадження, проте не може надати інформації про час відправлення такої постанови відповідачем. Відтак, даний доказ не є допустимим щодо встановлення часу надсилання державним виконавцем позивачу постанови про відкриття виконавчого провадження, натомість дана обставина у разі надсилання постанови засобами поштового зв'язку може бути встановлена лише на підставі повідомлення про вручення поштовго відправлення.

Окрім цього, в результаті розгляду справи судом було встановлено, що діями відповідача не було порушено права позивача. Так, позивач вважає, що дії відповідача позбавили його можливості добровільно виконати Рішення № 2141 від 24.11.2011 р., зокрема позбавили можливості подати інформацію про те, що зазначене рішення вже виконано до моменту відкриття виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до відкриття виконавчого провадження в повному обсязі добровільно виконано Рішення № 2141 від 24.11.2011 р., а саме: позивачем перераховано суму 510, 51 грн. на рахунок 2626, МФО 820019, та суму 24, 73 грн. на рахунок 2626, МФО 820019, , що підтверджується випискою з ПАТ "Банк Камбіо" від 24.11.2011 р. ( т. І, с. 14). Таким чином, позивач не був позбавлений права добровільно виконати вищевказане рішення.

Згідно з частиною 1 статті 27 Закону України від 21.04.1999 р. № 606-XIV встановлено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону (тобто строк, встановлений в постанові про відкриття виконавчого провадження) для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

В статті 32 Закону України від 21.04.1999 р. № 606-XIV законодавець визначив перелік заходів примусового виконання рішень, зокрема це: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Згідно до частини третьої статті 27 Закону України від 21.04.1999 р. № 606-XIV у разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Відповідно до положень частини 1 статті 28 Закону України від 21.04.1999 р. № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 1 статті 41 статті 28 Закону України від 21.04.1999 р. № 606-XIV визначено, що витрати органів державної виконавчої служби, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Згідно з частиною п'ятою даної статті про стягнення з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відповідного відділу державної виконавчої служби. Зазначена постанова надсилається сторонам не пізніше наступного робочого дня після її винесення і може бути оскаржена ними до суду у десятиденний строк.

Виходячи, із змісту вищенаведених законодавчих положень, юридичне значення можливості позивача повідомити державного виконавця про добровільне виконання рішення у строк, вказаний в постанові про відкриття виконавчого провадження, виявляється лише в тому, що в такому разі до позивача не буде застосована процедура примусовому виконання рішення, що передбачає застосування певних примусових заходів щодо боржника, та після завершення такої процедури стягнення з нього відповідно виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, виконаче провадження з примусового виконання Рішення № 2141 від 24.11.2011 р. закінчено на підставі пункту 8 частини 1 статті 49 Закону України від 21.04.1999 р. № 606-XIV у зв'язку з виконанням виконавчого документу у добровільному порядку, що підтвержується постановою відповідача від 03.05.2012 р. ВП №31611573 про закінчення виконавчого провадження ( т. І, с. 9).

В судовому засіданні від 11.07.2012 р. представником позивача було повідомлено, що згідно наявної в нього інформації процедура примусового виконання Рішення № 2141 від 24.11.2011 р. стосовно позивача не проводилася, заходи примусового виконання рішення не застосовувалися, а постанова про стягнення виконавчого збору та постанова про стягнення витрат виконавчого провадження відповідачем не приймалися.

Відтак, на думку суду, дії відповідача жодним чином не обмежили прав позивача і не породили для нього нових обов'язків.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади мають діяти в межах повноважень і в спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною1 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частиною 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи все вищевикладене у своїй сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 69-72, 86, 94, 160-165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" залишити без задоволення.

2. Судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України після закінчення строку на апеляційне оскарження, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо постанова не оскаржена в апеляційному порядку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Н.В. Клочкова