Справа № 826/10738/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2015-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 серпня 2015 року письмове провадження № 826/10738/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Арсірія Р.О., вирішив адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Генерального прокурора України Шокіна Віктора Миколайовича,

Генеральної прокуратури України,

про визнання бездіяльності незаконною, зобов'язання вчинити дії

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів у якому просить:

- визнати бездіяльність Генерального прокурора України Шокіна В.М. щодо виконання постанови Окружного адміністративного суду у місті Києві від 05.06.2014 незаконною;

- зобов'язати Генерального прокурора України Шокіна В.М. створити у структурі Генеральної прокуратури України відділ нагляду за додержанням Міністерством закордонних справ України законодавства у сфері зовнішніх відносин України управління нагляду за додержанням Міністерством закордонних справ України законодавства у сфері зовнішніх відносин України Генеральної прокуратури України, управління нагляду за додержанням Міністерством закордонних справ України законодавства у сфері зовнішніх відносин України Генеральної прокуратури України, внести до штатного розкладу Генеральної прокуратури України відповідні посади, у тому числі посаду начальника відділу нагляду за додержанням Міністерством закордонних справ України законодавства у сфері зовнішніх відносин України управління нагляду за додержанням Міністерством закордонних справ України законодавства у сфері зовнішніх відносин України Генеральної прокуратури України, затвердити положення про управління нагляду за додержанням Міністерством закордонних справ України законодавства у сфері зовнішніх відносин України Генеральної прокуратури України, забезпечити умови для виконання своїх службових обов'язків;

- визнати бездіяльність Генерального прокурора України Шокіна В.М. щодо нарахування (обчислення) та виплати Позивачу заробітної плати за час вимушеного прогулу незаконною;

- зобов'язати Генерального прокурора України Шокіна В.М. нарахувати обчислити) та виплатити Позивачу заробітну плату за час вимушеного прогулу, заховуючи увесь час розгляду судом справи про поновлення Позивача на посаді та увесь час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яку обчислити у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 від №100, провівши її індексацію у відповідності до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від від 17 липня 2003 року;

- стягнути з Генеральної прокуратури України на користь Позивача моральну шкоду в сумі 300000 грн.

Позовні вимоги мотивує тим, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 5 червня 2014 року у справі № 826/1505/14, яка набрала законної сили, ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника відділу нагляду за додержанням Міністерством закордонних справ України законодавства у сфері зовнішніх відносин України Управління нагляду за додержанням Міністерством закордонних справ України законодавства у сфері зовнішніх відносин України Генеральної прокуратури України. Постанова суду в частині поновлення на роботі допущена до негайного виконання. Під час розгляду справи позивачем не ставилось та судом не вирішувалось питання про виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Однак, на виконання даної постанови Генеральна прокуратура України лише 22.04.2015 року видала наказ № № 649ц, відповідно до якого ОСОБА_1 поновлений на вказаній посаді, тому крім виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач просить виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою виконання рішення суду.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з мотивів, вказаних в позовній заяві, просив позов задовольнити.

Представник відповідачів проти позову заперечив, заперечення мотивує тим, що під час розгляду справи про поновлення позивача на роботі ним не ставились вимоги про стягнення з Генеральної прокуратури середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а суд не виходив за межі вказаних в позовній заяві позовних вимог та не розглядав питання щодо стягнення з Генеральної прокуратури України середнього заробітку за час вимушеного прогулу, хоча в цьому позивач обмежений не був. Також просив залишити адміністративний позов без розгляду з підстав пропуску строку звернення позивачем до суду.

В судовому засіданні представник відповідачів заперечення підтримав, просив в задоволенні позову відмовити.

За спільним клопотанням представників сторін на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження.

За результатами розгляду документів і матеріалів поданих сторонами, пояснень їхніх представників, Окружний адміністративний суд м. Києва, встановив:

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 5 червня 2014 року у справі № 826/1505/14 позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправним і скасовано наказ від 08.01.2014 р. № 1ц, виданий виконувачем обов'язків Генерального прокурора України Білоусом В.В.; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу нагляду за додержанням Міністерством закордонних справ України законодавства у сфері зовнішніх відносин України Управління нагляду за додержанням Міністерством закордонних справ України законодавства у сфері зовнішніх відносин України Генеральної прокуратури України. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постанова суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі допущена до негайного виконання

Відповідно до п.3 ч.1 ст.256 КАС України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, постанова суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді підлягала негайному виконанню з 06.06.2014 р.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2014 року скасовано постанову суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 березня 2015 р. у справі № К/800/53817/14 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2014 року та залишено в силі постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 5 червня 2014 року.

На виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 5 червня 2014 року у справі № 826/1505/14 Генеральна прокуратура України 22 квітня 2015 року видала наказ № 649ц, відповідно до якого ОСОБА_1 поновлений на посаді начальника відділу нагляду за додержанням Міністерством закордонних справ України законодавства у сфері зовнішніх відносин України управління нагляду за додержанням Міністерством закордонних справ України законодавства у сфері зовнішніх відносин України Генеральної прокуратури України з 08 січня 114 року.

З матеріалів справи також вбачається, що листом начальника Головного управління кадрового забезпечення Генеральної прокуратури України № 11/1-1177-15 від 29.04.2015 року позивача повідомлено, що оскільки при розгляді позову в суді ним не порушувалося питання щодо виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та при ухваленні судом рішення про поновлення його на посаді таке рішення прийняте не було, вимоги ОСОБА_1 з цього питання є безпідставними.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з п.2 ч.2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до п.27 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року №8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» суди повинні мати на увазі, що позовна вимога публічних службовців про стягнення заробітної плати (грошового утримання) за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи у зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, у тому числі в разі, коли її заявлено окремо від вимоги про поновлення на роботі, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки стосується проходження особою публічної служби.

Згідно частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Аналіз наведених правових актів, з урахуванням рішення Конституційного Суду України, дає підстави для висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Частиною 2 ст.235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Із пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Як вбачається з довідки відповідача №18-1699 вих. 15 від 29.07.2015 року середньоденна заробітна плата позивача становить 733, 17 грн.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку з 08.01.2014 року по 12.03.2015 року, що становить 128 робочих днів.

При розрахунку розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та при затримці виконання рішення про поновлення на роботі слід виходити із кількості робочих днів, зазначених у листах Міністерства соціальної політики України від 04 вересня 2013 року № 9884/0/14-13/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік"; від 09 вересня 2014 року № 10196/0/14-14/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік".

Так, за період з 08.01.2014 по 31.12.2014 року належить до сплати 181 826,16 грн. (733, 17 грн. х 248 робочих днів), за два повних місяця і дванадцять календарних днів належить до сплати 35 192, 16 грн. (733, 17 грн. х 48 робочих днів). Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача за період з 01.01.2014 р. по 12.03.2015 р. складає 217 018,32 грн.

Період з дня ухвалення Вищим адміністративним судом України ухвали в адміністративній справі № 826/1505/14 по день фактичного поновлення позивача на посаді є часом затримки виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, тобто є часом затримки в поновленні позивача на посаді в Генеральній прокуратурі України.

За вказаний період позивачеві, в порушення вимог статті 236 Кодексу законів про працю України, середній заробіток за час затримки його поновлення виплачено не було

Кількість днів за розрахунковий період з 13.03.2015 року по 21.04.2015 року становить 28.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника з 13.03.2015 року по 21.04.2015 року становить 20 528, 76 грн. (733, 17 грн. х 28 робочих днів)= 20 528 грн. 76 коп.).

Разом з тим, судом встановлено, що позивач після звільнення з Генеральної прокуратури України був працевлаштований до Державного агентства рибного господарства України з 06.11.2014 року по 24.04.2015 року. Згідно довідки вказаної установи про заробітну плату позивача, за період роботи в агенстві (листопад 2014 року - квітень 2015 року) позивачу нараховано заробітну плату 26 037, 54 грн. З досліджених доказів вбачається, що його заробіток в цій установі нижчий, ніж під час виконання обов'язків на посаді, з якої його було звільнено.

За змістом частини другої статті 235 КЗпП України при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю тощо), який працівник мав в цей час.

Відтак, отримані доходи (всього 26 037,54 грн.) підлягають зарахуванню при присудженні позивачу заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, на користь позивача слід стягнути всього 190 980,78 грн. (217 018,32 грн. - 26 037, 54 грн.).

Згідно з абзацом 5 пункту 6 Згідно з абзацом 5 пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при задоволенні вимог про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податків з доходів фізичних осіб) є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відтак, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про оплату праці" заробітною платою є винагорода у грошовому еквіваленті, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Відповідно до ст. 33 Закону України "Про оплату праці" в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078.

Індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою і у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати.

В пункті 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» зазначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, тобто виплати мають проводитись на постійній основі.

Виплата середнього заробітку ОСОБА_1 по рішенню суду передбачає виплати разового характеру, до того ж відсутній такий об'єкт індексації і в постанові Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, а тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині нарахування індексації на суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду м. Києві № К/800/8044/13 від 01 жовтня 2013 р.

Щодо позовних вимог позивача про визнання бездіяльності Генерального прокурора України Шокіна В.М. щодо виконання постанови Окружного адміністративного суду у місті Києві від 05.06.2014 незаконною; зобов'язання Генерального прокурора України Шокіна В.М. створити у структурі Генеральної прокуратури України відділ нагляду за додержанням Міністерством закордонних справ України законодавства у сфері зовнішніх відносин України, внести до штатного розкладу Генеральної прокуратури України відповідні посади, у тому числі посаду начальника відділу нагляду за додержанням Міністерством закордонних справ України законодавства у сфері зовнішніх відносин України, затвердити положення про управління нагляду за додержанням Міністерством закордонних справ України законодавства у сфері зовнішніх відносин України Генеральної прокуратури України, забезпечити умови для виконання своїх службових обов'язків; визнання бездіяльності Генерального прокурора України Шокіна В.М. щодо нарахування (обчислення) та виплати Позивачу заробітної плати за час вимушеного прогулу незаконною, суд зауважує наступне.

Відповідно до ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Так, питання з приводу визнання бездіяльності Генерального прокурора України щодо виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.06.2014 №826/1505/14 не може розглядатися як новий публічно-правовий спір.

Спеціальний порядок визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду передбачений п. 9 ст. 267 КАС України, згідно якого особа-позивач, на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції відповідну заяву у порядку та строки визначені цією статтею. Зазначена заява не є позовною заявою і розглядається в тому самому провадженні, в якому прийнято судове рішення.

Крім цього, примусове виконання, судових рішень в адміністративних справах здійснюється у порядку, установленому Законом України «Про виконавче провадження».

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності встановленої законом.

Щодо вимоги позивача про зобов?язання створити у структурі Генеральної прокуратури України відділ нагляду за додержанням Міністерством закордонних справ України законодавства у сфері зовнішніх відносин України управління нагляду за додержанням Міністерством закордонних справ України законодавства у сфері зовнішніх відносин України та введення до штатного розпису Генеральної прокуратури України відповідних посад, суд погоджується з доводами відповідача про те що Генеральний прокурор України самостійно вирішує питання організаційної структури та штатів працівників, що не допускає втручання у його діяльність інших органів.

Однак суд зауважує, що в разі відсутності посади начальника відділу нагляду за додержанням Міністерством закордонних справ України законодавства у сфері зовнішніх відносин України управління нагляду за додержанням Міністерством закордонних справ України законодавства у сфері зовнішніх відносин України Генеральної прокуратури України (з об'ємом повноважень, які існували на дату звільнення) роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику іншу посаду, а в разі незгоди працівника на іншу роботу, роботодавець зобов'язаний виконати судове рішення, здійснивши відповідні зміни в організації праці.

Позовна вимога про визнання бездіяльності Генерального прокурора України Шокіна В.М. щодо нарахування (обчислення) та виплати Позивачу заробітної плати за час вимушеного прогулу незаконною також задоволенню не підлягає, оскільки останньому листом від 25.05.2015 року № 11/1-1358 вих. 15 надано відповідь, що можливо вважати формою відмови у задоволенні вимог позивача.

Стосовно вимоги позивача вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Згідно ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. № 4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статтею 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ст.1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як зазначено у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. № 4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 р. № 6 визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Позивачем не обґрунтовано заявленого розміру відшкодування шкоди в сумі 300 000 грн., причинного зв'язку між негативними наслідками та неправомірними діями суб'єкта владних повноважень (роботодавця).

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає вимоги позивача частково правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства.

Керуючись ст.ст.69, 70, 71, 86, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням працівника з 08.01.2014 р. по 12.03.2015 р. у розмірі 190 980,78 грн. (сто дев?яносто тисяч дев'ятсот вісімдесят) грн. 78 коп.

Стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення незаконно звільненого працівника з 13.03.2015 року по 21.04.2015 року у розмірі 20 528, 76 (двадцять тисяч пятсот двадцять вісім) грн. 76 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Р.О. Арсірій