Справа № 826/7824/15
Суддя: Бєлова Л.В.
Дата ухвалення: 2015-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/7824/15 Головуючий у 1-й інстанції: Гарник К.Ю. Суддя-доповідач: Бєлова Л.В.
У Х В А Л А

Іменем України

26 серпня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Гром Л.М.,

Глущенко Я.Б.

при секретарі: Строй Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві, в порядку ч. 1 ст. 41 КАС України, апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Сучасне будівництво "ПІБ"" до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сучасне будівництво «ПІБ» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві від 12 листопада 2014 року № та податкову вимогу від 26 березня 2015 року № 306-25

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 липня 2015 року позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просять скасувати постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 21 липня 2015 року та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити, мотивуючи свої вимоги тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача з питань взаємовідносин з ТОВ «Компанія «Сорбіт» за період з 01 липня 2014 року по 31 липня 2014, результати якої оформлені актом перевірки від 23 жовтня 2014 року № 7159/26-51-22-01/37447591 (далі по тексту - акт перевірки).

Як висновок проведеної перевірки встановлено порушення п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість на 249666,67,00 грн. у липні 2014 року.

На підставі вищезазначених висновків відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення від 12 листопада 2014 року № , яким позивачу в порушення вимог п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ на 320083,75 грн., у тому числі за основним платежем - 249667,00 грн. та за штрафними санкціями - 62416,75 грн.

26 березня 2015 року відповідачем винесено податкову вимогу № 306-25, відповідно якої за позивачем рахується сума узгодженого податкового зобов'язання 326769,88 грн., яка складається зі штрафних санкцій у розмірі 311687,26 грн. та пені у розмірі 15082,62 грн.

Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги про правомірність прийняття відповідачем спірного податкового повідомлення-рішення та податкової вимоги, з таких підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов виходив з того, що фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом підтверджено первинними бухгалтерськими та іншими документами.

Відповідно до п.п. 14.1.181. п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 198.1. статті 198 Податкового кодексу України встановлено право суб'єкта підприємницької діяльності на віднесення сум сплаченого податку на додану вартість до податкового кредиту у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у т.ч. при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу).

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, яка, як встановлено п. 201.10 цієї ж статті, є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9. Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Первинні облікові документи можуть бути складені на паперових носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, формування податкового кредиту з ПДВ обумовлено придбанням платником податків товарів, робіт (послуг) з метою їх використання в межах господарської діяльності та реалізується за наявності у платника належно оформлених підтверджуючих проведення господарських операцій первинних документів і податкових накладних.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем (генпідрядник) та ТОВ «Компанія «Сорбіт» (підрядник) укладено договір підряду № 54 від 02 червня 2014 року, відповідно до умов якого підрядник зобов'язується за завданням генпідрядника на свій ризик виконати та здати в установлений договором строк закінчені роботи, а саме роботи з опорядження фасаду, згідно комплекту документів договірної ціни (додаток № 1 до договору), які є невід'ємною частиною договору, а генпідрядник зобов'язується надати підряднику фронт робіт, а також затверджену в установленому порядку проектну документацію, прийняти від підрядника закінчені роботи на об'єкті «Житловий будинок з вбудованими приміщеннями по вул. Симоненка, 4-А в м.Вишгороді Київської області» та оплатити їх.

Предметом договору підряду є роботи згідно локального кошторису, пов'язані з будівництвом об'єкта: «Житловий будинок з вбудованими приміщеннями по вул. Симоненка, 4-А в м.Вишгороді Київської області» і здати закінчені роботи в порядку і строк, встановлений цим договором, обов'язок щодо виконання яких покладається на підрядника.

Обов'язок забезпечення дотримання трудового законодавства по виконанню робіт в рамках договору покладається на підрядника.

Фінансування робіт проводиться за планом, який складається генпідрядником та підрядником ї є невід'ємною частиною договору та складається з урахуванням календарних графіків виконання робіт і порядку проведення розрахунків за виконані роботи.

Передача закінчених робіт підрядником і приймання їх генпідрядником оформлюється актом приймання-передачі.

Крім того, між позивачем генпідрядник) та ТОВ «Компанія «Сорбіт» (підрядник) укладено договори підряду № 55, 56 від 02 червня 2014 року, відповідно до умов яких підрядник зобов'язується за завданням генпідрядника на свій ризик виконати та здати в установлений договором строк закінчені роботи, а саме загально будівельні роботи, електротехнічні роботи згідно комплекту документів договірної ціни (додаток № 1 до договору), які є невід'ємною частиною договору, а генпідрядник зобов'язується надати підряднику фронт робіт, а також затверджену в установленому порядку проектну документацію, прийняти від підрядника закінчені роботи на об'єкті «Житловий будинок з вбудованими приміщеннями по вул. Симоненка, 4-А в м.Вишгороді Київської області» та оплатити їх.

Умови вказаних договорів аналогічні умовам договору підряду № 54 від 02 червня 2014 року.

На підтвердження виконання робіт в рамках укладених договорів позивачем долучено до матеріалів справи копії первинних документів: акти приймання виконаних будівельних робіт № 1, 2, 2 за липень 2014 року, довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за липень 2014 року за формами КБ-2, КБ-3 (а.с. 101-124).

Контрагентом позивача виписано податкові накладні від 02 липня 2014 року № 12, від 21 липня 2014 року № 103 згідно договору підряду № 54, від 02 липня 2014 року № 13, від 21 липня 2014 року № 104 згідно договору підряду № 55, від 21 липня 2014 року № 105, від 30 липня 2014 року № 190 згідно договору підряду № 56, які в подальшому слугували підставою для включення відповідних сум ПДВ до складу податкового кредиту.

Оплата за надані послуги здійснювалась в порядку безготівкового розрахунку, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями банківський виписок (а.с. 125-129).

Основним видом діяльності позивача є будівництво житлових та нежитлових будівель, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

В межах здійснення власної господарської діяльності 04 березня 2014 року між ТОВ «Ніка ЛТД» (замовник) та позивачем (генпідрядник) укладено договір № 04/03-14 генерального підряду, відповідно до умов якого останній зобов'язаний за завданням замовника на свій ризик виконати та здати йому в установлений строк закінчені роботи згідно додатку № 1 до договору згідно орієнтованої договірної ціни (додаток № 2 до договору), а замовник зобов'язується надати генпідряднику будівельний майданчик (фронт робіт), передати дозвільну документацію, а саме - документи дозвільного характеру у сфері будівництва, необхідність отримання яких передбачена законом, а також затверджену в установленому порядку проектну документацію, прийняти від генпідрядника закінчені роботи з будівництва житлового будинку з вбудованими приміщеннями по вул. Симоненка, 4А м.Вишгород Київської області та оплатити їх у визначеному договором порядку.

Умови вказаного договору аналогічні умовам договору підряду № 54 від 02 червня 2014 року.

На підтвердження виконання умов вказаного договору позивачем долучені до матеріалів справи копії актів приймання виконаних будівельних робіт № 36-64 за липень 2014 року, довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за липень 2014 року за формами КБ-2, КБ-3.

Крім того, суд зазначає, що подані позивачем копії актів приймання виконаних робіт та довідки про вартість виконаних робіт відповідають вимогам наказу Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 04 грудня 2009 року № 554 «Про затвердження примірних форм первинних документів з обліку в будівництві», яким затверджено примірні форми первинних облікових документів у будівництві № КБ-2 в «Акт приймання виконаних будівельних робіт» та № КБ-3 «Довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати».

На підтвердження наявності у ТОВ «Компанія «Сорбіт» права на здійснення видів діяльності в рамках укладених договорів позивачем долучено до матеріалів справи копію ліцензії з переліком робіт провадження господарської діяльності та витяг з ЄДРПОУ, з якого вбачається, що основним видом діяльності ТОВ «Компанія «Сорбіт» є будівництво житлових і нежитлових будівель.

Всі зазначені вище документи підписані та скріплені печатками сторін та мають всі реквізити відповідно до чинного законодавства України.

Доказів того, що первинні документи підписані неуповноваженими особами відповідачем не надано, а судом першої інстанції не встановлено.

Перевіркою не встановлено відсутність документів бухгалтерського і податкового обліку, необхідних для підтвердження задекларованих показників податкового кредиту по операціям з контрагентами, обов'язок ведення і зберігання яких покладено на позивача. Також перевіркою не встановлено порушень в оформленні наданих фінансово-господарських документів вимогам чинного законодавства.

На момент вчинення господарських правовідносин між позивачем та контрагентом і на момент фактичного виконання даних господарських відносин, контрагент позивача, як юридична особа був внесений в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та зареєстрований платниками податку на додану вартість, тому був зобов'язаний нараховувати ПДВ та згідно з п. 201.4 ст. 201 ПК виписувати податкові накладні, які згідно з п. 201.10 ст. 201 ПК є законною підставою для формування податкового кредиту.

Фактичні обставини справи засвідчують здійснення господарської діяльності між позивачем та контрагентом і правомірність нарахування податкового кредиту відповідно до первинних бухгалтерських документів та по податковим накладним, які виписані на виконання умов викладених вище договірних відносин.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними платниками податків (постачальниками) з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару у ланцюгу постачання від виконання податкових зобов'язань може свідчити про незаконність формування податкового кредиту/витрат, однак таких обставин встановлено не було.

У інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2011 року № 1936/11/13-11 зазначено, що згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, саме на податкові органи покладається обов'язок надати достатні докази на обґрунтування висновків про порушення платником податків норм податкового законодавства, на підставі яких такому платникові визначено відповідні грошові зобов'язання.

Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо.

При цьому сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

Відповідач не спростував належними засобами доказування дійсність господарських зобов'язань, фінансово-господарських документів та достовірність внесених у них відомостей.

Законодавство України, не ставить в залежність виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принципи верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Вищевказана позиція узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини. У справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява №3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Позивачем виконано усі необхідні умови, передбачені податковим законодавством, які надають йому правові підстави для нарахування податкового кредиту, а висновки податкового органу про вчинення платником податків порушень податкового законодавства, щодо неправомірності формування податкового кредиту з податку на додану вартість по взаєморозрахунках з вказаним контрагентом за період, що перевірявся, є необґрунтованими та суперечать матеріалам справи.

Відповідно до п. 57.3. ст. 57 Податкового кодексу України, у разі визначення грошового зобов'язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму грошового зобов'язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу. У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов'язання платник податків зобов'язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що сума визначена податковою вимогою Державної податкової інспекції у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві від 26 березня 2015 року № 306-25 не є податковим боргом, оскільки позивачем, у встановлений законом строк, розпочато процедуру оскарження податкових повідомлень-рішень, тому грошове зобов'язання вважається неузгодженим.

За вказаних обставин суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку щодо неправомірності прийняття відповідачем спірного податкового повідомлення-рішення та податкової вимоги.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідачем як суб'єктом владних повноважень не доведено правомірності прийнятих ним рішень.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 липня 2015 року відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній постанові, у зв'язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 липня 2015 року - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 липня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів, відповідно до вимог ст. 212 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Ухвалу складено в повному обсязі - 26.08.2015 р.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді: Л.М. Гром,

Я.Б. Глущенко

Головуючий суддя Бєлова Л.В.

Судді: Глущенко Я.Б.

Гром Л.М.