Справа № 817/1257/15
Суддя: Іваненко Т.В.
Дата ухвалення: 2015-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Недашківська К.М.
Суддя-доповідач:ОСОБА_1
УХВАЛА

іменем України

"25" серпня 2015 р. Справа № 817/1257/15

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Іваненко Т.В.

суддів: Зарудяної Л.О.

ОСОБА_2,

при секретарі Білоцькій А.В. ,

за участю представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Рівненського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "22" червня 2015 р. у справі за позовом Рівненського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства "Автобаза" Рівненської обласної ради про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій та пені ,

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2015 року Рівненське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з позовом, в якому просила стягнути з Комунального підприємства «Автобаза» Рівненської обласної ради суму адміністративно-господарських санкцій та пені у розмірі 34332 грн. 88 коп. за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2014 році. Позов обґрунтовано тим, що відповідно до «Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів» форми 10-ПІ за 2014 рік середньооблікова кількість працівників, що працювали за звітний період склала 26 осіб, отже, кількість інвалідів, відповідно до нормативу, встановленого частиною першою статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», на підприємстві повинна становити одну особу. Але у 2014 році відповідач не працевлаштував жодного інваліда, у зв'язку з чим нараховано сума адміністративно-господарських санкцій у розмірі 33892 грн. 31 коп. та пеня в розмірі 440,60 грн.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 22.06.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та постановити нову, якою позов задовольнити.

Представник позивача в судове засідання не з'явився. про час, дату та місце повідомлений вчасно та належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. В апеляційній скарзі просив справу розглядати без участі представника позивача.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував. Просив відмовити в задоволенні. Вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частиною 1 статті 17 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.1991 №875-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон) визначено, що з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

За змістом статті 19 Закону для підприємств, установ, організацій встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Так, у частині 1 цієї статті Закону визначено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення (ч. 2 ст. 19 Закону).

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Суд встановив, що відповідачем подано Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2014 рік форми №10-ПІ (а.с. 7), відповідно до якого: середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу становить 26 осіб; з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність 0 осіб; кількість інвалідів-штатних працівників, які повинні працювати на підприємстві відповідача на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України №875-XII 1 особа; фонд оплати праці штатних працівників - 881,2 тис. грн.; сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів - 33892 грн. 31 коп.

Встановлений Законом норматив стосовно працевлаштування інвалідів у 2014 році відповідачем не виконано у кількості 1 особи-інваліда.

В силу приписів ч. 1 ст. 20 Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим кодексом України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Слід зазначити, що згідно з частиною 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою зазначеної статті Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч.3 ст.19 Закону №875-XII забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

При цьому, частиною 3 статті 18-1 Закону встановлено, що пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань здійснює Державна служба зайнятості.

Аналіз наведених правових норм свідчить, що обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Суд встановив, що 01.03.2013 Комунальним підприємством «Автобаза» Рівненської обласної ради видано Наказ №27 про зміни штатного розкладу, згідно з яким створено робоче місце для інваліда та введено посаду підсобного робітника з окладом 1147 грн. 00 коп. Штатним розписом підприємства на 2014 рік також передбачена вакантна посада підсобного робітника (а.с. 28-29).

Також судом встановлено, що КП «Автобаза» Рівненської обласної ради подавало звіти форми №3-ПН про наявність вакантних робочих місць від 04.03.2013 та від 05.11.2013 (а.с. 57, 64-65), в яких зазначалося про створене вакантне робоче місце підсобного робітника, саме для інваліда. Даний факт підтверджується також і наявним в матеріалах справи листом Рівненського міського центру зайнятості від 12.05.2015 (а.с.45).

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо того, що відповідачем не вживалися необхідні заходи для працевлаштування інвалідів, зокрема, у 2014 році не було подано до центру зайнятості форма 3П, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2.1 Наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 31.05.2013 №316 форма подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Таким чином, законодавство не зобовязує роботодавця постійно: щомісячно, щоквартально, щорічно подавати звіти про наявність вільних робочих місць, у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

Судом встановлено, що КП «Автобаза» Рівненської обласної ради після створення у 2013 році вакансії для працевлаштування інваліда повідомляло державну службу зайнятості про даний факт. Також після звільнення працівника-інваліда до центру зайнятості подавалася вказана форма повторно.

Однак, державною службою зайнятості інваліди на роботу на Комунальне підприємство «Автобаза» Рівненської обласної ради направлені не були.

Тому, відповідальність за невиконання останньою своїх функцій, передбачених нормами законодавства, щодо направлення інвалідів на підприємство для працевлаштування, не може ніяким чином, зокрема, і у вигляді адміністративно-господарських санкцій, покладатися на підприємство.

Суд зазначає, що обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 28 січня 2014, від 9 липня та 19 листопада 2013 року (№№ 21-200а13, 21-397а13 відповідно).

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачем протягом 2014 року виконано усі, встановлені законодавством обов'язки із забезпечення працевлаштування інвалідів. Якщо відповідачем вжито усі, передбачені чинним законодавством, заходи із працевлаштування інвалідів, то на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для їх працевлаштування та відсутність інвалідів, які бажають працевлаштуватися.

За таких обставин апеляційний суд, погодившись з думкою суду першої інстанції, дійшов висновку, що у позивача не було підстав для застосування до відповідача адміністративно - господарських санкцій та пені у загальному розмірі 34332,88 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не впливають на правильність прийнятого судового рішення. Постанову прийнято з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Рівненського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "22" червня 2015 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Т.В. Іваненко

судді: Л.О. Зарудяна

ОСОБА_2

Повний текст cудового рішення виготовлено "25" серпня 2015 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: Рівненське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів вул.Замкова,10а/1, м.Рівне, 33028

3- відповідачу/відповідачам: Комунальне підприємство "Автобаза" Рівненської обласної ради вул. Князя Володимира,72 б, м.Рівне, 33000

- ,