Справа № 725/4425/15-а
Суддя: Піхало Н. В.
Дата ухвалення: 2015-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 725/4425/15-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.08.2015 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Томко І.Д.

розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Чернівці адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Чернівцях про визнання відмови неправомірною та зобовязання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України в м. Чернівцях, в якому просила визнати відмову відповідача у поновленні виплати пенсії неправомірною та зобовязати відповідача вчинити певні дії.

В обґрунтування позову зазначав, що вона є громадянином України та з вересня 2011 року постійно проживає у Федеративній Республіці Німеччині, однак як громадянин України перебуває на консульському обліку в Посольстві України в Федеративній Республіці Німеччині.

Також вказувала на те, що вона перебувала на обліку в Пенсійному фонді та до 1 березня 2012 року отримувала пенсію за віком, однак починаючи з березня 2012 року відповідачем було припинено виплату їй раніше призначеної пенсії з підстав того, що вона постійно проживає у Федеративній Республіці Німеччини.

Однак, з метою поновлення виплати раніше призначеної їй пенсії, вона 6 липня 2015 року звернулася до Управління Пенсійного фонду України в м. Чернівцях із заявою про поновлення виплати пенсії, проте листом №134/к-11 від 10.07.2015 року Управління Пенсійного фонду України в м. Чернівцях їй було відмовлено у поновленні виплати пенсії.

Вважає, що проживаючи в Федеративній Республіці Німеччині, як громадянка України, вона має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Тому, посилаючись на вказане, просила визнати неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України у м. Чернівцях по відмові у нарахуванні та поновленні виплати їй пенсії за віком та зобовязати Управління Пенсійного фонду України в м. Чернівцях нарахувати та поновити виплату їй пенсію за віком з 01.02.2015 року.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив про їх задоволення.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, надав суду заперечення, в яких вказав на те, що вимоги позивача є безпідставними та не підлягають задоволенню. Зокрема, вказував на те, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після зясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 35 та ст. 46 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». При цьому, відповідно до ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Крім того, згідно вимог ст. 51 вказаного Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед виїздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Однак рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року щодо відповідності Конституції України положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» зазначені положення визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Тому, з 07.10.2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюються нормами ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Разом з тим, міжнародного договору, який би регулював подальший порядок виплати пенсії, між Україною та Німеччиною не укладено й відповідно, механізм виплати пенсії громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міжнародних договорів в галузі пенсійного забезпечення, чинним законодавством не визначений, у звязку із чим вимога ОСОБА_1 щодо виплати пенсії громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів в галузі пенсійного забезпечення, нарахування та поновлення виплати пенсії позивачу з 01.02.2015 року є безпідставною.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. При цьому суд виходить з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 8 КАС України при вирішенні справи суд має керуватися принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Крім того, згідно із ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України та перебуває на консульському облік, що підтверджується ксерокопією паспорта позивача (а.с. 6), а станом на 2015 рік постійним місцем проживання позивачки є Федеративна Республіка Німеччина, про що також є відповідна відмітка у паспорті позивача.

Крім того, судом також встановлено і не заперечується відповідачем, що позивачка перебувала на пенсійному обліку та отримувала пенсію за віком, однак з березня 2012 року у звязку із виїздом її на постійне місце проживання за кордон виплата пенсії ОСОБА_1 була припинена.

При цьому, як убачається з матеріалів справи, позивач з метою поновлення виплати раніше призначеної пенсії, 6 липня 2015 року особисто звернулася до відповідача із заявою про поновлення виплати належної їй пенсії за віком (а.с. 7) й відповідно відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування вказаного, зокрема факту того, що заява про поновлення виплати пенсії позивачем не була подана особисто.

Разом з тим, листом від 10 липня 2015 року управління Пенсійного фонду України в м. Чернівці було відмовлено ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії за віком у звязку із виїздом останньої за кордон.

Зокрема, як убачається з даного листа, відповідач як на підставу для відмови вказав на те, що законодавством України не передбачено виплати пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання до держав, з якими не укладено міжнародних договорів в галузі пенсійного забезпечення, а також вказав на існуючий порядок звернення громадян до Управління із відповідними заявами про поновлення виплати пенсії та перелік необхідних документів, які мають бути додані до заяви (а.с. 8-9).

Так, питання виплати пенсії особам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регламентується Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»( далі Закон).

Відповідно до вимог ст. 49 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється, зокрема на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цьогоЗакону.

Крім того, згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед відїздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Разом з тим, Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Зокрема, як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Крім того, після прийняття Конституційним Судом України рішення від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 і на теперішній час інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийнято.

Таким чином, з прийняттям рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року виключена така підстава для припинення пенсійних виплат, як проживання пенсіонера за кордоном, що є підставою для поновлення конституційного права позивача на виплату пенсій незалежно від місця його постійного проживання і саме з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням Рішення КСУ щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону.

Аналогічна позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 12.05.2015 року у справі №21-180а15.

При цьому, частиною 1 ст. 244-2 КАС України визначено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних відносинах, є обов'язковими для всіх судів України.

Також слід зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, Європейський Суд зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, ураховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обовязковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобовязані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

За таких обставин, суд ураховуючи вищевказане, приходить до висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Крім того, також слід зазначити, що органи державної влади повинні керуватися нормами Конституції і законів України і не можуть порушувати норми статті 22 Конституції України, які є нормами прямої дії.

При цьому, правовідносини, що виникають в процесі реалізації права на виплату пенсії, основані на принципі юридичної визначеності, що не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, тому суд вважає безпідставним посилання відповідача на відсутність механізму для призначення пенсій громадянам, які проживають за межами України.

Право на соціальний захист громадян України закріплено у статті 46 Конституції України, а також більш конкретизоване у Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Зокрема, ст. 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Стаття 24 Конституції України визначає, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишити будь-яку країну, включаючи свою власну.

Також, слід зазначити, що згідно із ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України або підставою для їх обмеження.

Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір місця свого проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Таким чином позивачка, як громадянка України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватись усіма своїми конституційними правами, у тому числі і на пенсійне забезпечення, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання громадянина України.

Відсутність нормативно-правових актів, які передбачають умови, норми та механізм виплати пенсій громадянам, що проживають за кордоном, то це не є підставою для відмови у поновленні виплати пенсії.

За таких обставин, є безпідставними з огляду на вищевказане, доводи відповідача про те, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, та проживають у країнах, з якими не укладено міжнародних договорів в галузі пенсійного забезпечення, поновлення виплати пенсії не проводиться.

Крім того, ст. 45 Закону передбачено, що пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім тих випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку (пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку). Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду на те пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) пенсії або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Перелік необхідних документів для призначення (перерахунку) пенсії передбачений постановою Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне забезпечення».

Зокрема, пунктом 5 Порядку передбачено, що днем звернення за пенсією вважається день приймання органом, що призначає пенсію, заяви про призначення, перерахунок, відновлення або переведення з одного виду пенсії на інший. Якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви. У разі, якщо до заяви про призначення, відновлення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за пенсією вважається день приймання заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви. Якщо документи, які необхідно подати додатково, протягом трьох місяців не подані, пенсія призначається, відновлюється за наявними документами.

Як вже було встановлено судом, міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення між Україною та Федеративною Республікою Німеччина не укладено.

Разом з тим, 6 липня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із письмовою заявою про поновлення виплати раніше призначеної їй пенсії.

Проте, зазначена заява, як убачається з матеріалів справи відповідачем була розглянута відповідно до Закону України «Про звернення громадян».

Відповідно до пояснень представника позивачки ОСОБА_1 до Управління зверталась особисто, подавши відповідну заяву саме з метою вирішення питання про поновлення виплати раніше призначеної їй пенсії за віком.

Однак, відповідачем, заперечуючи факт особистого звернення ОСОБА_1 до Управління із відповідною заявою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного, а в наданій відповіді УПФУ в м. Чернівці хоча і розяснило роз'яснило право на звернення із заявою відповідного зразка для поновлення виплати пенсії із зазначенням необхідно переліку документів, які мають бути додані до цієї заяви, однак відповідного бланку зразка такої заяви не надав.

Так, згідно із ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що управління Пенсійного фонду України в м. Чернівці не довело правомірності своїх дій, у звязку з чим позов підлягає задоволенню та відповідач відповідно до наданих йому законодавством України повноважень, зобов'язаний прийняти відповідне рішення про поновлення ОСОБА_1 виплати раніше призначеної пенсії за віком.

Керуючись ст.ст. 22, 24, 46 Конституції України, Законом України «Про пенсійне забезпечення», Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року, ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», ст.ст. 2, 9, 21, 71, 87, 90, 94, 99, 102, 158-163, 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України у м. Чернівцях по відмові у нарахуванні та поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в м. Чернівцях нарахувати та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 01.02.2015 року.

Стягнути з Державного бюджету на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 73,00 грн.

Апеляційна скарга може бути подана до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Першотравневий районний суд м. Чернівці протягом десяти днів з її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці ОСОБА_3