Справа № 2а-6709/09/1370
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2010-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.04.2010 р. № 2а-6709/09/1370

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий суддя Сакалош В.М.,

секретар судового засідання Дак Т.П.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

відкритого акціонерного товариства Львівський домобудівний комбінат №2 до Управління

пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова про визнання протиправною

та скасування вимоги про сплату боргу,-

встановив:

Позивач, відкрите акціонерне товариство Львівський домобудівний комбінат №2 звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу управління Пенсійного фонду України про сплату боргу від 06.10.2009 року №Ю 159, відповідно до якої останній вимагає сплатити заборгованість зі сплати страхових внесків на загальну суму 114 172,09 грн., в тому числі 63 749,96 грн. недоїмки, 37 767,56 грн. фінансових санкцій та 12 654,57 грн. пені.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у оскаржуваній вимозі відповідач вимагає сплатити недоїмку зі страхових внесків, фінансових санкцій та пені на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування. Проте постановою господарського суду Львівської області від 04.06.2008 року рішення про застосування фінансових санкцій та нарахування пені за несвоєчасну сплату страхувальниками страхових внесків, у тому числі донарахованих страхувальниками або органом Пенсійного фонду скасовано повністю. Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.08.2008 року заяву про апеляційне оскарження та апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова на постанову господарського суду Львівської області від 04.06.2008 року залишено без розгляду. А отже, постанова господарського суду Львівської області від 04.06.2008 року набрала законної сили і є обов'язкова до виконання на всій території України.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та доказів поданих у судове засідання, просить позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив, письмового заперечення на позов не подав, просить у задоволенні позову відмовити.

Суд заслухав пояснення представників сторін, повно, всебічно та об'єктивно оцінив подані докази у їх сукупності та встановив наступне.

Відповідачем 06.10.2009 року виставлено позивачу вимогу про сплату боргу № Ю 159, відповідно до якої станом на 01.10.2009 року заборгованість позивача зі сплати страхових внесків, фінансових санкцій та пені становить 114 172,09 грн.

Відповідно до вказаної вимоги про сплату боргу, відповідач вимагає сплату позивачем заборгованості зі сплати страхових внесків на загальну суму 114 288,67 грн., в тому числі 63 749,96 грн. недоїмки, 37 767,56 грн. фінансових санкцій та 12 654,57 грн. пені.

Вказані суми заборгованості на час винесення спірної вимоги підтверджуються карткою особового рахунку страхувальника юридичної особи або фізичної особи яка має найманих працівників (1%-5%), розрахунками по фінансових санкціях та розрахунками по пені, а також карткою особового рахунку страхувальника юридичної особи або фізичної має найманих працівників (32%,4%,42%), розрахунками по фінансових санкціях та розрахунками по пені.

З аналізу поданих відповідачем вищезазначених карток особових рахунків позивача та розрахунків фінансових санкцій і пені, судом встановлено, що заборгованість, яку вимагає сплатити відповідач, складається у тому числі з сум штрафних санкцій та пені визначених у рішеннях управління Пенсійного фонду України у Шевченківському районі м Львова про застосування фінансових санкцій та нарахування пені за несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) страхувальниками страхових внесків, а саме: від 16.08.2007р. № 433, від16.08.2007р. № 92, від 20.03.2007р. № 131, від 20.03.2007р. № 135, від 14.05.2007р. № 252, від 18.06.2007р. № 302, від 24.09.2007р. № 508, від 27.04.2006р. № 179, від 27.04.2006р. № 180, від 03.07.2006р. № 289, від 03.07.2006р. № 290, від 06.09.2006р. № 484, від 06.09.2006р. № 485, від 09.10.2006р. № 627, від 09.10.2006р. № 628 (надалі - Рішення).

Поряд з цим, до позовної заяви позивачем долучено постанову господарського суду Львівської області від 04.06.2008р. у справі № 5/5А за позовом ВАТ Львівський домобудівний комбінат № 2 до управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова, відповідно до якої вказані вище рішення про застосування фінансових санкцій та нарахування пені за несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) страхувальниками страхових внесків, у тому числі донарахованих страхувальниками або органами Пенсійного фонду - скасовано повністю. Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.08.2008р. апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова на постанову господарського суду Львівської області від 04.06.2008р. залишено без розгляду.

Таким чином, постанова господарського суду Львівської області від 04.06.2008р. у справі № 5/5А відповідно до положень статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України ( надалі - КАС України) набрала законної сили.

Відповідно до положень ч. 1 статті 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно із ч. 1 статті 70 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

При цьому, відповідно до ч. 4 цієї ж статті, обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Обов'язок доказування, встановлений статтею 71 КАС України, полягає у тому, що відповідно до ч. 1 цієї ж статті, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Всупереч вказаним положенням відповідач не надав суду жодних доказів того, що постанова господарського суду Львівської області від 04.06.2008 р. у справі № 5/5А не вступила в законну силу.

Відповідно до ч. 1 статті 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Саме ті обставини, що встановлені в судовому рішенні іншого суду, яке набрало законної сили відповідно до згаданих положень ч.1, ч. 2 статті 72 КАС України є преюдиційними.

За визначених чинним законодавством умов, обставини, встановлені в іншому судовому рішенні, що набрало законної сили не належить доказувати. Обставини вважаються встановленими в іншому судовому рішенні, якщо про це зазначено у мотивувальній чи резолютивній частинах цього рішення.

Існування такої підстави звільнення від доказування обумовлено тим, що особа, яка мала можливість спростовувати ту чи іншу обставину в іншому (адміністративному, цивільному, господарському) процесі і не зробила цього, не може спростовувати цю обставину і при розгляді адміністративної справи. Це правило застосовується у разі, якщо всі особи, які беруть участь у справі, брали участь й у справі, у якій було встановлено обставини.

У разі коли при встановленні обставин у вирішеній цивільній, господарській або адміністративній справі не брали участі певні особи, які беруть участь в адміністративній справі, що розглядається судом, то такі особи мають право заперечувати достовірність таких обставин.

Відтак, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи лише за умови, що в ній беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Якщо ж сторона чи третя особа заперечує проти таких обставин, то суд повинен переконатися у тому, що така сторона чи третя особа брала участь у справі, рішення у якій є обов'язковим для врахування. У протилежному випадку суд повинен їй надати можливість спростувати такі обставини з посиланням на докази і може не застосовувати правила частини першої статті 72 КАС України.

Враховуючи викладене, обставини, встановлені постановою Господарського суду Львівської області від 04.06.2008р. у справі № 5/5А, у якій брали участь позивач та відповідач, є преюдиційними і не потребують доказування.

Частина 5 статті 124 Конституції України визначає, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України

Відповідно до положень ч. 2 статті 14 КАС України, постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Судові рішення набирають законної сили за правилами статті 254 КАС України.

У відповідності до ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд звертає увагу відповідача на необхідність неухильного додержання ним вимог статті 19 Конституції України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 статті 106 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 р. N 1058-IV, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (надалі - Закон N 1058-IV), у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків страхувальники зобов'язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею, а суми страхових внесків своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у строки, визначені статтею 20 цього Закону, в тому числі обчислені територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених частиною третьою статті 20 цього Закону, вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків (надалі - недоїмка) і стягуються з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій.

Територіальні органи Пенсійного фонду, відповідно до ч. З ст. 106 Закону N 1058-IV, за формою і у строки, визначені правлінням Пенсійного фонду, надсилають страхувальникам, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Протягом десяти робочих днів із дня одержання вимоги про сплату недоїмки страхувальник зобов'язаний сплатити суми недоїмки та суми фінансових санкцій.

Страхувальник у разі незгоди з розрахунком суми недоїмки, зазначеної у вимозі про сплату недоїмки, узгоджує її з органами Пенсійного фонду в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду, а в разі неузгодження вимоги із органами Пенсійного фонду має право на оскарження вимоги в судовому порядку.

Про оскарження вимоги територіального органу Пенсійного фонду про сплату недоїмки до виконавчої дирекції Пенсійного фонду або в судовому порядку страхувальник зобов'язаний письмово повідомити відповідний територіальний орган Пенсійного фонду протягом трьох робочих днів із дня звернення до виконавчої дирекції Пенсійного фонду чи суду.

Узгодження вимоги територіального органу Пенсійного фонду про сплату недоїмки здійснюється на підставі заяви страхувальника, яка розглядається територіальним органом Пенсійного фонду протягом трьох робочих днів після її отримання, та поданих страхувальником документів, що свідчать про неправильність обчислення сум недоїмки, зазначених у вимозі.

У разі узгодження страхувальником вимоги про сплату недоїмки з територіальним органом Пенсійного фонду цей орган зобов'язаний у строк, визначений для розгляду заяви страхувальника про узгодження вимоги, надіслати йому узгоджену вимогу про сплату недоїмки, а страхувальник зобов'язаний сплатити узгоджену суму недоїмки протягом десяти робочих днів після отримання узгодженої вимоги.

За матеріалами справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до відповідача про здійснення перерахунку в особовій картці на підставі вищевказаного судового рішення, а саме листами №102 від 22.09.2008 року, №4 від 23.01.2009 року і при цьому здійснював сплату внесків до пенсійного фонду, що підтверджується долученими до справи виписками банку, платіжними дорученнями та картками особових рахунків.

Оскільки відповідачем до картки особового рахунку позивача не було внесено змін щодо сум, визначених Рішеннями, які скасовані судом, то відповідно до ч. 5 ст. 106 Закону N 1058-IV за рахунок коштів, що надходили від страхувальника (позивача) в рахунок сплати недоїмки, відповідач погашав суми недоїмки, пені та фінансових санкцій у порядку календарної черговості їх виникнення. Так як у картках особових рахунків обліковувалися і обліковуються суми визначені Рішеннями, які скасовані судом, то при здійсненні позивачем оплат поточних сум страхових внесків, за наявності несплачених: недоїмки, пені та фінансових санкції, відповідачем ці суми зараховуються в рахунок сплати недоїмки, пені та фінансових санкцій.

Враховуючи встановлений ч. 5 ст. 106 Закону N 1058-IV порядок зарахування сум, що надходять від страхувальника, а також їх комп'ютеризований порядок обліку і зарахування, суд дійшов висновку, що без виключення сум штрафних санкцій визначених Рішеннями, які скасовані судом з карток особових рахунків страхувальника шляхом внесення коригувань до карток обліку у програмі автоматизованого обліку, встановити наявність чи відсутність заборгованості або переплати страхових сум позивачем не видається за можливе. У той же час, розмір заборгованості зі сплати страхових внесків на загальну суму 114 172,09 грн., в тому числі 63 749,96 грн. недоїмки, 37 767,56 грн. фінансових санкцій та 12654,57 грн. пені, визначений у вимозі про сплату боргу № Ю 159, не може відповідати дійсності, оскільки відповідно до досліджених судом карток особових рахунків у цю суму включені суми визначені Рішеннями, які скасовані.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно із вимогами статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову. В порушення зазначеної норми відповідач не пояснив причини ігнорування ним рішення суду ухваленого Іменем України, і обов'язковість якого визначена Конституцією України та нормами КАС України, не надав суду жодних доказів правомірності прийняття ним спірної вимоги про сплату боргу № НОМЕР_1 не спростував фактичних обставин, котрі є підставою позову.

У відповідності до ч. З статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють не лише чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а й обгрунтовано, добросовісно, розсудливо та безсторонньо. Матеріали справи свідчать, що відповідні положення відповідачем дотримані не були.

Таким чином, сукупність вищенаведених встановлених обставин підтверджено документально, що дає суду підстави визнати позовні вимоги обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Судові витрати у вигляді судового збору у сумі 3,40 грн., відповідно до ч. 1 статті 94 КАС України, слід стягнути з Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 7-14, 50, 71, 86, 143, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п ост а н о в и в:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Управління пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова про сплату боргу від 06.10.2009 року № Ю 159.

Стягнути з Державного бюджету України на користь відкритого акціонерного товариства Львівський домобудівний комбінат № 2 ( м. Львів, вул. Поліська, 10) витрати по сплаті судового збору у розмірі 3,40 грн.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому статтею 254 Кодексу

адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена в строк та в порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст постанови складено та підписано 26.04.2010 року о 09.00 год.

Судя (підпис) ОСОБА_3

З оригіналом згідно

Судя ОСОБА_3