Справа № 2а-3676/10/2470
Суддя: Ковтюк Віталіна Олександрівна
Дата ухвалення: 2010-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2010 року м. Чернівці Справа № 2а-3676/10/2470

Чернівецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Ковтюк В.О., розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом управління праці та соціального захисту Шевченківської районної в м. Чернівці ради до Головного управління юстиції в Чернівецькій області про визнання незаконним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної у м. Чернівці ради (позивач) звернулося з адміністративним позовом до Головного управління юстиції у Чернівецькій області (відповідача), в якому просить суд визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Чернівецькій області ВП №19659203 від 09.08.2010 року про накладення штрафу.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив наступне, 09 серпня 2010 року відповідач виніс оскаржувану постанову про накладення штрафу в сумі 340,00 грн. за невиконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Чернівці по адміністративній справі №2-А-189, виданого 01 червня 2010 року про зобов'язання Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної у місті Чернівці ради здійснити нарахування та виплату гр. ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення за період з 01.01. по31.12.2009 року, передбаченої ст.48 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.91 №796-ХІІ (далі Закон №796).

Оскаржувану постанову позивач отримав 14 жовтня 2010 року, що підтверджується супровідним листом до постанови від 11.10.10р., з вхідною відміткою позивача від 14.11.10р.

Дану постанову позивач вважає неправомірною та такою, що підлягає скасуванню з тих підстав, що державний виконавець зобов'язаний був з'ясувати чи є причини не виконання судового рішення поважними та чи є можливим виконання судового рішення лише боржником, однак таких дій вчинено не було.

Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності. В своєму клопотанні позивач наполягає на задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідач, субєкт владних повноважень про розгляд справи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не прибув, про причини неявки не повідомив. У відповідності до ч. 6 ст. 128 КАС України суд прийняв рішення про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09 серпня 2010 року винесено постанову про накладення штрафу в розмірі 340,00 грн. у ВП №19659203, відкритого на підставі виконавчого листа №2-А-189 виданого 01.06.2010 року Шевченківським районним судом м. Чернівці, щодо зобовязання позивача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щорічну допомогу на оздоровлення за період з 01.01. по 31.12.2009 року в розмірі встановленому ст. 48 Закону №796, яку позивачем отримано 14.10.10р. відповідно до вхідного штампу (а.с. 5).

Для вирішення питання щодо зазначених виплат, оскільки у позивача не передбачені кошти на погашення заборгованості та штрафів, позивач звернувся з листами від 17.06.2010р. до начальника Головного управління праці та соцзахисту населення (а.с.13) та від 27.08.2010р. до Міністра праці та соціальної політики України (а.с.9).

У відповіді Міністерства праці та соціальної політики України від 29.09.10р. зазначається, що вказане питання знаходиться на контролі Мінпраці та Кабінету Міністрів України (а.с.14). Листом від 18.05.2010р. Мінпраці повідомлено, що у прийнятому Верховною Радою Законі України "Про державний бюджет України на 2010рік" видатків на виконання судових рішень не передбачено (а.с.15).

Позивачем, крім того, подавалася інформація щодо стану судових справ, порушених за статтями Закону №796 станом на 26.08.10р.; 21.09.10р.; 14.10.10р. (а. с. 10-11).

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходить з таких норм Закону.

Відповідно до ст.124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Стаття 5 Закону України Про виконавче провадження визначає обовязок державного виконавця вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Згідно ч.2 ст. 24 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець у 3-денний строк з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. В постанові державний виконавець встановлює строк для добровільного виконання рішення, який не може перевищувати семи днів, а рішень про примусове виселення пятнадцяти днів, та попереджає боржника про примусове виконання рішення після закінчення встановленого строку зі стягненням з нього виконавчого збору і витрат, повязаних з провадженням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.87 Закону України Про виконавче провадження у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, які можуть бути виконані лише боржником, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу в розмірі від двох до десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на боржника - юридичну особу - від двадцяти до тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та призначає новий строк для виконання.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіттям з незалежних від них обставин, а також у старості та в, інших випадках, передбачених законом.

Аналізуючи вказані вище норми суд вважає, що позиція позивача про відсутність бюджетних коштів є необґрунтованою, оскільки фінансове становище суб'єкта владних повноважень не може ставити в залежність державну виконавчу службу щодо виконання рішення суду, яке згідно норм ст.124 Конституції України обов'язкове для виконання на всій території України.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

А тому, посилання позивача, щодо вжиття ним всіх можливих заходів з метою добровільного виконання рішення суду, що підтверджується листами-зверненнями до вищестоящих органів про перерахування коштів, суд розцінює, як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки такі дії не є поважною причиною для виконання в добровільному порядку рішення суду.

Судом встановлено, що позивачем без поважних причин, всупереч п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України, не були виконані вимоги з примусового виконання виконавчого листа №2-А-189, виданого Шевченківським районним судом м. Чернівці 01.06.2010 року, а тому відповідачем правомірно, у відповідності до вимог ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Законом України Про виконавче провадження, використовуючи ці повноваження з метою, з якою ці повноваження надано, було винесено постанову про накладення штрафу в розмірі 340,00грн. у звязку з чим суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього кодексу та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною радою України. Крім того, згідно ч.2 ст.8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Суд звертає увагу на те, що реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань судом не приймається до уваги. Так, наприклад, у справі Кечко проти України Європейський Суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Згідно п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, проте позивачем не надано переконливих доказів у даній справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони субєкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, повязані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. В звязку з відсутністю таких витрат, суд не вирішує питання про стягнення судових витрат.

Враховуючи вищезазначене, повно, всебічно дослідивши докази по справі, обєктивно оцінивши їх, суд приходить до висновку у задоволені позову відмовити.

Керуючись статтями ст.ст. 3, 79, 86, 94, 122, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1.В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Порядок і строки оскарження постанови визначаються ст.ст. 185, 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку постанови суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя В.О. Ковтюк