Справа № 2а/1770/82/2011
Суддя: Ткачук Н.С.
Дата ухвалення: 2011-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2а/1770/82/2011

28 березня 2011 року 18год. 22хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Ткачук Н.С. за участю секретаря судового засідання Холод Т.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Тема-Рівне"
до Державної податкової інспекції у м.Рівне
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Тема-Рівне»звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Рівне про скасування податкових повідомлень-рішень №/0 від 30.12.2010 р., яким ОСОБА_3 визначено податкове зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 131126 грн., в тому числі за основним платежем на суму 92567 грн. та штрафними санкціями на суму 38559 грн., №/0 від 30.12.2010 р., яким ОСОБА_3 визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 147568 грн., в тому числі за основним платежем на суму 98379 грн. та штрафними санкціями на суму 49189 грн. та №/0 від 30.12.2010 року, яким ОСОБА_3 визначено податкове зобовязання з податку на додану вартість та зобовязано сплатити суму податку в розмірі 4650 грн. та штрафні (фінансові) санкції в сумі 2325 грн.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що товариством правомірно віднесено до валових витрат підприємства вартість придбаних у контрагентів, вказаних в акті перевірки, маркетингових (мерчендайзингових) послуг і послуг з перепродажної підготовки товарів та включено до складу податкового кредиту суми ПДВ, нараховані на вартість цих послуг, оскільки такі послуги безпосередньо повязані із господарською діяльністю товариства та підтверджуються належним чином оформленими первинними документами, обовязковість ведення яких передбачена законодавством. Крім того, вважає, правомірним віднесення позивачем до складу валових витрат товариства сум орендної плати, сплаченої за орендовані автомобілі та витрат на придбання (50 відсотків для легкових автомобілів і 100 відсотків для вантажних автомобілів) паливно-мастильних матеріалів, списаних при використанні орендованих автомобілів, а також відповідно включення до податкового кредиту сум ПДВ, нарахованих на розмір сплаченої орендної плати та вартість використаних ПММ. Зазначає, що оформлення тимчасового реєстраційного талону не є необхідною умовою підтвердження здійснення господарської операції з використанням орендованих транспортних засобів, та відповідно, обовязковою умовою виникнення права у орендаря на формування валових витрат та податкового кредиту при здійсненні господарської операції з оренди автотранспорту та використанні ПММ, як вважає податковий орган, оскільки тимчасові реєстраційні талони не є первинними документами бухгалтерського обліку, що фіксують та підтверджують факт здійснення господарської операції. Також не погоджується із висновками податкового органу про нікчемність договорів «Про використання працівниками власного транспортного засобу для виробничих (службових) потреб», укладених ТОВ «Тема-Рівне»із найманими працівниками, внаслідок відсутності їх нотаріального посвідчення і відповідно з висновками відповідача про неправомірність включення вартості ПММ (в межах встановлених ОСОБА_4 України «Про оподаткування прибутку підприємств») до складу валових витрат та включення нарахованих сум ПДВ до складу податкового кредиту на вартість ПММ, списаних при використанні працівниками позивача по даним договорам власних автомобілів у виробничих (службових) потребах. Зазначає, що у товаристві трудова функція окремих працівників повязана з необхідністю систематичних службових поїздок з використанням для цих поїздок легкових автомобілів, що перебувають в їх приватній власності. В звязку із цим кожен такий працівник, з однієї сторони, та ОСОБА_3, з іншої сторони, домовились в письмовому вигляді зафіксувати відносини щодо використання працівником власного автомобіля в службових цілях, що знайшло відображення у підписаних договорах про використання працівником власного автотранспорту для службових потреб. Оскільки, згідно з даними договорами ОСОБА_3 не отримало права володіння або користування легковими автомобілями, то не може йти мова про оренду чи позичку такого автомобіля позивачем. Вважає, що так як факт витрат на придбання паливно-мастильних матеріалів для автотранспорту працівників підтверджується належним чином оформленими подорожніми листами, то позивач цілком законно зменшив оподатковуваний прибуток на суму витрат, повязаних з придбанням ПММ для легкових автомобілів (в межах 50% цієї суми), а також на законній підставі збільшив свій податковий кредит на суми ПДВ, пропорційно сумі витрат на придбання ПММ, що включаються до складу валових витрат, незалежно від того, чи використовується легковий автомобіль в господарській діяльності позивача. Крім того, вважає неправомірним висновок відповідача про заниження позивачем ПДВ на суму 12668,40 грн., оскільки повернення орендованих приміщень з проведеним поточним ремонтом не можна вважати безоплатною передачею майна власнику і розцінювати таку господарську операцію поставкою товарів (робіт, послуг), що оподатковується ПДВ у відповідності до вимог пп.3.1. ст.3 ОСОБА_4 України «Про податок на додану вартість». На таких підставах, просить суд визнати протиправними та скасувати оспорювані податкові повідомлення-рішення.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, надав суду письмові заперечення на позовну заяву. В обґрунтування заперечень пояснив суду, що метою укладених позивачем з контрагентами, вказаними в акті перевірки, договорів про надання маркетингових, мерчендайзингових послуг і послуг з перепродажної підготовки товарів є стимулювання збуту товарів ТОВ «Тема-Рівне». Проте, дані товари фактично були реалізовані позивачем для вищевказаних підприємств згідно з договорами купівлі-продажу, тобто право власності на них перейшло в момент реалізації до контрагентів товариства. ТОВ «Тема-Рівне», реалізувавши товар Покупцям, не здійснює роздрібну торгівлю цим товаром (яким вже володіють Покупці), а тому викладання товарів на торговому обладнанні, проведення компаній по залученню покупців на дані товари, підтримання асортименту товарів є господарською діяльністю вже нового їх продавця, а не позивача. Також зазначає, що акти приймання-передачі виконаних послуг носять загальний характер, в яких відсутній результат проведених робіт для ТОВ «Тема-Рівне», не вказано конкретний перелік наданих послуг, місце і дата надання послуг, а також не вказано у чому виражений результат наданих послуг. Таким чином, вважає, що в порушення п.5.1., абз.4 пп. 5.3.9 п.5.3 ст. 5 ОСОБА_4 України «Про оподаткування прибутку підприємств»ТОВ «Тема-Рівне»завищено валові витрати на вартість послуг, які не повязані з господарською діяльністю платника податків та які належним чином не підтверджені документально на загальну суму 78249 грн. і відповідно в порушення пп.7.4.1., п.п.7.4.4. п.7.4. ст.7 ОСОБА_4 України «Про податок на додану вартість»завищено податковий кредит на загальну суму 15531 грн. Крім того, вважає, що позивачем неправомірно включено до складу валових витрат за період з 01.10.2008 р. по 30.09.2010 р. послуги оренди транспортних засобів, отримані ТОВ «Тема-Рівне»від ТОВ «Тема», на загальну суму 40278 грн. та 50 відсотків вартості паливно-мастильних матеріалів, списаних при використанні орендованих у ТОВ «Тема»легкових автомобілів та 100 відсотків вартості паливно-мастильних матеріалів, списаних при використанні орендованих у ТОВ «Тема»вантажних автомобілів, всього на суму 68549 грн. Зазначає, що відповідно до п.16 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 р. № 1388, за бажанням власника транспортного засобу фізичної особи надати право керування таким засобом іншій фізичній особі чи за бажанням фізичної чи юридичної особи, якій власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортними засобами, підрозділ Державтоінспекції видає за зверненням такого власника тимчасовий реєстраційний талон на строк, зазначений у його заяві, або документах, які підтверджують право користування і (або) розпорядження транспортним засобом. Отже, оформлення тимчасового реєстраційного талону чи іншого засвідченого в установленому порядку документа є необхідною умовою підтвердження здійснення господарської операції з використання орендованого транспортного засобу та, відповідно, умовою виникнення права у орендаря на формування валових витрат та податкового кредиту при здійсненні господарської операції з оренди автотранспорту. Перевіркою встановлено, що тимчасові реєстраційні талони на орендовані у ТОВ «Тема»транспортні засоби не оформлялись. На думку відповідача, оскільки, витрати понесені позивачем при експлуатації цих автомобілів не відносяться на валові витрати, як такі, що не підтверджені відповідними документами, які свідчили б про їх зв'язок з господарською діяльністю підприємства, то списані паливно-мастильні матеріали не підлягають включенню до складу валових витрат і відповідно з цих підстав суми ПДВ, нараховані на вартість послуг з оренди автомобілів та на вартість ПММ, що використані на орендовані автомобілі, не підлягають включенню до складу податкового кредиту.

Крім того, представник відповідача зазначив, що укладені ТОВ «Тема-Рівне»з працівниками товариства договори про використання працівником власного автотранспорту для виробничих (службових) потреб фактично є договорами позички, в розумінні Цивільного кодексу України, оскільки не передбачають виплати компенсації працівникам (власникам) за користування транспортними засобами. Відповідно до вимог ч.4 ст. 827 ЦК України договір позички транспортного засобу, в якому хоча б однією стороною є фізична особа, укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Оскільки договори про використання працівником власного автотранспорту для виробничих потреб, укладені між позивачем та його працівниками нотаріально не посвідчені, то, на думку відповідача, вони є нікчемними. А тому, витрати понесені підприємством на експлуатацію таких автомобілів (50 відсотків вартості придбаних ПММ) не можуть включатися до складу валових витрат, оскільки не підтверджені первинними документами і не повязані із господарською діяльністю позивача. Відтак, вважає безпідставним включення позивачем до складу валових витрат вартість ПММ на загальну суму 183190 грн. і відповідно включення сум ПДВ в розмірі 69320 грн., нарахованих на вартість цих ПММ, до складу податкового кредиту.

Представник відповідача також зазначив, що позивачем в порушення п.п.3.1.1 п.3.1. ст.3, п.4.2 ст.4 ОСОБА_4 України «Про податок на додану вартість»занижено податок на додану вартість в червні 2010 року в розмірі 12268,40 грн. на суму податку на додану вартість по операції з безоплатної поставки товарно-матеріальних цінностей, а саме у звязку із поверненням орендованого приміщення з проведеним ремонтом фактично відбулася безоплатна передача проведеного поліпшення орендованого майна, що згідно із законодавством повинно в повному обсязі оподатковуватися податком на додану вартість. За наведених обставин, вважає оспорювані податкові повідомлення-рішення правомірними та обґрунтованими. Просив суд в позові ТОВ «Тема-Рівне»відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що адміністративний позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 18.10.2007 року ТОВ «Тема-Рівне»зареєстроване юридичною особою і включене до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, що підтверджується копією довідки з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (т.1 а.с.9). Позивач є платником податку на додану вартість згідно з свідоцтвом про реєстрацію платника податку на додану вартість від 30.10.2007 р. (т.1 а.с.157, 158).

Як вбачається з матеріалів справи, з 24.11.2010 року по 21.12.2010 року Державною податковою інспекцією в м. Рівне (далі ДПІ в м. Рівне) було проведено планову виїзну документальну перевірку ТОВ «Тема-Рівне» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2008 року по 30.09.2010 року та іншого законодавства за період з 01.10.2008 року по 30.09.2010, за результатами якої складено акт №66/23/35504783 від 24.12.2010 р. (т.1 а.с.10-99).

Не погодившись з висновками, викладеними в акті перевірки, ТОВ «Тема-Рівне» 28.12.2010 року звернулося до Державної податкової адміністрації в Рівненській області із запереченнями до акту перевірки №66/23/35504783 від 24.12.10 р.(т.1 а.с.115-117). За результатами розгляду даних заперечень, ДПА в Рівненській області відповіддю на заперечення до акта планової виїзної перевірки ТОРВ «Тема-Рівне»від 30.12.2010 р. за № 11/23-504 залишила без змін висновки акта перевірки щодо встановлених порушень ТОВ «Тема-Рівне»(т.1 а.с.118-139).

На підставі висновків акта перевірки 30.12.2010 року відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення:

- №/0, згідно з яким ТОВ «Тема-Рівне»визначено податкове зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств в сумі 131126 грн., в тому числі за основним платежем - 92567 грн. і штрафними (фінансовими) санкціями - 38559 грн. (т.1 а.с.140),

- №/0, згідно з яким ТОВ «Тема-Рівне»визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 147568 грн., в тому числі за основним платежем - 98379 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями - 49189 грн. (т.1 а.с.141);

- №/0, згідно з яким ТОВ «Тема-Рівне»визначено податкове зобовязання з ПДВ та зобовязано сплатити суму податку в розмірі 4650 грн. та штрафні фінансові санкції в розмірі 2325 грн. (т.1 а.с.142).

В основу визначення податкового зобовязання з податку на прибуток приватних підприємств за податковим повідомленням-рішенням №/0 від 30.12.2010 року, де 92567 грн. - основний платіж та 38559 грн. - штрафна санкція, покладені наступні нарахування:

1) 19562 грн. - основного платежу та 8638 грн. - штрафних санкцій на основі висновків про встановлення перевіркою завищення валових витрат через безпідставне віднесення до їх складу вартості сплачених позивачем маркетингових, мерчендайзингових, рекламних послуг і послуг з перепродажної підготовки товарів, отриманих від ТОВ «Експансія», ТОВ «СТМ - Сучасні торгівельні мережі», ТОВ «Суматра ЛТД», ТОВ «Рівне-маркет», ТОВ «Фірма «Скорпі Лімітед», ТОВ «Ритейлінгова компанія «Євротек», ТОВ «Юсі», на загальну суму 78249,48 грн.;

2) 27207 грн. - основного платежу та 13333 грн. - штрафної санкції на основі висновків про встановлення перевіркою завищення валових витрат через безпідставне віднесення до їх складу вартості оренди транспортних засобів, орендованих ТОВ «Тема-Рівне»у ТОВ «Тема», на загальну суму 40278 грн. та вартості придбання (в межах 50% - для легкових автомобілів та 100% - для вантажних автомобілів) паливно-мастильних матеріалів для орендованих автомобілів, на загальну суму 68549 грн.;

3) 45798 грн. - основного платежу та 16588 грн. - штрафної санкції на основі висновків про встановлення перевіркою завищення валових витрат через безпідставне віднесення до їх складу 50% вартості пально-мастильних матеріалів для легкових автомобілів працівників підприємства, що використовувалися ТОВ «Тема-Рівне»на підставі укладених з працівниками договорів про використання працівником власного автотранспорту для виробничих (службових) потреб, на загальну суму 183190 грн.

Разом: основний платіж 19562 грн. + 27207 грн. + 45798 грн. = 92567 грн., а штрафна санкція з урахуванням встановленого пп.17.1.3 п.17.1 ст.17 ОСОБА_4 України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" №2181-III від 21.12.2000 року обмеження: 38559 грн.

В основу визначення податкового зобовязання з податку на додану вартість за податковим повідомленням-рішенням №/0 від 30.12.2010 року, де 98379 грн. - основний платіж та 49189 грн. - штрафна санкція, покладені наступні нарахування:

1) 14184 грн. - основного платежу та 7092 грн. - штрафних санкцій на основі висновків про встановлення перевіркою завищення позивачем податкового кредиту через безпідставне віднесення до його складу ПДВ, сплаченого ТОВ «Експансія», ТОВ «СТМ - Сучасні торгівельні мережі», ТОВ «Суматра ЛТД», ТОВ «Рівне-маркет», ТОВ «Фірма «Скорпі Лімітед», ТОВ «Ритейлінгова компанія «Євротек», ТОВ «Юсі»у вартості маркетингових, мерчендайзингових послуг і послуг з перепродажної підготовки товарів, на загальну суму 15530,86 грн.;

2) 24179 грн. - основного платежу та 12090 грн. - штрафної санкції на основі висновків про встановлення перевіркою завищення позивачем податкового кредиту через безпідставне віднесення до його складу ПДВ, сплаченого ТОВ «Тема»у вартості оренди транспортних засобів, на загальну суму 8055 грн., та ПДВ, сплаченого у вартості придбання пально-мастильних матеріалів для орендованих автомобілів, на суму 20331 грн.;

3) 60016 грн. - основного платежу та 30008 грн. - штрафної санкції на основі висновків про встановлення перевіркою завищення позивачем податкового кредиту через безпідставне віднесення до його складу ПДВ, сплаченого у вартості паливно-мастильних матеріалів для легкових автомобілів працівників підприємства, що використовувалися ТОВ «Тема-Рівне»на підставі укладених з працівниками договорів про використання працівником власного автотранспорту для виробничих (службових) потреб, на загальну суму 69320 грн.

Разом: основний платіж 14184 грн. + 24179 грн. + 60016 грн. = 98379 грн., а штрафна санкція з урахуванням встановленого пп.17.1.3 п.17.1 ст.17 ОСОБА_4 України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" №2181-III від 21.12.2000 року обмеження: 49189 грн.

В основу визначення податкового зобовязання з податку на додану вартість за податковим повідомленням-рішенням №/0 від 30.12.2010 року, де 4650 грн. - основний платіж та 2325 грн. штрафні (фінансові) санкції покладені нарахування на основі висновків про заниження задекларованих позивачем показників у рядку 1 Декларації з податку на додану вартість «Операції на митній території України, що оподатковуються за ставкою 20 відсотків, крім імпорту товарів»за червень 2010 року на загальну суму 12668 грн.

1. Що стосується податкового повідомлення-рішення №/0 від 30.12.2010 року, яким позивачу визначено податкове зобовязання з податку на прибуток в частині нарахування 28200 грн., в тому числі 19562 грн. - за основним платежем та 8638 грн. - за штрафними санкціями та податкового повідомлення-рішення №/0 від 30.12.2010 року, яким позивачу визначено податкове зобовязання з податку на додану вартість в частині нарахування 21276 грн., в т.ч. 14184 грн. основного платежу та 7092 грн. штрафних санкцій, то такі базуються на висновках податкового органу про завищення валових витрат на вартість послуг, які не повязані із господарською діяльністю платника та які належним чином не підтверджені документально на загальну суму 78249 грн. та завищення податкового кредиту на суму ПДВ, нарахованого в ціні придбання даних послуг на загальну суму 8055 грн.

Вказані висновки зроблені податковим органом на підставі аналізу господарських операцій позивача по отриманню маркетингових, інформаційно-консультаційних, рекламних, мерчендайзингових послуг, послуг з перепродажної підготовки товарів від контрагентів: з ТОВ «Експансія», ТОВ «СТМ - Сучасні торгівельні мережі», ТОВ «Суматра ЛТД», ТОВ «Рівне-маркет», ТОВ «Фірма «Скорпі Лімітед», ТОВ «Ритейлінгова компанія «Євротек», ТОВ «Юсі»та ґрунтуються на порушеннях ТОВ «Тема-Рівне»вимог п.5.1, абз.4 пп.5.3.9 п. 5.3 ст.5 ОСОБА_4 України «Про оподаткування прибутку підприємств»та п.п.7.4.1, пп.7.4.4. пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 ОСОБА_4 України «Про податок на додану вартість».

Зазначені операції оформлені первинною документацією позивача, яка була надана під час перевірки, копії якої долучені до матеріалів справи і досліджені судом, а саме: договори поставки, укладені позивачем з ТОВ «Експансія»- № 243-РВ від 01.02.2008 р. (т.2 а.с.121-129), з ТОВ «Суматра ЛТД»- № 78-ОТ від 01.04.2008 р. із специфікаціями (т.2 а.с.20-36), № 911-ОТ від 09.11.2009 р. із специфікаціями (т.1 а.с.240-250, т.2 а.с.1-19), з ТОВ «Ритейлінгова компанія «Євротек»- № Т2487 від 02.07.2009 р. (т.1 а.с.165-175), з ТОВ «Юсі»- №б/н від 01.02.2008 р.(т.1 а.с.192), № 05/01/2010 від 05.01.2010 р. (а.с.193), договорів купівлі-продажу, укладених з ТОВ «Рівне-маркет»- №182 від 26.03.2008 р. (т.1 а.с.226-227, ТОВ «Фірма «Скорпі Лімітед»- №44 від 01.02.2008 р. з додатковою угодою (т.1 а.с.214-216), договори про надання маркетингових послуг, інформаційно-консультаційних послуг, послуг мерчендайзингу, послуг з передпродажної підготовки товарів і просування товарів, рекламних послуг, укладених із ТОВ «Експансія»- №б/н від 05.01.2009 р. (т.2 а.с.130-132), № 0240/08 від 01.02.2008 р. (т.2 а.с.133-134) № 0241/08 від 01.02.08 р. (т.2 а.с.135-137), ТОВ «СТМ - Сучасні торгівельні мережі»- №030209-04/2с від 03.02.2009 р. (т.1 а.с.210), ТОВ «Суматра ЛТД»- №130 від 01.12.2008 р. з додатками (т.2 а.с.37-45), ТОВ «Фірма «Скорпі Лімітед»- №39 від 01.11.2008 р. (т.1 а.с.213), ТОВ «Ритейлінгова компанія «Євротек»- №М0563/09 від 28.09.2009 р. (т.1 а.с.159-164), ТОВ «Юсі»- №111 від 03.01.2010 р. (т.1 а.с.190-191), акти здачі-приймання робіт (надання послуг) (т.1 а.с.186-189, а.с.200-204, а.с.211, а.с.223-225, а.с.228-233, т.2 а.с.46, 50, 54, 58, 62,66, 70, 74, 78, 82, 86,90,94, 98, 102,107,112,117, 138-173), податкові накладні (т.1 а.с.182-185, а.с.205-209, а.с.212, а.с.217-222, а.с.234-239, т. 2 а.с.47, 51, 55, 59, 63, 67, 71,75, 79, 83, 87, 91, 95, 99, 105-106, 110-111, 115-116, 120, 174-209), реєстри отриманих та виданих податкових накладних (т.2 а.с.210-213, а.с.214-218, а.с.219-222, а.с.223-226, а.с.227-230, а.с.231-233, а.с.234-237, а.с.238-241, а.с.242-247, т.3 а.с.1-45). Позивачем на протязі періоду, що перевірявся, здійснювалась оплата послуг відповідно до умов вищевказаних договорів, що не заперечується представником відповідача і підтверджується матеріалами справи копіями банківських виписок (т. 5 а.с.86-121).

Із змісту акта перевірки слідує, що для підтвердження правильності формування валових витрат в частині отримання маркетингових, рекламних, інформаційно-консультаційних, мерчендайзингових послуг і послуг з перепродажної підготовки товарів позивачем не надано документів, що підтверджують зв'язок понесених витрат із господарською діяльністю позивача. Так, акти виконаних робіт, оформлені на підтвердження надання таких послуг, не дають змоги встановити зв'язок таких послуг з господарською діяльністю позивача, не містять конкретний перелік наданих послуг, інформації про місце і дату надання послуг (детальної адресної програми), а також не вказано у чому виражений результат наданих послуг. Крім того, відповідач вважає, що ТОВ «Тема-Рівне», реалізувавши товар за договорами поставки (купівлі-продажу) вказаним вище покупцям, не здійснює роздрібну торгівлю товарами (якими вже володіють покупці), а тому викладання товарів на торговому обладнанні, проведення компаній по залученню покупців на товари, підтримання асортименту товарів є діяльністю вже нового їх покупця. Відтак, надані для перевірки документи, на думку податкового органу, не підтверджують зв'язок понесених витрат із господарською діяльністю платника податку. З перелічених вище підстав, відповідач зробив висновок, що придбані позивачем послуги не відповідають п.5.1. та абз.4 п.5.3.9 ст.5 ОСОБА_4 України «Про оподаткування прибутку підприємств»та підлягають, у зв'язку з цим, виключенню зі складу валових витрат, а також не відповідають п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 ОСОБА_4 України «Про податок на додану вартість»та підлягають, у зв'язку з цим, виключенню зі складу податкового кредиту.

З такими висновками суд не погоджується, вважає їх необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до п.5.1 ст.5 ОСОБА_4 України «Про оподаткування прибутку підприємств»№334/94-ВР від 28.12.1994 року (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) валові витрати виробництва та обігу - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності. Згідно з пп.5.2.1 п.5.2 ст.5 цього ОСОБА_4, до складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Пункт 5.3 ст.5 ОСОБА_4 України «Про оподаткування прибутку підприємств»(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачає вичерпний перелік витрат платника податку, що не включаються до складу валових. Серед таких обмежень послуги, які були виключенні відповідачем зі складу валових витрат позивача, відсутні. Крім того, відповідно до пп.5.11 ст.5 ОСОБА_4 України «Про оподаткування прибутку підприємств»(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), встановлення додаткових обмежень щодо включення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, які зазначені в цьому ОСОБА_4, не дозволяється.

В акті перевірки відповідачем безпідставно розширено ряд документів (доказів), якими повинен підтверджуватись факт надання маркетингових, рекламних, мерчандайзингових послуг, послуг з перепродажної підготовки товарів, зокрема, в акті зазначено, що в актах приймання-передачі наданих послуг, предявлених позивачем для перевірки, не вказано конкретний перелік наданих послуг, інформацію про місце і дату надання послуг (детальної адресної програми), а також не вказано у чому виражений результат наданих послуг.

Разом з тим, правилами ведення податкового обліку, встановленими чинним законодавством, зокрема ст. 11 ОСОБА_4 України «Про оподаткування прибутку підприємств»(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), не передбачено вказівки на обов'язковість будь-яких видів документів чи їх форми в підтвердження віднесення певних затрат підприємства до складу валових витрат. Чинним законодавством не встановлено спеціальних вимог щодо обов'язкової наявності певних документів для підтвердження факту надання маркетингових, мерчендайзингових послуг, послуг з перепродажної підготовки товарів.

Однак, підпунктом 5.3.9 п.5.3 ст.5 ОСОБА_4 України «Про оподаткування прибутку підприємств»(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

До документів, які підтверджують факт отримання послуг, перш за все відноситься відповідний акт. Його форма чітко не регламентована, проте, щоб мати статус первинного документу, акт повинен містити всі реквізити, передбачені статтею 9 ОСОБА_4 України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»№996-XIV від 16.07.1999 року.

Так, частинами 1,2 статті 9 ОСОБА_4 України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»№996-XIV від 16.07.1999 року (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа; дату і місце складання; назва підприємства, від імені якого складається документ; зміст і обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що мають можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Виходячи зі змісту вищенаведених норм, вимог щодо адресної програми надання послуг (дати і місця надання послуг), інформації щодо результату від надання послуг та необхідності деталізації об'єкту надання послуг вони не містять.

Як свідчать матеріали справи та не заперечується представником відповідача, позивачем в ході проведення перевірки були надані: договори поставок, купівлі-продажу, договори про надання послуг, акти приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг), звіти про виконані роботи, податкові накладні, розрахункові документи. Договори поставки (купівлі-продажу) передбачали, що ТОВ «Тема-Рівне»(постачальник, продавець) зобовязується передати, а покупець (ТОВ «Експансія», ТОВ «Суматра ЛТД», ТОВ «Ритейлінгова компанія «Євротек», ТОВ «Юсі», ТОВ «Рівне-маркет», ТОВ «Фірма «Скорпі Лімітед») прийняти та оплатити товар (хімічні продукти, косметичні та парфумерні товари). Укладені позивачем договори про надання послуг передбачали, що виконавець (ТОВ «Експансія», ТОВ «СТМ - Сучасні торгівельні мережі», ТОВ «Суматра ЛТД», ТОВ «Ритейлінгова компанія «Євротек», ТОВ «Юсі», ТОВ «Рівне-маркет», ТОВ «Фірма «Скорпі Лімітед») надає замовнику (ТОВ «Тема-Рівне») маркетингові, інформаційно-консультаційні, мерчандайзингові послуги, послуги із перепродажної підготовки товарів та послуги з просування/організації просування товарів, що постачалися позивачем, а замовник приймає та сплачує надані послуги на підставі актів виконаних робіт/наданих послуг.

Вказані договори, акти приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг), акти наданих послуг, податкові накладні, розрахункові (платіжні) документи, в силу ОСОБА_4 України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»№996-XIV від 16.07.1999 року (в редакції, чинній на час існування спірних правовідносин), є первинними документами, оскільки мають всі необхідні встановлені ним обов'язкові реквізити. Акти приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) містять посилання на номер та дату договору, відповідно до якого складено ці акти, містять назву замовника та виконавця, їхні посади; містять зміст та обсяг виконаних робіт, містять підписи уповноважених представників сторін та печатки підприємств. Всі наявні до договорів акти виконаних робіт (наданих послуг) дають змогу визначити, які саме послуги були надані, згідно з яким договором, за якою ціною, між якими контрагентами та з якою метою. Докази того, що вказані накладні, акти та/або договори про надання послуг чи поставку товарів не мають юридичної сили або визнані в установленому порядку недійсними - відсутні. Крім того, судом встановлено, матеріалами справи підтверджується і представником відповідача не заперечується, що на момент існування господарських правовідносин між позивачем і контрагентами, вказаними в акті перевірки, останні мали цивільну правоздатність, чинну державну реєстрацію і не були позбавлені права укладати угоди у відповідності до вимог діючого законодавства.

Судом відхиляються доводи представника відповідача про те, що отримання маркетингових, рекламних, мерчендайзингових послуг, послуг з перепродажної підготовки товарів, не повязані з господарською діяльністю позивача, оскільки згідно з довідкою з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України основними видами діяльності позивача є оптова торгівля хімічними продуктами та роздрібна торгівля косметичними і парфумерними товарами (т.1 а.с.9).

З матеріалів справи видно, що послуги, які надавалися ТОВ «Експансія», ТОВ «СТМ - Сучасні торгівельні мережі», ТОВ «Суматра ЛТД», ТОВ «Ритейлінгова компанія «Євротек», ТОВ «Юсі», ТОВ «Рівне-маркет», ТОВ «Фірма «Скорпі Лімітед»та придбавалися позивачем, стосувалися товарів, поставка/продаж яких є господарською діяльністю позивача. Придбані послуги безпосередньо впливали на результати діяльності позивача з продажу товарів та були направлені на отримання доходу. Оскільки вказані покупці є роздрібними мережами, товар, який постачався позивачем підпадає під сезонні коливання попиту (косметичні та парфумерні товари, хімічні продукти), тому в такі періоди послуги (маркетингові, з просування товару, збуту товару - далі по тексту - послуги) були направлені також на підтримання обсягів продажу товару у роздрібних мережах покупців на досягнутому рівні, адже укладені договори поставки містять положення про можливість повернення покупцем сезонного товару чи товару, який не користується попитом споживачів є неходовим (наприклад, п.3.18 договору поставки, укладеного з ТОВ «Ритейлінгова компанія «Євротек») (т.1 а.с.169). В протилежному випадку повернення товару покупцем з вищевказаних причин (низький попит) мало б наслідком зниження доходів позивача, повернений товар підлягав би уцінці, оскільки строки придатності на нього спливають, що вимагало б додаткових витрат на проведення заходів зі стимулювання збуту такого товару. Для уникнення цього, позивачем оплачувались послуги, направлені на збут товару. Отже, витрати, понесені позивачем на оплату таких послуг, є економічно обґрунтованими.

Підпунктом 1.32 ст. 1 ОСОБА_4 України «Про оподаткування прибутку підприємств»господарська діяльність будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою. Послуги, передбачені договорами про надання маркетингових, мерчендайзингових послуг, які були укладені між позивачем та його контрагентами, пов'язані з продажем та придбанням продукції позивача, та стосуються викладки, розкладки на стелажах, просування в торговельній мережі контрагентів, підтримання асортименту продукції (товару), реалізація якої є господарською діяльністю позивача, що дає підстави віднести їх вартість до складу валових витрат підприємства. Придбані послуги безпосередньо впливали на результати діяльності позивача з продажу товарів та були направлені на отримання доходу. Так як вказані послуги надавалися на період дії договірних відносин з поставки товару, то участь позивача в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Судом також відхиляються доводи представника відповідача про те, що отримання маркетингових, рекламних, мерчендайзингових послуг (послуг з перепродажної підготовки товарів) не повязане з господарською діяльністю позивача, так як товариство не мало право власності на товар, щодо якого такі послуги надавалися, з огляду на наступне.

Згідно з підпунктом 5.4.4 пункту 5.4 статті 5 ОСОБА_4 України «Про оподаткування прибутку підприємств»до складу валових витрат платника податку відносяться витрати на проведення передпродажних та рекламних заходів стосовно товарів (робіт, послуг), що продаються (надаються) такими платниками податку.

За змістом даної статті віднесення до складу валових витрат сум, сплачених у звязку із передпродажною підготовкою товарів, не залежить від наявності у платника податку права власності на товар, а має значення лише факт продажу платником податку товару, відносно якого здійснюється така передпродажна підготовка. Факт продажу ТОВ «Тема-Рівне»товару, стосовно якого здійснювалась перепродажна підготовка і щодо якого надавалися маркетингові, рекламні та мерчандайзингові послуги підтверджується копіями перелічених вище договорів поставок та купівлі-продажу, які були надані для перевірки та містяться в матеріалах справи.

Доказів того, що надані ТОВ «Експансія», ТОВ «СТМ - Сучасні торгівельні мережі», ТОВ «Суматра ЛТД», ТОВ «Ритейлінгова компанія «Євротек», ТОВ «Юсі», ТОВ «Рівне-маркет», ТОВ «Фірма «Скорпі Лімітед»послуги, отримані позивачем з метою, відмінною від використання у власній господарській діяльності суду не надано.

За наведених обставин, суд прийшов до висновку, що послуги, передбачені договорами про надання маркетингових, мерчендайзингових та інших послуг, які були укладені між позивачем та його контрагентами, пов'язані з продажем та придбанням продукції позивача, стосуються продукції (товару), постачання якої є господарською діяльністю позивача, підтверджені належною документацією, а саме: договорами про надання послуг, актами приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг), податковими накладними, розрахунковими документами, які оформлені у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому ТОВ «Тема-Рівне»мало право віднести вартість таких послуг до складу валових витрат підприємства і не вчиняло порушення вимог п.5.1, абз.4 пп.5.3.9 п. 5.3 ст.5 ОСОБА_4 України «Про оподаткування прибутку підприємств». Відтак, висновок податкового органу про завищення позивачем валових витрат на вартість послуг, які не повязані із господарською діяльністю платника податку та які належним чином не підтверджені документально на загальну суму 78249 грн. є безпідставним, а податкове повідомлення-рішення №/0 від 30.12.2010 року, яким позивачу визначено податкове зобовязання з податку на прибуток в частині нарахування 28200 грн., в тому числі 19562 грн. - за основним платежем та 8638 грн. - за штрафними санкціями є протиправним та підлягає скасуванню у зазначеній частині.

Щодо податкового повідомлення-рішення №/0 від 30.12.2010 року, яким позивачу визначено податкове зобовязання з податку на додану вартість в частині нарахування 21276 грн., в т.ч. 14184 грн. основного платежу та 7092 грн. штрафних санкцій, то суд виходить з наступного.

Актом перевірки констатовано, що в порушення пп..7.4.1, п.п.7.4.4, п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 ОСОБА_4 України «Про податок на додану вартість»ТОВ «Тема-Рівне»завищено податковий кредит по взаємовідносинах з ТОВ «Експансія», ТОВ «СТМ - Сучасні торгівельні мережі», ТОВ «Суматра ЛТД», ТОВ «Ритейлінгова компанія «Євротек», ТОВ «Юсі», ТОВ «Рівне-маркет», ТОВ «Фірма «Скорпі Лімітед»на загальну суму 15531 грн.

Згідно з п.7.4.1. п.7.4 ст. 7 ОСОБА_4 України «Про податок на додану вартість»(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього ОСОБА_4, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Вичерпний перелік операцій, що не є об'єктом оподаткування, визначений в п.3.2 ст. 3 ОСОБА_4 України «Про податок на додану вартість»(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Серед даного переліку маркетингові, рекламні, мерчандайзингові послуги, послуги з перепродажної підготовки товарів, які є предметом розгляду за цим позовом, відсутні. Як вже зазначалося вище, придбання вказаних послуг, здійснювалося позивачем з метою наступного продажу товарів та отримання максимального доходу від такого продажу, підтримання попиту на товар, - тобто, для використання в своїй господарській діяльності. Суд вважає, що підстави для виключення зі складу податкового кредиту підприємства витрат з маркетингових, мерчендайзингових послуг відсутні, оскільки отримання таких послуг не суперечать чинному законодавству, та є такими, що спрямовані на забезпечення попиту на продукцію, яку реалізовує позивач, отже спрямовані на забезпечення отримання в майбутньому доходів від збуту (продажу) товарів, а тому належать до господарської діяльності позивача в розумінні податкового законодавства.

Відповідно до пп.7.5.1. п.7.5. ст.7 ОСОБА_4 України «Про податок на додану вартість»(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), датою виникнення права платника податку па податковий кредит вважається дата здійснення першої з наступних подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг); або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Згідно з пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 вказаного ОСОБА_4 не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Податковий кредит по отриманим послугам позивачем повністю підтверджено відповідними податковими накладними, що не заперечується відповідачем.

Судом встановлено, що податкові накладні та Акти приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) були складені контрагентами ТОВ «Тема-Рівне»по кожній операції та містять всі необхідні реквізити, відповідно до укладених з такими виконавцями договорів.

Надання маркетингових, рекламних, мерчандайзингових послуг, послуг з перепродажної підготовки товарів не суперечить вимогам діючого законодавства, оскільки не існує нормативно-правового акту, який би забороняв чи обмежував таку діяльність. ОСОБА_4 України „Про податок на додану вартість" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не містять жодних обмежень або заперечень, щодо віднесення до складу податкового кредиту сум ПДВ, сплачених в ціні придбання мерчандайзингових, маркетингових послуг.

Статтею 67 Господарського кодексу України передбачено, що відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Судом встановлено достовірність підтвердження фактичності здійснення позивачем господарських операцій, сплати податку на додану вартість та його сум, а отже і правомірність віднесення сум податку, сплаченого у зв'язку з придбанням таких послуг до податкового кредиту.

За таких обставин, суд вважає, висновок відповідача про порушення позивачем вимог п.п. 7.4.1, п.п.7.4.4, п.п.7.4.5 п. 7.4 ст. 7 ОСОБА_4 України «Про податок на додану вартість», внаслідок яких завищено податковий кредит по податку на додану вартість за період з 01.01.2009 р. по 30.06.2010 р. на загальну суму 15531 грн. безпідставним, а податкове повідомлення-рішення №/0 від 30.12.2010 року, яким позивачу визначено податкове зобовязання з податку на додану вартість в частині нарахування 21276 грн., в т.ч. 14184 грн. основного платежу та 7092 грн. штрафних санкцій протиправним і таким, що підлягає скасуванню.

2. Що стосується податкового повідомлення-рішення №/0 від 30.12.2010 року, яким позивачу визначено податкове зобовязання з податку на прибуток в частині нарахування 40540 грн., в тому числі 27207 грн. за основним платежем та 13333 грн. за штрафними санкціями та податкового повідомлення-рішення №/0 від 30.12.2010 року, яким позивачу визначено податкове зобовязання з податку на додану вартість в частині нарахування 36269 грн., в т.ч. 24179 грн. - основного платежу та 12090 грн. штрафних санкцій, то такі базуються на висновках податкового органу:

- про завищення валових витрат на вартість послуг оренди транспортних засобів, які не повязані з господарською діяльністю позивача та які належним чином не підтверджені документально, на загальну суму 40278 грн. та завищення податкового кредиту на суму ПДВ, нарахованого на вартість таких послуг оренди на загальну суму 8055 грн.

- і відповідно завищення валових витрат на вартість придбання паливно-мастильних матеріалів (50% для легкових автомобілів та 100% - для вантажних автомобілів, в межах, встановлених ОСОБА_4 України «Про оподаткування прибутку підприємств») для орендованих транспортних засобів на загальну суму 68549 грн. та завищення податкового кредиту на суму ПДВ, нарахованого на вартість ПММ, які використані на орендовані транспортні засоби, використання яких не підтверджене відповідними документами, що свідчать про їх звязок із господарською діяльністю платника на загальну суму 20331 грн.

Вказані висновки зроблені податковим органом на підставі аналізу господарських операцій позивача по отриманню послуг оренди і суборенди від ТОВ «Тема»та ґрунтуються на порушеннях ТОВ «Тема-Рівне»вимог п.5.1, абз.4 пп.5.3.9 п. 5.3 ст.5 ОСОБА_4 України «Про оподаткування прибутку підприємств»та п.п.7.4.1, пп.7.4.4. пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 ОСОБА_4 України «Про податок на додану вартість».

Зазначені операції оформлені первинною документацією позивача, яка була надана під час перевірки, копії якої долучені до матеріалів справи і досліджені судом, а саме: договір суборенди транспортних засобів від 23.05.2008 р., укладений позивачем з ТОВ «Тема»(т.3 а.с.46-48), договір оренди № 01/02-2008 від 01.02.2008 р., укладений між тими сторонами (т.3 а.с.71), додатки до договору оренди транспортних засобів та акти прийому-передачі транспортних засобів (т.3 а.с.73-85), подорожні листи службового легкового автомобіля, подорожні листи вантажного автомобіля та копії фіскальних чеків на придбання паливно-мастильних матеріалів (т.3 а.с.49-70, а.с.86-199). Позивачем на протязі періоду, що перевірявся, здійснювалась оплата послуг відповідно до умов зазначених вище договорів, що не заперечується представником відповідача. Так само не заперечується представником податкового органу наявність і оформленість належним чином податкових накладних по господарським операціям з оренди транспортних засобів.

Із змісту акта перевірки слідує, що для підтвердження правильності формування валових витрат в частині отримання послуг з оренди транспортних засобів позивачем не надано документів, що підтверджують зв'язок понесених витрат із господарською діяльністю позивача. Так, в акті перевірки відповідач, посилаючись на п. 16 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі, автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998р. №1388 (із змінами та доповненнями), та п. 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 р., зазначає, що оформлення тимчасового реєстраційного талону чи іншого засвідченого в установленому порядку документа є необхідною умовою підтвердження здійснення господарської операції з використання орендованого транспортного засобу та, відповідно, умовою виникнення права у орендаря на формування валових витрат при здійсненні господарської операції з оренди автотранспорту і списанні вартості придбання паливно-мастильних матеріалів для орендованих автомобілів. Перевіркою встановлено, що тимчасові реєстраційні талони чи інші засвідчені в установленому порядку документи, що дають право на керування транспортними засобами, що є власністю ТОВ «Тема», на ТОВ «Тема-Рівне»не оформлялися. Відтак, надані для перевірки документи, на думку податкового органу, не підтверджують зв'язок понесених витрат по орендні транспортних засобів із господарською діяльністю платника податку, відповідно й не підтверджують правомірності списання витрат на придбання паливно-мастильних матеріалів для таких транспортних засобів (в межах норм, встановлених ОСОБА_4 України «Про оподаткування прибутку підприємств»). З перелічених вище підстав, податковим органом зроблено висновок, що внаслідок відсутності тимчасових реєстраційних талонів на орендовані ТОВ «Тема-Рівне»транспортні засоби, позивач не мав права відносити до складу валових витрат витрати по оренді автомобілів, як такі що не підтверджені відповідними документами, що свідчать про їх зв'язок із господарською діяльністю підприємства, і відповідно вартість придбання паливно-мастильних матеріалів для таких автомобілів. З тих самих підстав відповідачем зроблено висновок про відсутність у позивача права на включення до складу податкового кредиту сум ПДВ, нарахованих на вартість орендної плати та вартість придбання паливно-мастильних матеріалів для орендованого транспорту.

З такими висновками суд не погоджується, вважає їх безпідставними і такими, що не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, з огляду на наступне.

Правовідносини, що виникають у зв'язку з формуванням платником податку на прибуток і податку на додану вартість валових витрат та податкового кредиту до 01.01.2011 року регулювалися статтею 5 ОСОБА_4 України «Про оподаткування прибутку підприємств»та статтею 7 ОСОБА_4 України «Про податок на додану вартість»(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п.5.1 ст.5 ОСОБА_4 України «Про оподаткування прибутку підприємств»(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), валові витрати виробництва та обігу - сума будь-яких витрат платника податків в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, які здійснюються в якості компенсації вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно з п.п.5.2.1 п.5.2 ст.5 цього ОСОБА_4 до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Виключно ОСОБА_4 України «Про оподаткування прибутку підприємств»(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначається склад валових витрат платників податків, зокрема підстави для віднесення чи заборони віднесення до складу валових витрат певних витрат підприємства.

Пункт 5.3 ст.5 ОСОБА_4 України «Про оподаткування прибутку підприємств»(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачає вичерпний перелік витрат платника податку, що не включаються до складу валових. Серед таких обмежень послуги оренди транспортних засобів та списання вартості придбаних паливно-мастильних матеріалів, які були виключенні відповідачем зі складу валових витрат позивача, відсутні.

Абзацом 5 підпункту 5.4.10 пункту 5.4 статті 5 цього ОСОБА_4 встановлено, що не включаються до складу валових витрат витрати платника податку (крім витрат на оплату праці) на утримання і експлуатацію приміщень житлового фонду (крім житлового фонду, визначеного у підпункті 5.4.9 цієї статті), побутових літальних апаратів, моторних човнів, катерів і яхт, призначених для відпочинку, що використовуються з іншими цілями, ніж зазначені у цьому підпункті, або іншими платниками податку, ніж зазначені у цьому підпункті; витрати, пов'язані з стоянкою та паркуванням легкових автомобілів, а також 50 відсотків витрат на придбання пально-мастильних матеріалів для легкових автомобілів та оперативну оренду легкових автомобілів. При цьому платник податку звільняється від обов'язків доведення зв'язку таких витрат з його господарською діяльністю.

Будь-яких інших обмежень чи заборон стосовно віднесення до складу валових витрат витрат на придбання ПММ для легкових автомобілів та оперативну оренду легкових автомобілів ОСОБА_4 про прибуток не встановлено.

Крім того, відповідно до пп.5.11 ст.5 ОСОБА_4 України "Про оподаткування прибутку підприємств" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), встановлення додаткових обмежень щодо включення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, які зазначені в цьому ОСОБА_4, не дозволяється.

Проте, відповідачем безпідставно розширено ряд документів (доказів), якими повинен підтверджуватись факт надання послуг оренди транспортних засобів, зокрема, в акті зазначено, що оформлення тимчасового реєстраційного талону чи іншого засвідченого в установленому порядку документа є необхідною умовою підтвердження здійснення господарської операції з використання орендованого транспортного засобу та, відповідно, умовою виникнення права у орендаря на формування валових витрат та податкового кредиту при здійсненні господарської операції з оренди автотранспорту і списанні вартості придбання паливно-мастильних матеріалів для експлуатації автотранспорту.

Разом з тим, правилами ведення податкового обліку, встановленими чинним законодавством, зокрема ст. 11 ОСОБА_4 України «Про оподаткування прибутку підприємств»(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), не передбачено вказівки на обов'язковість будь-яких видів документів чи їх форми в підтвердження віднесення певних затрат підприємства до складу валових витрат. Чинним законодавством не встановлено спеціальних вимог щодо обов'язкової наявності певних документів для підтвердження факту надання послуг оренди транспортних засобів.

Однак, підпунктом 5.3.9 п.5.3 ст.5 ОСОБА_4 України «Про оподаткування прибутку підприємств»(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Одночасно підпунктом 7.4.5. ст.7 ОСОБА_4 України «Про податок на додану вартість»(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Як вбачається з матеріалів справи, витрати позивача по оренді транспортних засобів у ТОВ «Тема»та придбанні пально-мастильних матеріалів для орендованих вантажних та легкових автомобілів підтверджені належним чином оформленими договорами, актами приймання-передачі транспортних засобів, податковими накладними, подорожніми листами про використання легкових та вантажних автомобілів, що є первинними документами в силу ОСОБА_4 України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні»і містять всі необхідні встановлені ним обовязкові реквізити. Письмові докази (подорожні листи, акти приймання-передачі транспортних засобів) свідчать про те, що позивач використовував вантажні та легкові автомобілі, орендовані на підставі договорів оренди, суборенди, укладених з ТОВ «Тема». Докази того, що вказані документи не мають юридичної сили або визнані в установленому порядку недійсними відсутні.

Згідно з пп. 7.4.4. ст. 7 ОСОБА_4 України «Про податок на додану вартість»(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Системний аналіз пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 ОСОБА_4 України "Про оподаткування прибутку підприємств" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та пп.7.4.4. п.7.4 ст.7 ОСОБА_4 України "Про податок на додану вартість" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) вказує, що платник податку має право формувати податковий кредит та валові витрати, при виконанні, зокрема, таких двох умов: 1) підтвердження належним чином оформленими первинними документами, які містять відомості про господарську операцію та посвідчують факт її здійснення; 2) спрямування результату таких операцій на подальше використання у господарській діяльності платника податків.

Валові витрати позивача по господарським операціям з ТОВ «Тема» і придбанні пально-мастильних матеріалів для орендованих автомобілів, та відповідно і податковий кредит позивача по зазначеним господарським операціям, підтверджені належним чином.

Доказів того, що придбані позивачем у ТОВ «Тема»послуги оренди транспортних засобів та придбання пально-мастильних матеріалів для експлуатації орендованих транспортних засобів не призначені для використання в господарській діяльності платника - відсутні.

Твердження відповідача про те, що оформлення тимчасового реєстраційного талону є необхідною умовою підтвердження здійснення господарської операції з використанням орендованого транспортного засобу, та відповідно, умовою виникнення права у орендаря на формування валових витрат та податкового кредиту при здійсненні господарської операції з оренди автотранспорту та використанні пально-мастильних матеріалів для експлуатації автотранспорту суд вважає безпідставними, оскільки тимчасові реєстраційні талони не є первинними документами бухгалтерського обліку, що фіксують факт здійснення господарської операції в розумінні ОСОБА_4 України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»та не є документами, обовязковість оформлення яких передбачена правилами податкового обліку.

ОСОБА_4 України «Про оподаткування прибутку підприємств»(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та Закон України «Про податок на додану вартість»(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не ставлять права виникнення валових витрат та податкового кредиту у платника податку в залежність від наявності чи відсутності тимчасового реєстраційного талону на орендований транспортний засіб.

За наведених обставин, суд прийшов до висновку, що зроблені податковим органом висновки про завищення позивачем валових витрат на вартість послуг оренди транспортних засобів на загальну суму 40278 грн. і на вартість придбання паливно-мастильних матеріалів (50% для легкових автомобілів та 100% - для вантажних автомобілів, в межах, встановлених ОСОБА_4 України «Про оподаткування прибутку підприємств») для орендованих транспортних засобів на загальну суму 68549 грн. та завищення податкового кредиту на суму ПДВ, нарахованого на вартість послуг оренди на загальну суму 8055 грн. і на вартість пально-мастильних матеріалів, які використані на орендовані транспортні засоби, на загальну суму 20331 грн. є безпідставними, а податкові повідомлення-рішення №/0 від 30.12.2010 року, яким позивачу визначено податкове зобовязання з податку на прибуток в частині нарахування 40540 грн., в тому числі 27207 грн. за основним платежем та 13333 грн. за штрафними санкціями та №/0 від 30.12.2010 року, яким позивачу визначено податкове зобовязання з податку на додану вартість, в частині нарахування 36269 грн., в т.ч. 24179 грн. - основного платежу та 12090 грн. штрафних санкцій - протиправними і такими, що підлягають скасуванню в зазначених частинах.

3. Що стосується податкового повідомлення-рішення №/0 від 30.12.2010 року, яким позивачу визначено податкове зобовязання з податку на прибуток в частині нарахування 62386 грн., в тому числі 45798 грн. - основного платежу та 16588 грн. штрафних санкцій та податкового повідомлення-рішення №/0 від 30.12.2010 року, яким позивачу визначено податкове зобовязання з податку на додану вартість в частині нарахування 90024 грн., в т.ч. 60016 грн. - основного платежу та 30008 грн. штрафних санкцій, то такі базуються на висновках податкового органу про завищення валових витрат на вартість придбання пально-мастильних матеріалів для експлуатації транспортних засобів працівників підприємства, використання яких не підтверджене первинними документами і не повязане з господарською діяльністю позивача, на загальну суму 183190 грн. та завищення податкового кредиту на суму ПДВ, нарахованого на вартість придбання пально-мастильних матеріалів на загальну суму 69320 грн.

Вказані висновки зроблені податковим органом на основі аналізу господарських операцій позивача по користуванню транспортними засобами працівників підприємства та ґрунтуються на порушеннях ТОВ «Тема-Рівне»вимог п.5.1, абз.4 пп.5.3.9 п. 5.3 ст.5 ОСОБА_4 України «Про оподаткування прибутку підприємств»та п.п.7.4.1, пп.7.4.4. пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 ОСОБА_4 України «Про податок на додану вартість».

Зазначені операції оформлені укладеними позивачем з працівниками ТОВ «Тема-Рівне»договорами про використання працівником власного автотранспорту для виробничих (службових) потреб.

Із змісту акта перевірки слідує, що для підтвердження правильності формування валових витрат в частині вартості придбання пально-мастильних матеріалів, списаних при експлуатації автомобілів працівників підприємства, позивачем не надано належним чином оформлених первинних документів, що підтверджують зв'язок понесених витрат із господарською діяльністю позивача. Так, в акті перевірки зазначено, що у періоді, який перевірявся, ТОВ «Тема-Рівне»з особами, які перебували у трудових відносинах з підприємством, укладено договори про використання працівником власного автотранспорту для виробничих (службових) потреб. Відповідно до п.2 даних договорів працівник використовує автомобіль для виробничих (службових) потреб підприємства, в тому числі для перевезення малогабаритних речей, які належать підприємству. Пунктом 5 договорів передбачено, що при використанні автомобіля згідно з п.2 договору підприємство за свій рахунок забезпечую закупівлю паливних матеріалів та заправку автомобіля. Компенсація за використання транспортних засобів даними договорами не передбачена. А тому, на думку податкового органу, за своєю суттю дані договори в силу норм Цивільного кодексу України є фактично договорами позички. Так як однією зі сторін договору позички є фізична особа, то дані договори підлягають нотаріальному посвідченню. Надані для перевірки позивачем договори про використання працівником власного автотранспорту для виробничих (службових) потреб нотаріально не посвідчені, відтак, на думку ДПІ в м. Рівне, є нікчемними, а тому не дають підстав для формування валових витрат та податкового кредиту. З перелічених вище підстав, податковий орган зробив висновок, що ТОВ «Тема-Рівне»порушено вимоги п.5.1, абз.4 пп.5.3.9 п. 5.3 ст.5 ОСОБА_4 України «Про оподаткування прибутку підприємств»та п.п.7.4.1, пп.7.4.4. пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 ОСОБА_4 України «Про податок на додану вартість».

Суд вважає такий висновок податкового органу правомірним і таким, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст.6 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 №435-ІУ (далі ЦК України) сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Як вбачається із матеріалів справи, укладені ТОВ «Тема-Рівне»договори з працівниками підприємства про використання працівником власного автотранспорту для виробничих (службових) потреб (том 3 а.с.200, а.с.210, а.с.229, а.с.240, 249; том 4 а.с.10, а.с.13, а.с.22, а.с.47, а.с.51, а.с.61, а.с.86, а.с.113, а.с.149, а.с.161, а.с.177, а.с.197, а.с.211, а.с.220) не передбачають виплати компенсації працівникам (власникам) за користування їхніми транспортними засобами, тобто ТОВ «Тема-Рівне»використовувало їх безоплатно.

Відповідно до положень Цивільного кодексу України безоплатне користування майном можливе лише при укладенні договорів позички. Так, відповідно до частини 2 статті 827 цього Кодексу користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає з суті відносин між ними.

Частиною 1 ст. 827 ЦК України встановлено, що за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобовязується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку.

Проаналізувавши зазначені норми цивільного законодавства та зміст укладених ТОВ «Тема-Рівне»договорів з працівниками фізичними особами про використання працівником власного автотранспорту для виробничих (службових) потреб, суд погоджується з висновками податкового органу про те, що вказані правочини фактично є договорами позички.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 827 ЦК України договір позички транспортного засобу, в якому хоча б однією стороною є фізична особа, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

З матеріалів справи вбачається, представником позивача не заперечується, що укладені ТОВ «Тема-Рівне»договори про використання працівником власного транспорту для виробничих (службових) потреб нотаріально не посвідчені.

Відповідно до п.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Частиною 1 ст. 236 цього Кодексу встановлено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ч. 1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Нікчемний правочин є недійсним в силу закону, а тому також не створює інших наслідків, крім тих, що повязані із його недійсністю.

У відповідності з п.5.1 ст.5 ОСОБА_4 України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) валові витрати виробництва по обігу визначаються як сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній, або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг) які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Відповідно до абз.4 пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 цього ОСОБА_4 до складу валових витрат не відносяться витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обовязковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення податкового обліку.

Відповідно до пп..7.4.4. п.7.4 ст. 7 ОСОБА_4 України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Системний аналіз пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 ОСОБА_4 України "Про оподаткування прибутку підприємств" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та пп.7.4.4. п.7.4 ст.7 ОСОБА_4 України "Про податок на додану вартість" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) вказує, що платник податку має право формувати податковий кредит та валові витрати, при виконанні, зокрема, таких двох умов: 1) підтвердження належним чином оформленими первинними документами, які містять відомості про господарську операцію та посвідчують факт її здійснення; 2) спрямування результату таких операцій на подальше використання у господарській діяльності платника податків.

Валові витрати позивача по господарським операціям, повязаним з експлуатацією транспортних засобів працівників підприємства, списанню вартості пально-мастильних матеріалів на дані транспортні засоби, та відповідно і податковий кредит позивача по даним операціям, належним чином не підтверджені. Надані для перевірки і долучені до матеріалів справи договори про використання працівником власного автотранспорту для виробничих (службових) потреб є нікчемними в силу закону, а тому не є належним чином оформленими первинними документами, які підтверджують відомості про господарську операцію та посвідчують факт її здійснення.

Абзацом п'ятим пп. 5.4.10 п. 5.4 ст. 5 ОСОБА_4 України "Про оподаткування прибутку підприємств" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що не включаються до складу валових витрат витрати платника податку (крім витрат на оплату праці) на утримання і експлуатацію приміщень житлового фонду (крім житлового фонду, визначеного у підпункті 5.4.9 цієї статті), побутових літальних апаратів, моторних човнів, катерів і яхт, призначених для відпочинку, що використовуються з іншими цілями, ніж зазначені у цьому підпункті, або іншими платниками податку, ніж зазначені у цьому підпункті; витрати, пов'язані з стоянкою та паркуванням легкових автомобілів, а також 50 відсотків витрат на придбання пально-мастильних матеріалів для легкових автомобілів та оперативну оренду легкових автомобілів.

Тобто, даною нормою встановлено обмеження, а саме: дозволяється включити до складу валових витрат лише 50 % вартості витрат на придбання ПММ для легкового автомобіля.

Слід зазначити, що в такому випадку платник податку звільняється від обов'язків доведення зв'язку таких витрат з його господарською діяльністю, але не від обов'язку документального підтвердження належності транспортного засобу такому платнику (на праві власності та/або користування чи оперативного управління) та документального підтвердження таких витрат.

Пунктом п.2 Інструкції про порядок застосування подорожнього листа службового легкового автомобіля та обліку транспортної роботи, затвердженої наказом Держкомстату України від 17 лютого 1998 р. N 74, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 березня 1998 р. за N 149/2589, яка встановлює єдиний порядок застосування подорожнього листа службового легкового автомобіля типової форми N 3 при виконанні службових поїздок, а також для обліку транспортної роботи службових легкових автомобілів, встановлено, що перевізники, які експлуатують службові легкові автомобілі - власні або орендовані (без водія), зобов'язані при випуску автомобіля з гаража видати водієві оформлений відповідно до вимог даної Інструкції подорожній лист службового легкового автомобіля типової форми N 3. З аналізу вказаних норм, вбачається, що підставою для видачі подорожнього листа службового легкового автомобіля, (на підставі якого згодом списуються ПММ), є наявність у підприємства службового легкового автомобіля - власного або орендованого. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що так як автомобілі, які належать на праві власності працівникам позивача, не мають статусу службових, оскільки не належать підприємству на праві власності (оперативного управління) та не є орендованими - внаслідок недотримання позивачем вимог щодо нотаріального посвідчення договорів, які за своєю суттю є договорами позички транспортного засобу (нікчемність правочинів), то у ТОВ "Тема-Рівне" не було правових підстав для видачі подорожніх листів на дані автомобілі, а також для включення до складу валових витрат вартості придбання пально-мастильних матеріалів, повязаних з експлуатацією автомобілів працівників і сум ПДВ, нарахованих на вартість ПММ, до складу податкового кредиту.

З огляду на викладене, надані для перевірки та долучені до матеріалів справи подорожні листи службових легкових автомобілів, що виписані позивачем при використанні транспортних засобів працівників, не є належним чином оформленими документальними підтвердженнями витрат на паливно-мастильні матеріали, а тому, у позивача відсутні підстави для включення зазначених витрат до складу валових та віднесення до податкового кредиту сум ПДВ, нарахованих на їх вартість.

Доводи представника позивача про те, що автомобілі працівників використовувались позивачем на підставі норм Кодексу законів про працю України як інструменти, а тому договори, укладені з працівниками, не потребували нотаріального посвідчення, суд вважає безпідставними і такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. Так, у статті 125 КЗпП України йдеться про право працівників, які використовують свої інструменти для потреб підприємства, на одержання компенсації за їх зношування. Автомобіль це не інструмент, а механічний транспортний засіб, призначений для перевезення людей та вантажів. Підстави для поширювального тлумачення ст. 125 КЗпП України, тобто розповсюдження її дії на правовідносини та обєкти, які не окреслені в її тексті, відсутні. Крім того, договорами про використання працівником власного транспорту для виробничих (службових) потреб умови щодо одержання працівником будь-яких компенсацій, в тому числі за зношування автомобіля, не передбачені.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскільки господарські операції по користуванню позивачем транспортними засобами працівників підприємства, не підтверджені належним чином оформленими первинними документами, а договори, що укладені ТОВ «Тема-Рівне»з працівниками підприємства, всупереч вимогам закону нотаріально не посвідчені, внаслідок чого є нікчемними, то підприємством в порушення вимог п.5.1 ст.5, абз.4 пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 ОСОБА_4 України «Про оподаткування прибутку підприємств»(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) безпідставно включено до складу валових витрат вартість паливно-мастильних матеріалів на загальну суму 183190 грн. та в порушення пп. 7.4.1, пп..7.4.4, пп..7.4.5, п.7.4 ст. 7 ОСОБА_4 України «Про податок на додану вартість»(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) безпідставно включено до податкового кредиту податок на додану вартість, нарахований на вартість пально-мастильних матеріалів, що використовувались для даних автомобілів на суму 69320 грн.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість податкових повідомлень-рішень №/0 від 30.12.2010 року, яким позивачу визначено податкове зобовязання з податку на прибуток, в частині нарахування 62386 грн., в тому числі 45798 грн. - основного платежу та 16588 грн. штрафних санкцій та №/0 від 30.12.2010 року, яким позивачу визначено податкове зобовязання з податку на додану вартість, в частині нарахування 90024 грн., в т.ч. 60016 грн. - основного платежу та 30008 грн. штрафних санкцій, у звязку з чим правові підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

4. Що стосується податкового повідомлення-рішення №/0, згідно з яким ТОВ «Тема-Рівне»визначено податкове зобовязання з ПДВ та зобовязано сплатити суму податку в розмірі 4650 грн. та штрафні фінансові санкції в розмірі 2325 грн., то такі базуються на висновках податкового органу про заниження задекларованих позивачем показників у рядку 1 Декларації з податку на додану вартість «Операції на митній території України, що оподатковуються за ставкою 20 відсотків, крім імпорту товарів»за червень 2010 року на загальну суму 12668 грн.

Вказані висновки зроблені податковим органом на основі аналізу господарських операцій позивача з безоплатного надання товарно-матеріальних цінностей, яке полягало у поверненні позивачем орендованих приміщень з проведеним ремонтом та ґрунтуються на порушеннях ТОВ «Тема-Рівне»вимог пп..3.1.1 п.3.1 ст. 3, п.4.2 ст. 4 ОСОБА_4 України «Про податок на додану вартість».

Суд погоджується з даними висновками податкового органу з огляду на таке.

Судом встановлено, представниками сторін не заперечується, матеріалами справи підтверджується, що ТОВ «Тема-Рівне»було укладено з підприємцем ОСОБА_5 та підприємцем ОСОБА_6 договори суборенди нежитлового приміщення відповідно №7 від 01.12.2008р. (том 5 а.с.47-48) та №01/09/А від 01.09.2009р. (том 5 а.с.45-46).

Відповідно до договорів оренди орендар передає, а суборендар приймає в тимчасове платне користування нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: м.Рівне, вул. Артилерійська, 3А. Відповідно до пункту 6.1.8 договорів суборендар зобовязується здійснювати за власний рахунок поточний ремонт приміщення, що орендується. Пунктом 7.1 договорів передбачено, що після закінчення строку дії договору та в разі дострокового його розірвання суборендар зобовязаний протягом семи днів, з моменту настання таких обставин, передати орендарю приміщення з усіма зробленими в ньому поліпшеннями. Згідно з п. 9.3 даних договорів суборендар має право достроково розірвати договір, після спливу 1 (одного) місяця, з моменту повідомлення про це орендаря.

Для перевірки представлено листи, надіслані ТОВ «Тема-Рівне»підприємцю ОСОБА_5 №109 від 04.06.2010 р. про дострокове розірвання з 30.06.2010 року договору суборенди нежитлового приміщення №01/09/А від 01.09.2009р. та підприємцю ОСОБА_6 №110 від 04.06.2010р. про дострокове розірвання з 30.06.2010 року договору суборенди нежитлового приміщення №01/09/Б від 01.09.2009р.

Судом встановлено, матеріалами справи договорами підряду на виконання робіт по ремонту офісного приміщення від 07.09.2009 р., від 01.10.2009 р., від 15.10.2009 р., кошторисами робіт, актами виконаних робіт, звітами про використання коштів, наданих під звіт, фіскальними чеками, видатковими, податковими накладними, актами приймання виконаних підрядних робіт (том 4 а.с.232-250, том 5 а.с.1-29) підтверджується, що на протязі 2009 року І кварталу 2010р. ТОВ «Тема-Рівне»проводило поліпшення орендованих нежитлових приміщень за адресою м. Рівне, вул. Артилерійська, 3А. Проведені поліпшення в бухгалтерському обліку підприємства відображено наступним бухгалтерським записом Дт.103 «Будинки та споруди»Кт.15 «Капітальні інвестиції».

Згідно з додатку К1/1 Декларації з податку на прибуток за 9 місяців 2010р. поданої до податкового органу таблиці 2 (вх. № від 01.11.10р.) та даних бухгалтерського обліку підприємства балансова вартість станом на 01.07.2010р. основних фондів групи 1 складає 63342 грн. і є сумою витрат, яка повязана з поліпшенням орендованих приміщень.

Відповідно до п.1.4 ст.1 ОСОБА_4 України «Про податок на додану вартість»(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) поставка товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатної поставки товарів (результатів робіт) та операції з передачі майна орендодавцем (лізингодавцем) на баланс орендаря (лізингоотримувача) згідно з договорами фінансової оренди (лізингу) або поставки майна згідно з будь-якими іншими договорами, умови яких передбачають відстрочення оплати та передачу права власності на таке майно не пізніше дати останнього платежу.

Згідно з п.1.23 ст. 1 ОСОБА_4 України «Про оподаткування прибутку підприємств»(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) безоплатно надані товари (роботи, послуги) це товари, що надаються платником податку згідно з договорами дарування, іншими договорами, які не передбачають грошової або іншої компенсації вартості таких матеріальних цінностей і нематеріальних активів чи їх повернення, або без укладення таких угод; роботи та послуги, які надаються платником податку без вимоги про компенсацію їх вартості.

Пунктом 3.1.1 пункту 3.1. ст.3 ОСОБА_4 України «Про податок на додану вартість»(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що операції платників податку з поставки товарів та послуг, місце поставки яких знаходиться на митній території України, є об'єктом оподаткування.

Внаслідок повернення позивачем орендарям (які згідно з відомостями, вказаними в договорах суборенди є платникам єдиного податку), орендованих приміщень з проведеними ремонтами фактично відбулася безоплатна передача проведеного поліпшення суборендованого майна.

Відповідно до п.4.2 ст.4 ОСОБА_4 України «Про податок на додану вартість»(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі поставки товарів (робіт, послуг) без оплати або з частковою оплатою їх вартості коштами у межах бартерних (товарообмінних) операцій, здійснення операцій з безоплатної передачі товарів (робіт, послуг), натуральних виплат у рахунок оплати праці фізичним особам, що перебувають у трудових відносинах з платником податку, передачі товарів (робіт, послуг) у межах балансу платника податку для невиробничого використання, витрати на яке не відносяться до валових витрат виробництва (обігу) і не підлягають амортизації, а також пов'язаній з продавцем особі чи суб'єкту підприємницької діяльності, який не зареєстрований як платник податку, база оподаткування визначається виходячи з фактичної ціни операції, але не нижчої за звичайні ціни.

Таким чином, підприємством в порушення вимог пп..3.1.1 п.3.1 ст.3, п.4.2 ст.4 ОСОБА_4 України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) занижено податок на додану вартість в червні 2010 року в розмірі 12668,40 грн. (63342 грн. х 20%) на суму податку на додану вартість з операції по безоплатній поставці товарно-матеріальних цінностей, так як у звязку з поверненням орендованого приміщення з проведеним ремонтом фактично відбулася безоплатна передача проведеного поліпшення орендованого майна суб'єкту підприємницької діяльності, який не зареєстрований як платник податку на додану вартість, що згідно з законодавством є продажем і повинно в повному обсязі оподатковуватися податком на додану вартість.

Враховуючи наведене, суд вважає, що ДПІ в м. Рівне зроблено логічні висновки про порушення позивачем вимог пп..3.1.1 п.3.1 ст.3, п.4.2 ст.4 ОСОБА_4 України «Про податок на додану вартість»(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), що призвело до заниження податку на додану вартість в червні 2010 року в розмірі 12668,40 грн. на суму податку на додану вартість з операції по безоплатній поставці товарно-матеріальних цінностей, а відтак підстав для скасування податкового повідомлення-рішення №42/0 від 30.12.2010 року суд не знаходить.

З урахуванням наведеного, позовні вимоги ТОВ «Тема-Рівне»в цій частині до задоволення не підлягають.

Згідно з ч. 3 ст. 94 КАС України судові витрати по справі стягуються на користь позивача з Державного бюджету України в пропорційній задоволеним позовним вимогам частині.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Рівне №/0 від 30.12.2010 р. в частині визначення ТОВ "Тема - Рівне" податкового зобов'язання з податку з податку на прибуток в сумі 68770 грн., з яких 46769 грн.-основного платежу та 21971 грн. - штрафних (фінансових) санкцій та №/0 від 30.12.2010 р. в частині визначення податкового зобов'язання ТОВ "Тема - Рівне" з податку на додану вартість в сумі 57544 грн., з яких 38363 грн.-основного платежу та 19181 грн. - штрафних (фінансових) санкцій.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Тема-Рівне" відмовити.

Присудити на користь позивача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Тема-Рівне" із Державного бюджету судовий збір у розмірі 2,26 грн.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Ткачук Н.С.