Справа № 556/3/15-а
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2015-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Закревський Л.В.
Суддя-доповідач:ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

іменем України

"04" серпня 2015 р. Справа № 556/3/15-а

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Моніча Б.С.

суддів: Бондарчука І.Ф.

ОСОБА_2,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Володимирецького районного суду Рівненської області від "16" березня 2015 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в Володимирецькому районі Рівненської області про поновлення виплати пенсії ,

ВСТАНОВИВ:

12.01.2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України в Володимирецькому районі про поновлення виплати пенсії.

В обґрунтування вимог зазначила, що їй було припинено виплату пенсії за віком відповідно до ст. 49 Закону України "Про загальнообв'язкове державне пенсійне страхування". З метою поновлення пенсійних виплат позивач, через свого представника, звернулась до Пенсійного фонду України в Володимирецькому районі із вимогою поновити раніше призначену пенсію у відповідності до вимог чинного законодавства, однак відповідачем відмовлено в поновленні пенсії, чим порушено право позивачки на пенсійне забезпечення.

Постановою Володимирецького районного суду Рівненської області від 16.03.2015 року і задоволенні позову про поновлення виплати пенсії ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивачки звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції вимог норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувану постанову суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована доводами адміністративного позову.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального права, надану правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачка є громадянкою України, яка у 2011 році виїхала на постійне місце проживання до США.

До виїзду з України позивачці у встановленому законом порядку була призначена та виплачувалась державна пенсія за віком з виплатою при виїзді до США пенсії за 6 місяців наперед, після чого виплату пенсії припинено.

Згідно повідомлення наданого управлінням Пенсійного фонду України в Володимирецькому районі Рівненської області №4522/03 від 24.12.2014 року, представник позивачки ОСОБА_4 звертався до управління із заявою про поновлення виплати пенсії ОСОБА_3

В задоволенні заяви відповідач відмовив, зазначивши, що заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером (опікуном, піклувальником) особисто до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації). Також до заяви про поновлення виплати пенсії особа має подати паспорт громадянина України із зазначенням місця проживання (а.с.5).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, апеляційний суд зазначає наступне.

Зі змісту ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

За приписами ст.21 Основного закону усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Таким чином, право особи на забезпечення її у старості є невідчужуваним і непорушним, гарантується Конституцією України та реалізовано, зокрема, через норми Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-ІV).

Пунктом 2 ч.1 ст.49 цього Закону (в редакції до 07.10.2009 року) встановлювалось, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Реченням другим ст.51 цього Закону (в редакції до 07.10.2009 року) передбачалось, що під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. N25-рп/2009 визнано неконституційними положення п.2 ст. 49 та друге речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Згідно ч.2 ст.152 Конституції України, ч.2 ст.73 Закону України "Про Конституційний Суд України" (далі - Закон №422/96-вр) та резолютивної частини Рішення №25-рп/2009, у разі якщо акти або їх окремі положення визнаються такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), вони оголошуються нечинними і втрачають чинність від дня прийняття Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення.

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Отже, виходячи із чинного пенсійного законодавства, особа має право на отримання заробленої та призначеної пенсії незалежно від місця її проживання.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

На підставі наведеного колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв'язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений статтею 46 Конституції України.

Аналогічна позиція висловлена і Верховним Судом України у постанові від 12.05.2015 року в справі №21-180а15, яка є обов'язковою в силу вимог ст.244-2 КАС України як для судів так і для державних органів, що застосовують відповідне законодавство у своїй діяльності.

В цій постанові суд вказав, що саме органи пенсійного фонду зобов'язані були відновити виплату пенсії позивачці, при цьому вона не зобов'язана була подавати для цього будь-які звернення.

Обставини справи свідчать про те, що позивачка звернулась до відповідача із вимогою поновити їй призначену раніше пенсію на підставі чинного пенсійного законодавства.

Відповідачем відмовлено в поновленні пенсії з огляду на відсутність в неї паспорту, вказане, на думку відповідача, унеможливлює встановлення особи позивача та відповідно поновлення їй пенсії.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками відповідача з огляду на згадану позицію Верховного суду України, а також з огляду на те, що в управлінні Пенсійного фонду України в Володимирецькому районі Рівненської області перебуває пенсійна справа позивача, в якій містяться копії всіх необхідних для поновлення пенсії документів, у зв'язку з чим, підстави для відмови у поновленні пенсії у відповідача відсутні.

Саме на відповідачу з моменту прийняття рішення Конституційним судом України лежав обов'язок ініціювати питання поновлення виплати пенсії позивачці.

Також відповідач відмовляючи в поновленні раніше призначеної пенсії зазначив, що заяву про поновлення виплати пенсії має бути підписано та надано до управління ПФУ самостійно пенсіонером. Оскільки позивач не зверталась до відповідача особисто, підстави для поновлення виплати пенсії відсутні.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" врегульовані Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року ( з наступними змінами) ( далі-Порядок).

Статтею 44 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначено порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії. Заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Пунктом 1.1. Порядку визначено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

У разі якщо особа, якій призначається пенсія, не досягла повноліття або є недієздатною, заява подається батьками, усиновителями, батьками-вихователями, прийомними батьками, патронатними вихователями, опікунами, піклувальниками за місцем їх проживання (реєстрації), представниками закладів (органів опіки і піклування), які виконують функції опікунів і піклувальників (далі - законні представники) за місцезнаходженням таких закладів (органів).

Згідно пункту 1.5 Порядку заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Саме зміст наведених норм Порядку стали підставою для відмови позивачу у поновленні пенсійних виплат відповідачем, оскільки відповідач вважає, що заява про поновлення виплати пенсії має бути подана особисто позивачами або їх законними представником, перелік яких визначено п.1.1. Порядку.

З такою правовою позицією пенсійного органу не погоджується суд апеляційної інстанції з таких міркувань.

За приписами чинного законодавства представництво у сфері соціального забезпечення є засобом реалізації права субєкта на соціальне забезпечення. А відтак, є юридичною гарантією його здійснення.

Особливістю представництва у сфері соціального забезпечення є те, що воно використовується не з метою вчинення правочину, а для реалізації однойменного соціального права.

Представництво під час реалізації права на соціальне забезпечення це такі правові відносини, в яких представник не сприяє, а реалізовує назване соціальне право його носія: вчиняє комплекс процедурних дій (користується процедурними правами та виконує процедурні обовязки) для забезпечення отримання соціальних виплат (послуг). Наприклад, законний чи договірний представник звертається замість правоздатної особи за призначенням пенсії, договірний представник може її отримувати, уповноважений представник сімї реалізовує право останньої на призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сімям.

Представник здійснює право правоздатної особи на соціальне забезпечення замість неї. А відтак, він замінює носія цього соціального права у відповідних галузевих процедурних правовідносин. Представник стає їхнім учасником, який звертається за здійсненням права особи на соціальне забезпечення.

Отже, відмова відповідача прийняти документи позивачів для поновлення виплати пенсії з підстав порушення процедури звернення, а саме у зв'зку з необхідністю звернення із заявою про поновлення виплати пенсії позивачів особисто, або їх законних представників , перелік яких визначено п.1.1 Порядку , - суперечить вимогам чинного законодавства

Крім того, безпідставним є посилання УПФ на Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", оскільки Закон має вищу юридичну силу, а ним не встановлено обов'язку подання заяви для поновлення виплати пенсії, в тому числі особисто.

Оскільки позивач має право на поновлення виплати пенсії з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України 07 жовтня 2009 року, посилання відповідача на не дотримання порядку звернення не є підставою для відмови в поновленні виплати пенсійного забезпечення та позбавлення права особи на соціальний захист.

Така правова позиція викладена Вищим адміністративним судом України 08 жовтня 2014 року у справі К/9991/72017/12.

Також матеріалами справи стверджено, що позивачка повернулась на постійне місце проживання до України після чого тимчасово виїхала в США забрати своїх дітей по закінченню навчання.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, що вказує на необхідність її скасування та прийняття нової постанови про задоволення позовних вимог.

Позивачка отримала право на поновлення пенсії з дня прийняття відповідного рішення Конституційним судом України, однак у позовній заяві вона просить поновити виплату пенсію з 23.12.2014 року і суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для виходу за межі цих позовних вимог.

Невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, а так само порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення згідно ст.202 КАС України.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 201, 202, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити, постанову Володимирецького районного суду Рівненської області від "16" березня 2015 р. скасувати та прийняти нову.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Володимирецькому районі Рівненської області з 23 грудня 2014 року поновити ОСОБА_5 виплату раніше призначеної їй пенсії.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Б.С. Моніч

судді: І.Ф.Бондарчук

ОСОБА_2

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_3 с.Великі Цепцевичі,Володимирецький район, Рівненська область,34341

Представник ОСОБА_4 вул.Вишнева,10,смт.Володимирець,Рівненська обл.,34300

3- відповідачу/відповідачам: Управління Пенсійного фонду України в Володимирецькому районі Рівненської області вул.Соборна,28,смт.Володимирець,Рівненська область,34300

4-третій особі: - ,