Справа № 232/5915/12
Суддя: Борисюк І. Е.
Дата ухвалення: 2013-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №232/5915/12
Провадження № 2-а/127/45/13
"18" березня 2013 р.

ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18.03.2013 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

Головуючого судді Борисюк І.Е.,

при секретарі Романенко О. С.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Славінської О. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій неправомірними, зобов`язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій неправомірними, зобов`язання до вчинення дій та стягнення моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що позивач є ветераном військової служби, інвалідом війни і відповідно до ст. 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту має право на компенсацію вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад. В період з 20.09.по 15.10.2011 року позивач лікувався в санаторії м. Судак по путівці, виданій ІНФОРМАЦІЯ_2 . По поверненню із санаторію позивач звернувся до відповідача і передав документи для відшкодування йому витрат на проїзд до санаторію. Як повідомили в ВОМВК, документи позивача 31.10.2011 року були направлені в обласний військомат для виплати зазначеної компенсації. До цього часу від відповідача відповіді щодо відшкодування коштів на проїзд так і не надано. Оскільки термін для виплати зазначеної компенсації законом не визначений, позивач чекав повернення коштів. 27.11.2012 року позивач отримав відповідь з якої зрозумів, що кошти йому не виплатять і, що його права порушені. В 2012 році позивач планував з`їздити підлікуватись, але в нього забракло коштів, оскільки він розрахував на кошти, що підлягають поверненню. Позивач нервував, зазнав моральних страждань, розуміючи, що без цих грошей він не зможе поїхати лікуватись, що завдасть шкоду його здоров`ю.

Вище викладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогами про визнання неправомірними дій відповідача щодо відмови позивачу в компенсації вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад; зобов`язання відповідача виплатити позивачу вартість проїзду до санаторно-курортного закладу і назад відповідно до поданих документів в розмірі 900, 00 гривень, а також стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 2 000, 00 гривень.

Ухвалою суду від 18.03.2013 року закрито провадження в даній адміністративній справі в частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, аргументуючи їх мотивами, викладеними в позовній заяві. Однак зазначив, що погоджується з відповідачем, що до відшкодування позивачу підлягає вартість проїзду до санаторно-курортного закладу і назад саме в купейному вагоні. Оскільки документи були передані відповідачу для оформлення компенсації, позивач не міг зазначити точну суму в позовних вимогах.

Представник відповідача заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Зазначила, що позивач дійсно має право на компенсацію витрат, пов`язаних з проїздом на санаторно-курортне лікування, однак в сумі 338, 28 гривень, згідно поданих документів.

По справі встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно посвідчення серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 є інвалідом 3-ї групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни. (а.с. 5)

Судом встановлено, що позивачу як пенсіонеру МО України інваліду війни 3-ї групи, відповідно до чинного законодавства була видана безкоштовна санаторно-курортна путівка у військовий санаторій за № 9333 терміном заїзду з 25.09.2011 року по 15.10.2011 року. (а.с. 19 (зворот))

Згідно довідки, виданої Центром медичної реабілітації, санаторного лікування та спеціальної підготовки особового складу повітряних та ВМС ЗС України Судак, ОСОБА_1 дійсно знаходився на лікуванні терміном з 25.09.2011 року по 15.10.2011 року по путівці № 9333. (а.с. 19)

27.10.2011 року позивачем відповідачу було подано заяву про виплату йому компенсації за проїзд, згідно доданих квитків. (а.с. 17)

Відповідачем до відділу фінансового забезпечення 31.10.2011 року було передано документи для виплати компенсації за проїзд до санаторію і назад ветерану військової служби ОСОБА_1 (а.с. 20-24, 17-19)

25.11.2011 року відповідачем було направлено лист начальнику центрального управління військових сполучень ЗС України із проханням призначити та профінансувати кошти по КПКВ-2101020-КЕКВ-1343 на загальну суму 6 073, 15 гривень для виплати компенсації за проїзд на санаторно-курортне лікування ветеранів військової служби до місця лікування та в зворотному напрямку, в тому числі й ОСОБА_1 в сумі 338, 28 гривень. (а.с. 28-29)

З вище викладеного, суд приходить до висновку, що відповідач визнає факт необхідності виплати ОСОБА_1 компенсації за проїзд на санаторно-курортне лікування. Також, судом прийнято до уваги, що представник відповідача в судовому визнала позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації витрат на проїзд в сумі 338, 28 гривень. Однак, суд не може прийняти визнання представником відповідача позовних вимог в частині, оскільки згідно довіреності у представника відповідача такі повноваження відсутні.

Особи, яким надано статус Інвалід війни користуються пільгами, передбаченими ст. 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Згідно п. 3 ст. 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, інвалідам війни та прирівняним до них особам (стаття 7) надаються пільги, в тому числі: безоплатне позачергове забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад або одержання замість путівки грошової компенсації. Порядок надання путівок, розмір та порядок виплати компенсацій визначаються Кабінетом Міністрів України. Інваліди війни забезпечуються путівками відповідно органами соціального захисту населення, охорони здоров`я, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону України та іншими органами за місцем перебування на обліку або за місцем роботи. Відповідно до п. 21 ст. 13 вище зазначеного Закону інвалідам III групи надається право безплатного проїзду один раз на два роки (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом незалежно від наявності залізничного сполучення або проїзду один раз на рік (туди і назад) зазначеними видами транспорту з 50-процентною знижкою вартості проїзду.

З матеріалів справи вбачається, що окрім того, що позивач має статус Інвалід війни він також є ветераном військової служби.

Відповідно до п. 10 ст. 6 Закону України Про статус ветеранів війни військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, ветеранам військової служби, ветеранам органів внутрішніх справ, ветеранам податкової міліції, ветеранам державної пожежної охорони, ветеранам Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранам служби цивільного захисту, ветеранам Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України надаються пільги, зокрема, безоплатний проїзд (туди і назад) у межах України один раз на рік залізничним транспортом у купейному вагоні швидкого чи пасажирського потягу або водним чи автомобільним транспортом міжміського сполучення для лікування та відпочинку у санаторіях та будинках відпочинку.

Згідно ст. 7 Закону України Про статус ветеранів війни військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі, коли право на одну і ту саму пільгу передбачено різними нормативно-правовими актами, ця пільга надається по одному із них за вибором ветерана військової служби, ветерана органів внутрішніх справ, ветерана податкової міліції, ветерана державної пожежної охорони, ветерана Державної кримінально-виконавчої служби України, ветерана служби цивільного захисту, ветерана Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Судом встановлено, що відповідачем не було прийнято до уваги отримання позивачем пільг (путівки) як інваліда війни, а не ветерана військової служби.

Згідно наданих представником відповідача на вимогу суду квитків, поданих позивачем для отримання компенсації за проїзд, 25.09.2011 року ОСОБА_1 було сплачено за проїзд до м. Сімферополь в вагоні типу Л 617, 64 гривень, а 15.10.2011 року до м. Вінниці в вагоні типу К - 169, 14 гривень.(а.с. 18)

Згідно класифікації типів вагонів поїзду, то вагон типу Л, також позначається як СВ є м`яким вагоном з двомісним купе, однак в даному випадку підлягає компенсації вартість проїзду лише в купейному вагоні, що позначається літерою К (чотиримісне купе).

Судом не приймається до уваги лист Центрального управління військових сполучень збройних сил України № 320/3/1456 від 23.07.2010 року, наданий представником відповідача, оскільки даний документ не є належним доказам у даній адміністративній справі, оскільки спірні правовідносини виникли в 2011 році, а даний лист стосується фінансування на 2010 рік. (а.с. 32)

Твердження представника відповідача, що зобов`язання щодо компенсації витрат на проїзд до санаторно-курортного закладу не виконано в зв`язку з відсутністю коштів, до уваги судом прийняте бути не може.

Законами України про Держбюджет України джерелом фінансування пільг з проїзду усіма видами міжміського транспорту, передбачених законодавством, визначено субвенцію на компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Суд виходить із визначеного ч. 1 та ч. 2 ст. 8 КАС України принципу верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Застосування судами при розгляді справ Конвенції прав людини та основоположних свобод та практики Європейського Суду як джерела права передбачене ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини.

Реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (справа Кечко проти України від 08.11.2005 року).

Держава повинна виконувати взяті на себе зобов`язання та не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності (постанова ЖААС від 29.05.2012 року у справі № 0670/11533/11).

Згідно ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України. Статтею 68 Конституції України, як нормативно-правовим актом, який має вищу юридичну силу, визначено що кожен зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції України та законів.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Згідно ч. 2 ст. 162 КАС України, суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд з метою захисту прав та інтересів позивача прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи вище викладене.

Враховуючи те, що відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, суд прийшов до висновку, що посадові особи Вінницького обласного військового комісаріату в даному випадку не діяли у відповідності до Конституції та законів України.

Однак, оскільки позивачем не чітко викладені вимоги позову, які не у повній мірі захищають порушене право позивача, суд, на підставі ч. 2 ст. 162 КАС України, приймає іншу постанову, якою визнає дії відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації витрат на проїзд до санаторно-курортного закладу (туди і назад) неправомірними та зобов`язує Вінницький обласний військовий комісаріат компенсувати позивачу витрати на проїзд до санаторно-курортного закладу (туди і назад) в сумі 338 (триста тридцять вісім) гривень 28 копійок. В задоволенні позовних вимог щодо виплати компенсації в частині 561, 72 гривень слід відмовити, оскільки вимоги в цій частині є необґрунтованими і недоведеними.

На момент звернення позивача до суду, останній був звільнений від сплати судового збору згідно Закону України Про судовий збір.

На підставі вище викладеного, керуючись Конституцією України, Конвенцією про права людини та основоположних свобод, ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, ст. 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), ст.ст. 6, 7 Закону України Про статус ветеранів війни військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), ст.ст. 2, 4, 6-12, 69-71, 86, 158-163, 186 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації витрат на проїзд до санаторно-курортного закладу (туди і назад) - неправомірними.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 ) компенсувати ОСОБА_1 витрати на проїзд до санаторно-курортного закладу (туди і назад) в сумі 338 (триста тридцять вісім) гривень 28 копійок.

В задоволенні позовних вимог щодо виплати компенсації в частині 561, 72 гривень відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: