Справа № 820/8006/15
Суддя: Чудних С.О.
Дата ухвалення: 2015-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

25 серпня 2015 р. № 820/8006/15

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чудних С.О., розглянувши у порядку письмового провадження у приміщенні суду справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить суд визнати неправомірними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області щодо не нарахування та невиплати позивачу заробітної плати за період з 28.03.2015 року по день ухвалення судом постанови відповідно до ч. 1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"; зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Харківській області зробити позивачу перерахунок заробітної плати з 28.03.2015 року по день ухвалення судом постанови відповідно до ч. 1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та виплатити її у повному обсязі з урахуванням усіх надбавок, премій та інших витрат,які нараховуються залежно від розміру посадового окладу.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що 28 березня 2015 року набрав чинності Закон України Про забезпечення права на справедливий суд, яким Закону України "Про судоустрій і статус суддів викладено у новій редакції. Відповідно до нової редакції закону позивачу повинна нараховуватись заробітна плата із розміру 30 відсотків посадаового окладу судді місцевого суду. Проте, в порушення вказаної норми, позивачу не нараховується та не сплачується заробітна плата відповідно до ч. 1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів". У зв'язку із чим, просив позов задовольнити у повному обсязі.

В судове засідання позивач не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Відповідач в письмових запереченнях проти позову зазначив, що діючим законодавством закріплено право працівника суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, на посадовий оклад в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців. Але законодавчого механізму реалізації даного права не має, оскільки відповідні виплати у належному розмірі здійснюються тільки в разі наявності відповідних бюджетних асигнувань. У зв'язку із чим, просив у задоволенні позову відмовити.

Враховуючи, що сторони є належним чином повідомленими про дату, час та місце судового засідання, потреба заслухати свідка чи експерта відсутня, перешкод для розгляду справи у судовому засіданні немає, а тому суд вважає, що справу слід розглянути за наявними в ній матеріалами в порядку письмового провадження з огляду на положення ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 10.10.2005 р. працює в Комінтернівському районному суді м.Харкова, з 12.03.2008 року на посаді помічника судді по теперішній час та має 9 ранг державного службовця.

Згідно до розпорядженням Кабінету Міністрів України № 88-р від 24.02.2003 посада помічника судді віднесена до 5-ї категорії посад державних службовців.

Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог, суд виходить з наступного.

Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд", який набрав чинності 29.03.2015, затверджено нову редакцію Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Відповідно цієї редакції матеріальне, побутове забезпечення та соціальний захист працівників судової системи визначаються статтею 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Статтею 147 Закону України № 2453-VI (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд") встановлено матеріальне, побутове забезпечення та соціальний захист працівників судової системи.

Відтак, відповідно до частини 1 статті 147 Закону України № 2453-VI, розмір заробітної плати працівників апаратів судів, Державної судової адміністрації України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади.

При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Згідно з підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" Кабінет Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності Законом має привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Крім того, суд звертає увагу на те, що Закон України "Про забезпечення права на справедливий суд" набрав чинності 29.03.2015, тобто після набрання сили Законом України "Про державний бюджет України на 2015 рік".

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" чітко визначено право працівника апарату суду на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, а саме не менше 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду для працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, з коефіцієнтом 1,3 для працівників посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців.

Аналізуючи наведені положення нормативних актів суд зазначає, що обидва закони - Закон України "Про державний бюджет України на 2015 рік" та Закон України "Про забезпечення права на справедливий суд" є спеціальними нормативно-правовими актами, якими визначено механізм фінансування оплати праці працівників апарату суду та розміри заробітної плати відповідно. Проте, суд вважає правильним з часу набрання законної сили Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" застосовувати саме його норми, оскільки при рівнозначних нормативно-правових актах він є актом, який прийнятий ВР України та набрав законної сили по даті пізніше ніж Закон України "Про державний бюджет України на 2015 рік". Будь-яких посилань в Законі України "Про забезпечення права на справедливий суд" щодо застосування його норм з урахуванням обмежень, які містить Закон України "Про державний бюджет України на 2015 рік", не міститься.

Також, суд не приймає посилання представника відповідача на те, що законодавчого механізму реалізації права працівника апарату суду заробітної плати в розмірі, передбаченому Закону України "Про судоустрій і статус суддів" немає, так як не внесені відповідні зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів", у зв'язку з тим, що, закони України мають вищу юридичну силу аніж постанови Кабінету Міністрів України, а також, у зв'язку з тим, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Крім того, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 24.04.2015 по справі "Будченко проти України" (заява № 38667/06) наголосив, що відсутність механізму реалізації законодавчого положення становить втручання у право заявника за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції (п. 39 рішення).

Також, у пункті 42 цього рішення Європейський суд з прав людини зауважує, що положення національного законодавства, яке закріплює право на звільнення від оплати (в даному випадку оплату) не ставить його у залежність від існування компенсаційного механізму.

Згідно Положення про територіальні управління Державної судової адміністрації України, затвердженого Наказом ДСА України № 82 від 05.04.2011, територіальні управління відповідно до покладеного на них завдання здійснюють у межах своєї компетенції соціальне забезпечення суддів, у т.ч. суддів у відставці, а також працівників апарату місцевих судів.

Статтею 146 Закону України № 2453-VI (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд") встановлено, що суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України в межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Статтею 5 Закону України "Про оплату праці" визначено, що організація оплати праці здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних документів.

Таким чином, підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем неправомірно не нараховано та не виплачено ОСОБА_1 заробітну плату за період з 28.03.2015 по 25.08.2015 включно відповідно до статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд").

Також суд вважає занеобхідне зазначити, що в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) абзацу восьмого пункту 5 частини першої статті 11 Закону України "Про міліцію" від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 передбачено, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Отже, стрижнем цього принципу є передбачуваність. Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на необхідність дотримуватися принципу правової визначеності.

Згідно з цим принципом, люди повинні мати змогу планувати свої дії з упевненістю, що знають про їх правові наслідки. Він вимагає, зокрема, щоб правові акти заздалегідь оприлюднювалися, діяли на майбутнє, були ясними, простими, точними, чіткими і несуперечливими. Застосування актів повинне бути передбачуваним. Така передбачуваність збільшує автономію особи щодо держави і забезпечує її свободу. Крім того, вона є раціональною засадою організації будь-якої нормативної системи.

До цього принципу входять такі складові, як непорушність і нескасовуваність набутих законних прав; незворотність закону й неможливість застосування закону до особи, яка не могла знати про його існування; законні очікування право особи в своїх діях розраховувати на сталість існуючого законодавства тощо.

Щодо спірних правовідносин, то як свідчить позиція Європейський суд з прав людини у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань (недофінансування) для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію чи прийняли закон, в даному випадку це виплата заробітної плати працівникам апаратів судів, то така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки, а в даному випадку виконання Закону.

При розгляді справи «Кечко проти України» (заява № 63134/00) Європейський Суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення).

У зв'язку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими, та закон про Державний бюджет на відповідний рік, де положення останнього, на думку Уряду України, превалювали як спеціальний закон. Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 «Бурдов проти Росії»).

Таким чином, практика Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що держава може зменшити розмір заробітної плати працівникам бюджетної сфери, але це можливо шляхом внесення змін у положення відповідного закону, яким це передбачено, у даному випадку до ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». На день прийняття рішення суду жодних змін щодо заробітної плати працівників апаратів судів у цю норму закону не вносилось.

Аналогічної правової думки дотримується Верховний Суд України в подібних спорах у с правах за позовами працівників апаратів судів, що відображено у його постановах від 22.06.2010 по справі № 21-399во10, від 07.12.2012 по справі № 21-977во10, від 03.12.2010 по справі № 21-44а10.

У цих рішеннях Верховний Суд України зазначив, що заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок. Скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, надбавок до них та фінансування інших, передбачених цим Законом, гарантій, пільг і компенсацій (частини 2, 9 статті 33 Закону №3723-ХII).

Частиною 2 ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з підстав, викладених вище.

Керуючись статтями 17, 50, 160-163, 167, 185, 186 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати неправомірними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 28.03.2015 року по 25.08.2015 року відповідно до ч. 1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Харківській області зробити ОСОБА_1 перерахунок заробітної плати з 28.03.2015 року по 25.08.2015 року відповідно до ч. 1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та виплатити її у повному обсязі з урахуванням усіх надбавок, премій та інших витрат,які нараховуються залежно від розміру посадового окладу.

Постанова може бути оскаржена в Харківський апеляційний адміністративний суд через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення, копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України , а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя С.О. Чудних