Справа № 811/3929/13-а
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2015-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

16 червня 2015 рокусправа № 811/3929/13-а
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Чепурнова Д.В.

за участю секретаря судового засідання: Олійник Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Кіровоградської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградської області на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2014 року у справі № 811/3929/13-а за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Кіровоградської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградської області про скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Кіровоградської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень: № від 01.11.2013 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 64 693,54 грн. за основним платежем та 32 346,77 грн. штрафних (фінансових) санкцій; № від 01.11.2013 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість в розмірі 73 275,52 грн. основного платежу та 36 637,76 грн. штрафних (фінансових) санкцій; № від 01.11.2013 року, яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 510,00 грн.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2014 року адміністративний позов задоволено у повному обсязі.

Не погодившись з вищевказаною постановою відповідач подав апеляційну скаргу, мотивуючи тим, що судом першої інстанції під час винесення судового рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, та просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги за матеріалами справи та перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи у період з 06 по 12 вересня 2013 року посадовими особами Кіровоградської ОДПІ проведено документальну позапланову невиїзну перевірку дотримання вимог податкового та іншого законодавства ФОП ОСОБА_1 за 2012 рік, за результатами якої складено акт №149/11-23-17-01/НОМЕР_1 від 19.09.2013 р., висновками якого, зокрема, є порушення, на думку відповідача, позивачем: п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (зі змінами та доповненнями) донараховано податок з доходів фізичних осіб за період з 01.01.2012 р. по 31.12.2012 р. в сумі 64 693,54 грн.; п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.6 ст.201 Податкового кодексу України визначено грошове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 73 275,52, в т.ч. за листопад 2012 р. в сумі 58 704,62 грн., за грудень 2012 р. в сумі 7 324,00 грн., за січень 2013 року в сумі 1 413,57 грн., за лютий 2012 року в сумі 5 833,33 грн.; п.44.1, 44.3 ст.44, п.85.2 ст.85 Податкового кодексу України, не надання на перевірку документів за перевіряємий період, повязаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законом (а.с.11-18).

01.11.2013 р. Кіровоградською ОДПІ на підставі акту перевірки винесено оскаржувані податкові повідомлення-рішення (а.с.8-10).

Вирішуючи спір у справі та задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано доказів, які б підтверджували не реальність господарських операцій та нікчемності договору, а встановлені обставини справи свідчать про те, що позивачем здійснене реальне придбання товарів, а тому позовні вимоги щодо скасування податкових повідомлень-рішень № та № від 01.11.2013 року підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що позивачем до податкового кредиту в листопаді 2012 року віднесено суму ПДВ в розмірі 58 704,62 грн., в грудні 7 324,00 грн., в січні 2013 р. 1 413,57 та лютому 2013 року віднесено 5 833,33 грн. за податковими накладними, виданими ПП Дніпростальснаб з придбання вугілля, на підставі договору поставки. Даний товар позивачем оприбутковано відповідно до видаткових накладних. В підтвердження передачі товару позивачем надано акти приймання-передачі товару, а в підтвердження транспортування залізничні накладні та докази оплати залізничного тарифу. Оплату вартості придбаного товару позивачем здійснено в повному обсязі безготівковим шляхом, що підтверджується платіжними дорученнями та не заперечувалось відповідачем в акті.

Згідно з п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України передбачено, що до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

У відповідності до п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

З аналізу зазначеної норми суд вбачає, що визначальним фактором для формування податкового кредиту платником податку на додану вартість є подальше використання таких товарів (основних фондів) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності такої особи платника податку.

Згідно п.п.14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України господарська діяльність діяльність особи, що повязана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Обовязковими ознаками господарської діяльності є здійснення її субєктами господарювання у сфері суспільного виробництва; спрямування її на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг. При цьому результати зазначеної діяльності продукція, роботи чи послуги мають вартісний характер і цінове вираження.

Зі змісту акту вбачається, що одним із основних видів господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 є оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктам.

ФОП ОСОБА_1 придбання вугілля пов'язане з його господарською діяльністю, що підтверджується договорами, товарно-транспортними накладними, податковими накладними, платіжними дорученнями, накладними та актами виконаних робіт.

Придбане у ПП Дніпростальснаб вугілля зберігалося у ДП Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №2 Державного агентства резерву України, в підтвердження чого до суду надано договір №04/304 від 01.01.2012 р. на виконання робіт та послуг (а.с.112 Т.1).

Пунктом 198.6 ст.198.6 Податкового кодексу України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у звязку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Отже, вказаною нормою права визначено обєктивну сторону нікчемного правочину, тобто визначено ознаки, за наявності яких укладений правочин можливо кваліфікувати як нікчемний. Податковим органом, в акті перевірки не наведено, визначених нормою права, ознак, які б свідчили про нікчемність укладеного позивачем правочину.

Крім цього, для кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України та застосування відповідних наслідків, необхідною та обовязковою умовою є наявність умислу у формі вини, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

Відповідачем, на якого відповідно до ч.2 ст.71 КАС України покладено обовязок щодо доказування правомірності прийнятого рішення, не доведено того, що сторонами укладено угоду не з метою реального настання правових наслідків, а з метою порушення публічного порядку.

Як вбачається з акту перевірки, обґрунтовуючи нікчемність правочину, податковий орган посилався на ч.1 ст.203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Акт перевірки свідчить про те, що нікчемність укладеного правочину податковий орган повязує з тим, що сторонами укладено угоду, яка не спрямована на настання реальних наслідків, що такою угодою обумовлені. Тобто, перевіряючими в акті перевірки вказано на ознаки фіктивних правочинів, які, згідно зі ст.234 ЦК України, вчинюються без наміру створення правових наслідків, що обумовлюються цими правочинами.

Відповідно до ч.2 ст.234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним, натомість таких доказів не надано, а встановлені обставини справи свідчать про те, що позивачем здійснене реальне придбання товарів.

Разом з тим, судова колегія апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», нікчемними є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами; право чини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

З наведеного чітко видно, що відповідач, у разі необхідності, має право звернутися до суду з метою визнання нікчемним правочину, а не самостійно вирішувати дане питання.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України № К-1470/09 від 15.04.2009 року. Також колегією суддів апеляційної інстанції взято до уваги лист Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва № 7319 від 16.09.2011 року, де зазначено, що головною підставою вважати правочин нікчемним являється його недійсність, встановлена законом, а не актами податкової перевірки. Вказані ж в актах податкових органів недоліки, допущені суб'єктами господарювання при укладенні та виконанні договорів, не є підставою для визнання правочинів нікчемними, оскільки чинне законодавство не встановлює таких підстав нікчемності правочину.

З вищенаведених законодавчих положень випливає, що визнання відповідачем договору недійсним з підстав його невідповідності закону та суперечливості інтересам держави і суспільства є можливим лише в судовому порядку, а не з суб'єктивної оцінки відповідача.

З даного приводу, відповідач до суду не звертався, а вказані правочини недійсними судом не визнавалися, що також є свідченням необґрунтованості позиції відповідача.

Відповідно до п.85.2 ст.85 ПК України, платник податків зобов'язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов'язані з предметом перевірки. Такий обов'язок виникає у платника податків після початку перевірки.

Пунктом 73.3 ст.73 ПК України, контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб'єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження.

Платники податків та інші суб'єкти інформаційних відносин зобов'язані подавати інформацію, визначену у запиті контролюючого органу, та її документальне підтвердження протягом одного місяця з дня, що настає за днем надходження запиту (якщо інше не передбачено цим Кодексом). У разі коли запит складено з порушенням вимог, викладених в абзацах першому та другому цього пункту, платник податків звільняється від обов'язку надавати відповідь на такий запит.

Згідно з п.85.6 ст.85 ПК України, у разі відмови платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі контролюючого органу така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати. Зазначений акт підписується посадовою (службовою) особою контролюючого органу та платником податків або його законним представником. У разі відмови платника податків або його законного представника від підписання зазначеного акта в ньому вчиняється відповідний запис.

Позивач в письмових поясненнях зазначає, що оскільки податковим органом не було складено акту про відмову в наданні документів, що повязані з предметом перевірки, в акті перевірки даний факт не фіксувався, зазначене свідчить про відсутність порушення ст.85 ПК України.

Зі змісту запиту від 09.08.2013 р. №2749/10/11-23-17-01 вбачається, що відповідач запитуючи інформацію згідно переліку, в п.6 зазначив умову, за якої у позивача виникає обов'язок надати документи (податкові, видаткові накладні, розрахункові документи), що підтверджують реалізацію товару: "якщо Ви (ФОП ОСОБА_1С.) являєтесь посередником..." (а.с.6).

За приписами глави 31 Господарського кодексу України комерційне посередництво у сфері господарювання за своєю природою являється агентськими відносинами.

У відповідності до ст.295 Господарського кодексу України, комерційне посередництво (агентська діяльність) є підприємницькою діяльністю, що полягає в наданні комерційним агентом послуг суб'єктам господарювання при здійсненні ними господарської діяльності шляхом посередництва від імені, в інтересах, під контролем і за рахунок суб'єкта, якого він представляє.

Комерційним агентом може бути суб'єкт господарювання (громадянин або юридична особа), який за повноваженням, основаним на агентському договорі, здійснює комерційне посередництво.

Не є комерційними агентами підприємці, що діють хоча і в чужих інтересах, але від власного імені.

Таким чином, судова колегія апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що ФОП ОСОБА_1 не є посередником, оскільки він не здійснював комерційних послуг суб'єктам господарювання з приводу закупки вугілля, а безпосередньо набував прав власності на придбане вугілля, а тому надавати документи на підтвердження реалізації товару не було його обовязком згідно запиту від 09.08.2013 р. №2749/10/11-23-17-01 Про надання інформації та її документального підтвердження, що свідчить про безпідставність винесення податкового повідомлення-рішення № від 01.11.2013 року.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що будь-яких порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке б потягло за собою наявність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, не було встановлено, тому постанову суду першої інстанції від 04.09.2014 року у даній адміністративній справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст. п.1 ч.1 ст.198, 200, 205, 206 КАС України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Кіровоградської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградської області залишити без задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки передбаченні ст. 212 КАС України.

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: В.Ю. Поплавський

Суддя: Д.В. Чепурнов