Справа № 2а-0770/3606/11
Суддя: Плеханова З.Б.
Дата ухвалення: 2012-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Cправа № 2a-0770/3606/11
Ряд стат. звіту № 10.3.4
ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2012 року м. Ужгород

Закарпатський окружний адміністративний суд під головуванням судді Плеханова З.Б. за участю секретаря судового засідання Федорова Г.Ф. та сторін, які беруть участь у справі:

позивача: Закарпатське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів представник - ОСОБА_1;

відповідача : ОСОБА_2 Людвикович- представник ОСОБА_3;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення адміністративно-господарських санкцій,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 160 частини 3 КАС України 19 січня 2012 року було проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст постанови виготовлено та підписано протягом 23 січня 2012 року.

Закарпатське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з адміністративним позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення адміністративно-господарських санкцій.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем подано до відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт форми № 10-ПІ Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2010 рік, з якого випливає, що відповідач вимогу Закону не виконав, оскільки згідно рядка 03 звіту, кількість інвалідів, які повинні працювати на підприємстві відповідно до вимог ст.19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів з Україні" №875 , становить 1 особа, в той же час, згідно рядка 02 звіту, на підприємстві протягом 2010 року середньооблікова кількість інвалідів становила 0 осіб. Загальна сума адміністративно-господарських санкцій складає 4637, 50 грн.

В судовому засіданні 19 січня 2012 року представник позивача підтримав позовні вимоги з мотивів, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування реалізується не тільки через дії роботодавця, направлені на створення відповідних робочих місць та через обов'язок працевлаштування інвалідів на ці місця, а в першу чергу шляхом звернення інвалідів як до роботодавця, так і до державної служби зайнятості. Також представник відповідача зазначив , що відповідачем вживалися заходи щодо працевлаштування інвалідів, що стверджується звітами поданими до центру зайнятості.

Заслухавши представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що у відповідності зі ст.19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів з Україні" №875, (далі Закон) для підприємств, установ і організацій установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік.

Підприємства, установи, організації які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою статті 19, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно Закону України „Про реабілітацію інвалідів в Україні,, від 06.10.2005 року №2961-IV робоче місце інваліда - місце або виробнича ділянка постійного або тимчасового знаходження осіб у процесі трудової діяльності на підприємствах, в установах і організаціях.

Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою статті 19 Закону, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією інвалідів, для яких це місце роботи є основним. Підстав звільнення від виконання обов'язку Закон не містить.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 подав до відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт форма № 10- ПІ Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2010 рік, з якого випливає, що відповідач вимогу Закону не виконав. Згідно рядка 03 звіту, кількість інвалідів. які повинні працювати на підприємстві відповідно до вимог ст.19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів з Україні" №875 , становить одна особа, в той же час, згідно рядка 02 звіту, на підприємстві протягом 2010 року середньооблікова кількість інвалідів становила 0 осіб. ( а.с. 5).

Згідно вимог чинного законодавства, на підприємство покладено обов'язок створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів та інформувати про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів.

Наказом Мінпраці України № 420 від 19.12.2005 року затверджена форма статистичної звітності № 3-ПН „Звіт про наявність вакансій", яка подається підприємствами, установами та організаціями щомісячно на адресу державної служби зайнятості.

Згідно ст.20 Закону підприємства, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж встановлено нормативом, щороку сплачують адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Отже, відповідач повинен був самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком в якому відбулось порушення, розрахувати та сплатити адміністративно-господарські санкції.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач подав до центру зайнятості звіти тільки за вересень-грудень 2010 року.

Оскільки середньорічна зарплата штатного працівника у відповідача в 2010 році становила 9275, 00 грн., то за не працевлаштування інвалідів у необхідній кількості, а отже невиконання нормативу відповідач повинен сплатити в дохід Державного бюджету України 4637, 50 грн., що підтверджується розрахунком ( а.с.6).

Однак відповідач цю суму до 15.04.2010 року, у строк встановлений законом, самостійно не сплатив. Згідно ст.20 Закону порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

На день подачі позовної заяви до суду 27.10.2011 р. строк прострочення платежу становить 195 день, а отже пеня, при обліковій ставці НБУ 7,75 % становить 271, 05 грн., що підтверджується розрахунком пені ( а.с.7).

У відповідності до ч.3.ст. 2 КАСУ у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією ( 254к/96-ВР ) та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В судовому засіданні повно та всебічно зясувавши обставини в адміністративній справі, підтверджені належними та допустимими доказами в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі, а дії суб'єкта владних повноважень відповідають вищевказаним вимогам.

Так як позивачем у даній справі є субєкт владних повноважень, а відповідачем юридична особа, то в силу ч.4 ст. 94 КАСУ судові витрати з відповідача не стягуються.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 160-163 КАС України ,-

ПОСТАНОВИВ:

1.Позов Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення адміністративно-господарських санкцій, - задовольнити повністю.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (Берегівськй район, с. Яноші, вул. Кошута, 8) на користь Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів суму господарсько-адміністративних санкцій в розмірі 4908,55 ( чотири тисячі девятсот вісім гривень 55 коп.) грн. за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови через Закарпатський окружний адміністративний суд з одночасним надсиланням її копії до суду апеляційної інстанції.

Суддя Плеханова З.Б.