Справа № 2а-1720/10/1470
Суддя: Желєзний І. В.
Дата ухвалення: 2011-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв.

01.02.2011 р. Справа № 2а-1720/10/1470

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Желєзного І.В., суддів: Мавродієвої М.В., Лісовської Н.В., за участю секретаря судового засідання Салової І.О. розглянувши адміністративну справу

за позовомОСОБА_1, вул. Олійника, 34, пом. 32,Миколаїв,54034

доГенеральна прокуратура України, вул. Різницька, 13/15,Київ,01000

провизнання неправомірною бездіяльності відповідача при розгляді заяви позивача від 12.01.2010р., визнання відповіді відповідача №00-09 від 27.02.2010р. такою, що не відповідає Закону України "Про звернення громадян", стягнення моральної шкоди в,
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповіді Генеральної прокуратури України від 27.02.2010 (вих.0-09) на його звернення про порушення єпархією Української православної церкви ЗУ «Про мови в Українській РСР»такою, що не відповідає вимогам ЗУ «Про звернення громадян»та стягнення моральної шкоди в розмірі 3000грн., заподіяної внаслідок бездіяльності відповідача.

На обґрунтування вимог позивач вказав, що в порушення приписів ЗУ «Про звернення громадян»відповідач не перевірив повторну заяву і не забезпечив поновлення порушеного права на отримання інформації українською мовою у храмах Миколаївської єпархії Української православної церкви, не вживши заходів для усунення таких порушень.

Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач позов не визнав, зазначивши про виконання приписів ЗУ «Про звернення громадян»та ЗУ «Про прокуратуру»в частині надання позивачеві відповіді на повторне звернення щодо порушення Миколаївською єпархією Української православної церкви ЗУ «Про мови в Українській РСР».

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них фактичні дані, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що позивач 12.01.2010 подав до прокуратури Генеральної прокуратури України заяву про вжиття заходів про усунення Миколаївської єпархії Української православної церкви порушень ЗУ «Про мови в Українській РСР», які полягали в виготовлені більшості оголошень, стендів, вивісок та плакатів без текстів українською мовою. В заяві ОСОБА_1 просив внести припис керівникові Миколаївської єпархії Української православної церкви та звернутися до суду з позовом до Миколаївської єпархії Української православної церкви про заборону виготовляти оголошень, стендів, вивісок та плакатів без текстів українською мовою.

27.02.2010 на виконання приписів ЗУ «Про прокуратуру», ЗУ «Про мови в Українській РСР»та ЗУ «Про звернення громадян»Генеральною прокуратурою України ОСОБА_1 надано відповідь, із якої слідує про відсутність підстав для вжиття заходів прокурорського реагування з посиланням на норми Конституції України та ЗУ «Про свободу совісті та релігійні організації», в тому числі в звязку з вирішенням спору між прокуратурою Миколаївської області та позивачем про визнання неправомірною бездіяльності, повязаної з зверненням щодо порушень вимог ЗУ «Про мови в Українській РСР»у храмах Миколаївської єпархії Української православної церкви.

Правовідносини, що є предметом судового дослідження врегульовані ЗУ «Про прокуратуру», ЗУ «Про звернення громадян», ЗУ «Про свободу совісті та релігійні організації», ЗУ «Про мови в Українській РСР»(нормативні акти чинні на час виникнення правовідносин, які є предметом судового дослідження).

Так, статтею 3 ЗУ «Про звернення громадян» визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Згідно ст.5 ЗУ «Про звернення громадян» звернення адресуються органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Приписами ст.8 ЗУ «Про звернення громадян»встановлено, що не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті.

Статтею 15 ЗУ «Про звернення громадян» визначено, що відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань.

Згідно ст.12 ст. ЗУ «Про прокуратуру» прокурор розглядає заяви і скарги про порушення прав громадян та юридичних осіб, крім скарг, розгляд яких віднесено до компетенції суду.

Відповідно до ст. 2 КАС України основним завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень судам належить перевіряти, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, із якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналізуючи дії субєктів владних повноважень в випадку, що є предметом судового дослідження, суд приходить до висновку про те, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, із якою це повноваження надано, обґрунтовано, своєчасно. Так, Генеральною прокуратурою України позивачеві надано відповідь-розяснення на відповідне (повторне) звернення з посилання на нормативно-правові акти.

Відсутність підстав для прокурорського реагування в звязку з вирішенням в судовому порядку спору між прокуратурою Миколаївської області та позивачем про визнання неправомірною бездіяльності, повязаної з зверненням до прокуратури з приводу порушень Миколаївською єпархії Української православної церкви вимог ЗУ «Про мови в Українській РСР», відповідає приписам чинного законодавства.

Крім того, із заяви позивача слідує, що до відповідача з аналогічним звернення (заявою) останній звернувся вдруге. При цьому, позивачем оскаржено відповідь Генеральної прокуратури України за зверненням (заявою) ОСОБА_1 від 28.11.2009 до Миколаївського окружного адміністративного суду (справа №2а-116/10/1470). За результатами розгляду позовної заяви Миколаївським окружним адміністративним судом постановлено про відмову ОСОБА_1 в задоволені позову про визнання неправомірною бездіяльності Генеральної прокуратури України при розгляді заяви позивача від 28.11.2009 з приводу розміщення у храмах Миколаївської єпархії Української православної церкви вивісок, оголошень і стендів без текстів українською мовою, визнання відповіді відповідача від 28.12.2009 року №0-09 такою, що не відповідає вимогам ЗУ «Про звернення громадян», стягнення моральної шкоди.

Тобто, аналогічна (за першою заявою) відповідь Генеральної прокуратури України була предметом судового дослідження та визнана судом правомірною (Постанова Миколаївського окружного адміністративного суду від 21.12.2010, справа №2а-116/10/1470).

Незадоволення результатами відповіддю Генеральної прокуратури України не є підставою для задоволення необґрунтованого позову.

Крім того, ст.35 ЗУ Про мови в Українській РСР передбачено, що тексти офіційних оголошень, повідомлень, афіш, реклами виконуються українською мовою.

Згідно з ст.5 ЗУ Про свободу совісті та релігійні організації Церква в Україні відокремлена від держави. Держава захищає права та законні інтереси релігійних організацій; сприяє встановленню відносин взаємної релігійної і світоглядної терпимості й поваги між громадянами, які сповідують релігію або не сповідують її, між віруючими різних віросповідань та їх релігійними організаціями; бере до відома і поважає традиції та внутрішні настанови релігійних організацій, якщо вони не суперечать чинному законодавству. Держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, не фінансує діяльність будь-яких організацій, створених за ознакою ставлення до релігії. Усі релігії, віросповідання та релігійні організації є рівними перед законом. Встановлення будь-яких переваг або обмежень однієї релігії, віросповідання чи релігійної організації щодо інших не допускається. Тобто, Церква є релігійною організацією. В свою чергу, Законом України Про мови в Українській РСРне регулюється діяльність релігійних організацій.

Статтями 10 та11 Конституції України визначено, що держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України. В Україні гарантується вільний розвиток, використання і захист російської, інших мов національних меншин України. Держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України.

Статтею 24 Конституції України передбачено, що не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст.22 ЗУ Про свободу совісті та релігійні організації громадяни та релігійні організації мають право на придбання, володіння і використання релігійної літератури мовою на свій вибір, а також інших предметів й матеріалів релігійного призначення.

Конституція України, ЗУ Про мови в Українській РСР, ЗУ Про свободу совісті та релігійні організації не містить заборони релігійним організаціям у своїй внутрішній діяльності використовувати мови національних меншин та обовязку для релігійних організацій друкувати неофіційні оголошення, повідомлення та ін. для парафіян українською мовою.

Вимоги ст.ст.35, 37 ЗУ Про мови в Українській РСР вищенаведеного закону стосуються лише офіційних оголошень і назв.

Мовою оголошень і назв храмів Миколаївської єпархії Української православної церкви, окрім державної мови, можуть бути й інші мови національних меншин і їх викладення російською мовою не є порушеннями прав позивача.

При розгляді справи судом не встановлено порушень відповідачем ЗУ Про звернення громадян. Звернення позивача було розглянуто Генеральною прокуратурою України двічі, а відповідь надана з тих питань, про які йшлася мова у зверненні та за підписом компетентної особи.

Оскільки вимоги позивача стосовно визнання відповіді Генеральної прокуратури України такою, що не відповідає вимогам ЗУ «Про звернення громадян»є необґрунтованими, відповідно не підлягають задоволенню недоведені належними та допустимими доказами вимоги про стягнення з Генеральної прокуратури України моральної шкоди.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.98,158-163,167 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти в порядку ст.186 КАС України.

Суддя І. В. Желєзний