Справа № 2а/1770/4567/2011
Суддя: Жуковська Л.А.
Дата ухвалення: 2011-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2а/1770/4567/2011

21 листопада 2011 року 11год. 32хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Жуковської Л.А. за участю секретаря судового засідання Яковчук В.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3 особи-підприємця ОСОБА_4
доДубенської об'єднаної державної податкової інспекції
про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся з адміністративним позовом про скасування податкового повідомлення рішення Дубенської ОДПІ № НОМЕР_1 від 19.07.2011 р., яким йому було визначено податкове зобовязання по податку з доходів фізичних осіб на доходи від підприємницької діяльності на загальну суму 21949 грн. 98 коп. в т. ч. 21949, 98 грн. основного платежу та 00, 00 грн. застосованих штрафних санкцій.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що податковим органом безпідставно визначено позивачу суми податкового зобовязання з податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності та з податку на додану вартість, позаяк доходів у розмірах обумовлених податковим органом він не отримував, граничного обсягу господарських операцій, що передбачають реєстрацію платником податку на додану вартість не досягав.

Доводить, що база для оподаткування при реалізації транспортних засобів була визначена податковим органом, виходячи з митної та/або фактурної вартості, а не з фактичної ціни реалізації. Стверджує, що висновки податкового органу ґрунтуються на інформації, одержаної з джерел інших, ніж звітність або первинні документи, що за своєю суттю є методикою непрямих методів, яка у відповідності до ст.4 Закону України "Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" №2181-ІІІ від 21.12.2000 року має бути законодавчо затверджена.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених в адміністративному позові. Додатково пояснив, що позивач правомірно здійснював підприємницьку діяльність на умовах фіксованої сплати податку шляхом придбання патенту відповідно до вимог Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" №13-92 від 26.12.1992 року, та не перевищував суму валового доходу в розмірі 119 000, 00 грн. Вказує на те, що декларації про доходи за перевіряє мий період надавалися вчасно. Вважає, висновок податкового органу про визначення доходу від продажу рухомого майна виходячи з митної та фактурної вартості автомобілів не ґрунтується на вимогах чинного податкового законодавства, тим самим визначення податкового зобовязання із податку з доходів фізичних осіб від продажу рухомого майна, вартість якого визначена податковим органом за електронними базами данних митниці про вартість імпортованих автомобілів є незаконною. Представник позивача звертав увагу суду, що в ході перевірки обєкт оподаткування Дубенською ОДПІ визначено не з фактичної ціни реалізації автотранспортних засобів, а з джерел інших ніж звітність. Крім того пояснив, що визначаючи обєкт оподаткування податковий орган з джерел інших ніж звітність або первинні документи, в тому числі, використовуючи дані митних декларацій при ввезенні таких автотранспортних засобів на територію України. Відповідно такі дані є лише свідченням того, що той чи інших транспортний засіб був придбаний чи відчужений його власником саме за такою ціною, позаяк сторони договору купівлі-продажу рухомого майна вільні у визначенні ціни і жоден нормативний акт не встановлює, що при укладенні договору купівлі-продажу транспортного засобу між фізичними особами ціна не повинна бути меншою від оціночної вартості такого автомобіля.

Просив позов задовольнити у повному обсязі, шляхом визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення Дубенської ОДПІ .

Представник відповідача позовні вимоги не визнав. Пояснив, що в ході перевірки податковим органом було встановлено порушення позивачем порядку оподаткування операцій з продажу транспортних засобів, внаслідок якого ним занижено базу оподаткування податком з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності. Відповідно до цього, податковий орган, врахувавши фактурну вартість автомобілів, констатував, що позивач повинен був перейти на загальну систему оподаткування, позаяк сума одержаної ним виручки перевищила встановлений рівень. Як результат, податковим органом з врахуванням даних про фактурну вартість реалізованих позивачем автомобілів, було визначено, що позивачем не оподатковано суму чистого доходу отриманого від реалізації транспортних засобів на загальній системі оподаткування. Відтак, вважає нарахування позивачу податкових зобовязань правомірним. Просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення представників сторін, дослідивши подані суду письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що Дубенською об'єднаною державною податковою інспекцією проведено документальну планову виїзну перевірку своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів та дотримання позивачем вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 17.04.2008 року по 31.12.2010 року. Її результати оформлені актом №166/17-38/НОМЕР_2 від 01.07.2011 року.

Актом перевірки зафіксовано, що позивач зареєстрований як субєкт підприємницької діяльності Радивилівською РДА Рівненської області 17.04.2008 року, свідоцтво ВОЗ №129237, і з 17.04.2008 року перебуває на податковому обліку в Дубенській ОДПІ (Радивилівське віділення); платником ПДВ не реєструвався; в охоплений перевіркою період здійснював такий вид діяльності як торгово-посередницька діяльність. Вказані обставини визнаються сторонами.

Як встановлено судом, при перевірці використані наступні бази даних: «АІС Облік податків та платежів», АРМів «БЕСТ ЗВІТ», «Митниця», «Транспорт», «Земля», «Касові апарати», «АБПР», «Стан», ЦБД ДРФО.

Згідно з актом перевірки позивач здійснював діяльність на умовах фіксованого податку, згідно Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" №13-92 від 26.12.1992 року.

На підставі інформації наданої ВРЕР м. Дубно УДАІ УМВС України податковим органом встановлено, що позивачем в перевіряємий період було поставлено на облік та зареєстровано згідно чинного законодавства 22 одиниці транспортних засобів, а знято з обліку для реалізації 18 одиниць транспортних засобів.

На підставі перевірки було встановлено, що позивачем занижено оподаткований (чистий) дохід за 2009 рік в сумі 47103, 69 грн., за 2010 року - в сумі 99929, 54 грн. Валовий дохід, який зафіксовано при перетині митного кордону даними транспортними засобами, визначено за даними фактурної вартості реалізованих транспортних засобів.

З огляду на такі розрахунки та враховуючи вимоги абзаців 6-8 пункту 1 статті 14 розділу IV Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" №13-92 від 26.12.1992 року, згідно якого громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи, мають право самостійно обрати спосіб оподаткування доходів, одержаних від цієї діяльності, за фіксованим розміром податку шляхом придбання патенту за умови, якщо, зокрема, валовий доход такого громадянина від самостійного здійснення підприємницької діяльності або з використанням найманої праці за останні 12 календарних місяців, що передують місяцю придбання патенту, не перевищує семи тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (119000,00 грн.), податковий орган зробив висновки про те, що позивач, перевищивши зазначений рівень, і за вказаний вище період, не мав права перебувати на фіксованій ставці податку. А, відтак, всі його доходи, одержані понад законодавче обмеження в 119000 грн., підлягали оподаткуванню на загальних підставах.

Відповідно, податковим органом констатовано, що сума виручки позивача за оспорюваний період визначена на підставі даних митниці про фактурну вартість транспортних засобів, яка перевищила межу в 119000 грн. за мінусом 25% валових витрат підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб - субєктів підприємницької діяльності. Всього, за охоплений перевіркою період податковим органом сума податкового зобовязання по податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності нарахована на рівні 21949, 98 грн. Вказана сума визначена позивачу спірним податковим повідомленням-рішенням.

Суд не погоджується з висновком податкового органу, які лягли в основу податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_3 від 14.10.2011 року, про порушення позивачем вимог ст.ст.13,14 Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" №13-92 від 26.12.1992 року, п.7.1 ст.7,пп.9.12.1 п.9.12 ст.9 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" №889-IV від 22.05.2003 року, виходячи з наступного.

За змістом п.1.2 ст.1 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" №889-IV від 22.05.2003 року, дохід фізичної особи охоплює суму будь-яких коштів, одержаних платником податку у власність або нарахованих на його користь протягом відповідного звітного податкового періоду з різних джерел як на території України, так і за її межами. В свою чергу, дохід з джерелом його походження в Україні, згідно з п.1.3. ст.1 вказаного Закону це будь-який дохід, одержаний платником податку або нарахований на його користь від здійснення будь-яких видів діяльності на території України, у тому числі, але не виключно, у вигляді доходів від продажу рухомого майна, якщо факт зміни власника (продажу обєкт рухомого майна) підлягає державній реєстрації та/або нотаріальному посвідченню згідно із Законом України, або якщо місце вручення такого рухомого майна набувачеві знаходиться на території України (пп."ж"). Загальний річний оподатковуваний дохід складається з суми загальних місячних оподатковуваних доходів звітного року, а також іноземних доходів, одержаних протягом такого звітного року. До складу загального місячного оподатковуваного доходу включаються в тому числі і частина доходів від операцій з майном, розмір якої визначається згідно з положеннями статей 11-12 цього Закону. Дохід платника податку від продажу обєкта рухомого майна протягом звітного податкового року оподатковується за ставкою, встановленою пунктом 7.1 статті 7 цього Закону (15% від об'єкта оподаткування).

На відміну від визначеного підпунктом 11.1.3 статті 11 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" №889-IV від 22.05.2003 року, порядку оподаткування операцій з продажу нерухомості, при якому дохід від продажу обєкта нерухомого майна визначається виходячи з ціни, зазначеної у договорі купівлі-продажу, але не нижче оціночної вартості такого нерухомого майна, розрахованої органом, уповноваженим здійснювати таку оцінку відповідно до законодавства, при продажі рухомого майна вказаний Закон не містить вимог до визначення бази оподаткування не нижче оціночної вартості такого майна. За таких обставин висновок відповідача про визначення доходу від продажу рухомого майна виходячи з його фактурної та/або митної вартості не ґрунтується на вимогах чинного законодавства про оподаткування, а відтак і визначення позивачу податкового зобовязання із податку з доходів фізичних осіб від продажу рухомого майна, за даними ВРЕР УДАІ м.Дубно УМВС України про зняті позивачем з реєстраційного обліку транспортні засоби, вартість яких визначена податковим органом з фактурної оцінки транспортних засобів, проведено неправомірно.

Фактично, при визначенні виручки позивача, відповідачем застосовано фактурну вартість транспортних засобів, яка, як вбачається з акту перевірки, вважається звичайною ціною.

В той же час, порядок визначення "звичайної ціни" визначений п.1.20 ст.1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" №334/94-ВР від 28.12.1994 року, за нормою якою, звичайна ціна в першу чергу визначається виходячи з рівня справедливих ринкових цін. Справедлива ринкова ціна - це ціна, за якою товари передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари, а покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари, а також ціни, які склалися на ринку (території найближчій стосовно будь-якої із сторін договору) ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів. Для визначення звичайної ціни товару використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару договори з ідентичними (однорідними) товарами у співставних умовах. Якщо товари, ідентичні (за їх відсутності - однорідні) товарам, стосовно яких визначається звичайна ціна, прилюдно пропонуються до продажу, або мають ціни, встановлені на організованому ринку цінних паперів, або мають біржову ціну, визначення звичайної ціни здійснюється із врахуванням таких факторів. Відповідно до пп.1.20.5 п.1.20 ст.1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" №334/94-ВР від 28.12.1994 року, якщо звичайна ціна не може бути визначена з використанням таких норм, то для доказів обґрунтування її рівня застосовуються правила, визначені національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, а також національними стандартами з питань оцінки майна.

З акту перевірки та з долучених до матеріалів справи копій документів, які використовувались відповідачем під час податкової перевірки позивача слідує, що податковим органом не здійснювались заходи щодо дослідження справедливих ринкових цін на ідентичні або однорідні товари.

Відповідач, всупереч порядку визначення звичайних цін, обумовлених п.1.20 названого Закону, прийняв за звичайну ціну фактурну вартість товарів, однак така вартість товару не є звичайною ціною в розумінні обумовленого Закону.

Крім того, ні Декрет Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" №13-92 від 26.12.1992 року, ні Закон України "Про податок з доходів фізичних осіб" №889-IV від 22.05.2003 року, взагалі не покладає обовязку по застосуванню "звичайної ціни" при продажу рухомого майна. В силу вимог п.12.4. ст.12 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" №889-IV від 22.05.2003 року, застосування ставки податку до вартості рухомого майна, розрахованої за звичайними цінами, передбачено лише при обміні об'єктами рухомого майна. В той же час позивач операцій по обміну транспортними засобами в охопленому перевіркою періоді не здійснював і зворотного податковим органом не доведено.

Оскільки за змістом п.1.2 ст.1 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" №889-IV від 22.05.2003 року, дохід фізичної особи - це сума коштів, одержаних платником податку у власність або нарахованих на його користь протягом відповідного звітного податкового періоду з різних джерел як на території України, так і за її межами, то з урахуванням відсутності правової норми про визначення такого доходу при продажу рухомого майна, виходячи з ціни, яка не є нижчою за його оціночну вартість, об'єкт оподаткування повинен визначатися із ціни продажу обумовленої договором, або ж із суми коштів, яка фактично, а не ймовірно, одержана такою фізичною особою.

Відповідно, повідомлення митниці про фактурну вартість транспортних засобів не є належними доказами в розумінні ст.70 КАС України, позаяк не містять інформацію щодо предмету доказування.

Відповідач в ході проведення перевірки позивача об'єкт оподаткування визначив з джерел інших, ніж звітність або первинні документи, в тому числі, використовуючи дані митних декларацій при ввезені таких автотранспортних засобів на територію України.

Такий спосіб визначення суми податкових зобов'язань, згідно з пп.4.3.1. п.4.3. ст.4 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" №2181-III від 21.12.2000 року є методикою непрямих методів. Донарахування податкових зобов'язань платника податку податковим органом внаслідок визначення звичайних цін платнику податку, в силу вимог пп.1.20.10 п.1.20 ст.1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" №334/94-ВР від 28.12.1994 року, також здійснюється за процедурою, встановленою законом для нарахування податкових зобов'язань за непрямими методами.

Порядок та підстави визначення суми податкового зобов'язання за непрямими методами встановлено п.4.3 ст.4 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" №2181-III від 21.12.2000 року. При цьому, пп.4.3.5 вказаної статті передбачає, що передумовою для застосування непрямих методів є рішення про застосування непрямих методів, яке приймається податковим органом за місцезнаходженням платника податків за наявності підстав, визначених у підпункті 4.3.1 цього пункту. Разом з тим, судом встановлено, що рішення про застосування непрямих методів для визначення суми податкового зобов'язання позивача з податку на доходи фізичних осіб не приймалося.

Згідно з пунктом "б" пп.4.2.2. п.4.2. ст.4 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" №2181-III від 21.12.2000 року, податковому органу надано право самостійно визначити суму податкового зобов'язання платника податків у тому випадку, якщо дані документальних перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, заявлених у податкових деклараціях.

Таким чином, донарахування податковим органом податкових зобовязань допустиме лише у випадку підтвердження факту заниження субєктом господарювання суми зобовязань, який, в свою чергу, підтверджено документально.

Оскільки твердження про необхідність нарахування податкових зобовязань з податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності ґрунтуються на тому, що позивачем занижено базу оподаткування таким доходом, то податковий орган мав право зробити такі висновки лише маючи в своєму розпорядженні документи, які б підтверджували факт настання такої події, як отримання позивачем доходу за відчужені транспортні засоби у розмірі, що дорівнює їх фактурній вартості. Втім, ні на момент перевірки, ні на момент розгляду справи судом, жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що позивачем у охопленому перевіркою періоді отримано такий дохід, відповідач в своєму розпорядженні не мав і не має.

Пунктом 1.7. Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового та валютного законодавства субєктами підприємницької діяльності фізичними особами, затвердженого наказом ДПА України №326 від 11.06.2004 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.06.2004 року за №803/94025, на податковий орган покладено обовязок викладати в акті документальної перевірки факти виявлених порушень податкового та валютного законодавства чітко, об'єктивно та в повній мірі, з посиланнями на первинні або інші документи, які зафіксовані за обліком та підтверджують наявність зазначених фактів. Форма і зміст акту перевірки, що був складений відповідачем, в ході перевірки позивача, свідчить про порушення посадовими особами вимог вказаного Порядку, позаяк в акті, в якості встановленого перевіркою факту, наведені твердження, які не підтверджені документально.

Оскільки вказані висновки, в їх сукупності, стали базисом для висновку про отримання позивачем доходу, сума якого перевищила законодавчо встановлену суму обмеження, а відтак і для висновків про те, що доходи позивача у відповідні періоди підлягають оподаткуванню на загальних підставах, з огляду на втрату права застосовувати фіксовану ставку податку та спрощену систему оподаткування, суд вважає спірне податкове повідомлення-рішення, яким визначено податкове зобовязання з податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності для позивача в сумі 17797, 85 грн. таким, що фактично винесене із застосуванням непрямих методів, з порушенням п.4.3, п.4.2. ст.4 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" №2181-III від 21.12.2000 року, п.1.7. Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового та валютного законодавства субєктами підприємницької діяльності - фізичними особами, затвердженого наказом ДПА України №326 від 11.06.2004 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.06.2004 року за №803/94025.

Оскільки, відповідачем не доведено, що позивач в охопленому перевіркою періоді отримав від реалізації транспортних засобів доходи у обумовлених актом перевірки розмірах, тобто досягнув граничного обсягу господарських операцій, що передбачають перехід на загальну систему оподаткування та реєстрацію платником податку на додану вартість, підстав для нарахування йому податкових зобовязань з ПДВ у податкового органу не було.

За змістом ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Всупереч цьому, відповідачем не були доведені ті обставини, на яких ґрунтувались його заперечення, а зокрема відповідачем не підтверджено належними доказами у справі обставини щодо отримання позивачем доходу в обумовлених вище розмірах та відповідно досягнення граничного рівня доходу оподатковуваних операцій, за наявності якого виникає обовязок перебувати на загальній системі оподаткування.

За таких обставин, суд вважає, що адміністративний позов про скасування податкового повідомлення рішення № НОМЕР_1 від 19.07.2011 року до задоволення.

Судові витрати по справі згідно ч.1 ст.94 КАС України стягуються на користь позивача з Державного бюджету.

Керуючись статтями < Текст >, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції № від 19 липня 2011 року.

Присудити на користь позивача ОСОБА_3 особи-підприємця ОСОБА_4 із Державного бюджету України судовий збір у розмірі 3 (три) грн. 40 коп.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя < Підпис > ОСОБА_5