Справа № 127/9718/13-а
Суддя: Борисюк І. Е.
Дата ухвалення: 2013-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №127/9718/13-а
Провадження № 2-а/127/406/13
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.05.2013 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Борисюк І.Е.

за участю: секретаря Волхової М.А. ,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці адміністративну справу за позовом ОСОБА_1, що діє в інтересах на підставі довіреності ОСОБА_3, до відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Вінницькій області про визнання незаконною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся ОСОБА_1, що діє в інтересах на підставі довіреності ОСОБА_3, з адміністративним позовом до відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Вінницькій області про визнання незаконною та скасування постанови.

Позов мотивований тим, що постановою про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП № 33135360 від 29.03.2013 року, винесеною державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_2, виконавчий лист № 2-а-242/07, виданий Ленінським районним судом м. Вінниці 22.10.2007 року, про стягнення з управління праці та соціального захисту населення у Ленінському районі м. Вінниці № 2 (Вишенька) на користь ОСОБА_3 недоплаченої щорічної разової грошової допомоги в сумі 4 517, 00 гривень було повернуто позивачу. В жовтні місяці 2007 року ОСОБА_3 звернувся до відділу ДВС із виконавчим листом. Протягом 2008-2012 років виконавчий документ повертався без виконання. Мотивацією для винесення постанови про повернення виконавчого документа від 29.03.2013 року є посилання на Закон України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень, а саме: виконання вище вказаного рішення суду покладається на Державну казначейську службу України, оскільки боржником у виконавчому провадженні є державний орган. Однак, позивач вважає, що боржник не є державним органом, а тому не має підстав для застосування норм Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень, який набрав чинності 01.01.2013 року.

Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у Вінницькій області ОСОБА_2 про повернення виконавчого документа ВП № 33135360 від 29.03.2013 року стягувачеві.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити, аргументуючи його мотивами, викладеними в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала і просила суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. Зазначила, що раніше виконання виконавчого листа перебувало в провадження державного виконавця Паламарчука О. М. і лише 28.03.2013 року було передано виконавцю ОСОБА_4 В свої усних поясненнях, наданих суду зазначила, що окрім винесення постанови про відкриття виконавчого провадження і повідомлення боржника про це, жодних дій державним виконавцем не вчинялось.

По справі встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні оглянуто і досліджено матеріали виконавчого провадження № за ЄДРВП 33135360.

Так, судом встановлено, що 21.06.2012 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_5 відкрито виконавче провадження ВП № 33135360 з виконання виконавчого листа № 2-а-242/07, виданого Ленінським районним судом м. Вінниці 22.10.2007 року, про що винесено постанову.

29.03.2013 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_2 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, керуючись п. 9 ч. 1 ст. 47 та ст. 50 Закону України Про виконавче провадження, оскільки виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень.

Згідно ч. 1 ст. 181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Судом встановлено, що постанова про повернення виконавчого документа від 29.03.2013 року була отримана стягувачем 12.04.2012 року, оскільки направлена відділом ДВС була лише 10.04.2013 року, що підтверджується конвертом, який міститься в матеріалах даної справи.

В порушення положень ч. 3 ст. 48 Закону України Про виконавче провадження, якою чітко передбачено направлення сторонам копії постанови про повернення виконавчого документа у триденний строк, державним виконавцем постанова від 29.03.2013 року була направлена стягувачу лише 10.04.2013 року, тобто через 12 (дванадцять) днів з дня її винесення.

Судом встановлено, що позивачем строк звернення до суду із даною позовною заявою не пропущений.

Суд не погоджується з визначеною державним виконавцем підставою для повернення виконавчого документа стягувачу з наступних підстав.

Згідно ст. 2 Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень, держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобовязання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган; державне підприємство, установа, організація (державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація якої, забороняється відповідно до законодавства.

Боржником у виконавчому листі, № 2-а-242/07, виданому Ленінським районним судом м. Вінниці 22.10.2007 року, зазначено управління праці та соціального захисту населення у Ленінському районі м. Вінниці № 2 (Вишенька).

Однак, вище зазначене управління було ліквідоване, а правонаступником усіх прав і обовязків є Департамент праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради, створений з 01.04.2011 року, відповідно до рішення Вінницької міської ради № 85 від 14.01.2011 року Про оптимізацію загальної структури виконавчих органів міської ради, апарату міської ради та її виконкому та їх чисельності, який є виконавчим органом міської ради, розпорядником бюджетних коштів, та здійснює свої повноваження відповідно до Положення про Департамент праці і соціального захисту населення міської ради, Конституції України, Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, міністерств і відомств, а також нормативних актів міської ради та її виконкому.

Під поняттям орган державної влади (державний орган) слід розуміти колегіальні або одноособові органи, які наділені юридично визначеними державно владними повноваженнями та необхідними засобами і механізмами для виконання функцій і завдань держави. Ці органи створюються державою, мають внутрішню організаційну структуру.

Одним із основних ознак при визначенні поняття державного органу є те, що цей орган створюється державою та наявність внутрішньо-організаційної структури.

Управління праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради чи Департамент праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради не створювались державою, а є результатом діяльності органу місцевого самоврядування, який може його як створити, так і ліквідувати чи реорганізувати. Окрім того, відсутня організаційно-внутрішня структура.

Органи місцевого самоврядування не входять до органів державної влади. З організаційно-структурного погляду, здійснення повноважень місцевого самоврядування органами державної влади і державними посадовими особами не допускається.

Отже, ні управління праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради, ні Департамент праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради, не є державним органом, а тому, в даному випадку не має підстав для застосування норм Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень, який набрав чинності 01.01.2013 року.

В даному випадку прийняття Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень не є тою обставиною, яка б виключала здійснення виконавчого провадження, оскільки, відповідно до ст. 1 цього Закону, даний закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів.

Крім того, суд звертає увагу на те, що державний виконавець визначила належність ліквідованого боржника до державного органу. Тобто, належність припиненої юридичної особи, особи, яка відсутня в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

З матеріалів виконавчого провадження ВП № 33135360 вбачається, що 21.06.2012 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_5 на адресу боржника було направлено постанову про відкриття виконавчого провадження від 21.06.2012 року для виконання та для відома. 27.06.2012 року Департамент праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради повідомив відділ примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у Вінницькій області про ліквідацію управління праці та соціального захисту населення у Ленінському районі м. Вінниці № 2 (Вишенька) з 31.03.2011 року.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Разом з тим, як встановлено судом в ході зясування обставин по справі, державним виконавцем Паламарчуком О. М. (з 28.03.2013 року провадження перебувало на виконанні державного виконавця Комлєвої О. М.) після отримання листа Департаменту праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради не вживались будь-які подальші заходи щодо виконання виконавчого листа № 2-а-242/07, виданого 22.10.2007 року Ленінським районним судом м. Вінниці. Окрім того, судом встановлено, що виконавчий документ, виданий судом ще в 2007 році протягом 2008-2012 років декілька разів повертався державними виконавцями без виконання.

Так, згідно з положеннями ч. 1 ст. 263 КАС України та ст. 36 Закону України Про виконавче провадження, за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, має право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання.

Можливість державного виконавця при здійсненні виконавчого провадження звернутися до органу, який видав виконавчий документ, за розясненням рішення, із заявою про видачу дубліката виконавчого документа, порушувати клопотання про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, відстрочку та розстрочку виконання рішення суду передбачена, також, ч. 3 ст. 11 Закону України Про виконавче провадження.

У разі звернення державного виконавця до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз'яснення рішення, що підлягає виконанню, про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення чи зміну способу і порядку виконання виконавче провадження може бути зупинено (п. 1 ч. 1 ст. 38 Закону України Про виконавче провадження).

Відповідно до ст.ст. 1, 5 Закону України Про виконавче провадження виконавче провадження це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів.

З урахуванням наведеного суд вважає, що державний виконавець Паламарчук О. М. не здійснив жодних дій, спрямованих на своєчасне і повне примусове виконання рішення суду на підставах, в межах повноважень та у спосіб, як то визначено Законом України Про виконавче провадження. В свою чергу, державний виконавець Комлєва О. М., після прийняття матеріалів виконавчого провадження до свого провадження на наступний день винесла постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, без достатніх для цього підстав.

Нездійснення посадовою особою (державним виконавцем) своїх обовязків, покладених на неї законом, не повинно будь-яким чином призводити до порушення чи обмеження прав субєктів права на оскарження її незаконних дій.

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ч. 2 ст. 257 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно роз'яснень Вищого адміністративного суду України в п. 20 Постанови Пленуму Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби державний виконавець зобов'язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного у документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Також, суд виходить із визначеного ч. 1 та ч. 2 ст. 8 КАС України принципу верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Застосування судами при розгляді справ Конвенції прав людини та основоположних свобод та практики Європейського Суду як джерела права передбачене ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини.

Виконання судових рішень це заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, у цьому разі порушених прав ОСОБА_3 А, а згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи включається період з надходження до суду позовної заяви й закінчується виконанням рішення суду. Отже, завданням ДВС є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинених таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

У справі Жовнер проти України Європейський суд з прав людини Рішенням від 29.06.2004 року визнав, що державний орган не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням.

Реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (справа Кечко проти України від 08.11.2005 року).

Також, Європейський суд з прав людини у Рішенні від 13.07.2006 року у справі Васильєв проти України зазначив, що виконання рішення щодо боржника залишається обовязком держави.

З огляду на вищенаведене, держава повинна виконувати взяті на себе зобов'язання та не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності (постанова ЖААС від 29.05.2012 року у справі № 0670/11533/11).

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що право позивача є порушеним, а відтак його відновлення можливе шляхом визнання незаконною постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 29.03.2013 року, винесеної державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_2 та її скасування.

Згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України. Статтею 68 Конституції України, як нормативно-правовим актом, який має вищу юридичну силу, визначено що кожен зобовязаний неухильно додержуватись Конституції України та законів.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Згідно ч. 2 ст. 162 КАС України, суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд з метою захисту прав та інтересів позивача прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню, враховуючи вище викладене.

Приймаючи до уваги те, що відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, суд прийшов до висновку, що посадові особи відділу примусового виконання рішень УДВС Головного управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в даному випадку не діяли у відповідності до Конституції та законів України. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України Про державну виконавчу службу державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом. Таким чином, у розумінні цієї норми державний виконавець не є окремим субєктом, а є представником влади, який здійснює свої повноваження від імені держави в системі органів державної влади ДВС.

Оскільки позивачем не чітко викладені вимоги позову, які не у повній мірі захищають порушене право позивача, суд, на підставі ч. 2 ст. 11 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог і керуючись ч. 2 ст. 162 КАС України, приймає іншу постанову, якою визнає бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_5 з виконання виконавчого листа № 2-а-242/07, виданого Ленінським районним судом м. Вінниці 22.10.2007 року, неправомірною та визнає незаконною і скасовує постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві від 29.03.2013 року, винесену державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_2

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 51 Закону України Про виконавче провадження дана постанова суду є підставою для відновлення виконавчого провадження.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, Законом України Про виконавче провадження, Законом України Про державну виконавчу службу, ст.ст. 4, 6-12, 69-71, 76, 86, 158-163, 181, 186, ч. 2 ст. 257, ч. 1 ст. 263 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити.

Визнати бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_5 з виконання виконавчого листа № 2-а-242/07, виданого Ленінським районним судом м. Вінниці 22.10.2007 року неправомірною.

Визнати незаконною та скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві від 29.03.2013 року, винесену державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_2

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова у повному обсязі складена 20.05.2013 року.

Суддя: