Справа № 705/3170/15-а
Суддя: Прокулевич В. С.
Дата ухвалення: 2015-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №705/3170/15-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2015 року м. Умань

Суддя Уманського міськрайонного суду Черкаської області Прокулевич В.С. розглянувши в скороченому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м.Умані та Уманському районі Черкаської області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 03 червня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії, посилаючись на те, що постановою Верховної ОСОБА_2 України № 59-VIII від 25.12.2014 року він звільнений з посади судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області відповідно до пункту 9 частини пятої статті 126 Конституції України у звязку з поданням заяви про відставку.

Наказом голови Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 31.12.2014 року, у звязку із звільненням з посади судді, він відрахований зі штату Уманського міськрайонного суду Черкаської області з 31.12.2014 року.

На підставі зазначених документів, розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, довідки про заробітку плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці № 106-04/15 від 14.01.2015 року йому, 21.01.2015 року, Управління Пенсійного фонду України в м.Умані та Уманському районі Черкаської області призначено щомісячне довічне грошове утримання, як судді у відставці у розмірі 60 відсотків грошового утримання судді на підставі Закону України від 28.12.2014 року № 76- VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», яким ч.3 статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» викладено в редакції, яка і передбачає такий розмір щомісячного довічного грошового утримання судді.

Вважає таку відмову відповідача неправомірною виходячи з наступного.

Відповідно вимог п. 2 ч. 4 статті 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, який його обрав, у разі досягнення ним 65 років.

Згідно ч. 1 статті 102 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (№ 2453-VI від 07.07.2010 року) суддя звільняється з посади за віком з наступного дня після досягнення ним 65 років. Він також не може здійснювати свої повноваження зі здійснення правосуддя з наступного дня після досягнення 65 років (ч. 4 статті 102 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Оскільки йому виповнилось 65 років 03.12.2013 року він, заздалегідь до цієї дати, відповідно до п. 9 ч. 5 статті 126, статті 131 Конституції України та статті 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» подав звернення Вищій раді юстиції про внесення подання про звільнення його з посади судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області у звязку з поданням заяви про відставку та заяви до Верховної ОСОБА_2 України про звільнення його з посади судді зазначеного суду у відставку відповідно до п. 9 ч. 5 статті 126 Конституції України.

Розглядаючи 04.03.2014 року проект Постанови (номер 4346-3) про звільнення суддів у звязку з поданням заяви про відставку відповідно до п. 9 ч. 5 статті 126 Конституції України його звільнено не було, про що свідчить стенограма цього засідання Верховної ОСОБА_2 України, хоч інші аналогічні проекти були на цьому засіданні ВР розглянуті та прийняті.

Не здійснюючи свої повноваження зі здійснення правосуддя, після 03.12.2013 року він продовжував виконувати адміністративні повноваження голови Уманського міськрайонного суду Черкаської області на посаду якого був призначений рішенням Вищої ради юстиції № 200/0/15-11 від 05.04.2011 (наказ № 16-К від 06.04.11 р.).

Верховною ОСОБА_2 України 08.04.2014 року прийнятий Закон України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» № 1188-VII, який набрав чинності 10.04.2014 року.

Згідно Прикінцевих та Перехідних положень з наступного дня набрання чинності цим Законом, він вважається таким, що звільнений з адміністративної посади голови суду.

Наказом № 14-К від 22.04.2014 р. його обовязки голови Уманського міськрайонного суду Черкаської області припинено.

Оскільки, фактично він був уже не пов'язаний з роботою в суді, то 24.04.2014 року звернувся до управління Пенсійного фонду України в м.Умані та Уманському районі Черкаської області про призначення йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Однак, йому в цьому було відмовлено, так як він не міг надати акт Верховної ОСОБА_2 України про його звільнення на підставі якого видається наказ про відрахування зі штату суду ( лист № 4766/05 від 30.04.2014 року).

Відповідно до статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453- VI від 07.07.2010 року в редакції, яка, з урахування рішення Конституційного Суду України № 3/рп 2013 від 03.06.2013 року діяла на день виповнення йому 65 річного віку, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Тому, він має право на щомісячне довічне грошове утримання в такому ж розмірі.

Зазначає, що право на щомісячне довічне грошове утримання у розмірі, визначеному статтею 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07.07.2010 року він мав і на день припинення виконання ним обовязків голови суду оскільки, підпункт 2 п. 28 розділу III Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» № 1166-VII від 27.03.2014 року, яким внесені зміни до статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» про зменшення 80 відсоткової ставки грошового утримання судді до 70 відсотків, набрав чинності лише з 01.05.2014 року.

Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» № 76- VII від 28.12.2014 року, яким взагалі ч. 3 статті Закону України «Про судоустрій та статус суддів» прийнята в новій редакції, якою не лише зменшено відсоткову ставку з 70 до 60 відсотків, але і позбавлено суддю інших доплат при нарахуванні щомісячного довічного грошового утримання, які передбачалися зазначеною статтею у первинній її редакції, який до того ж прийнятий уже після йогозвільнення (25.12.2014 року).

Вважає, що позбавлення його права щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону, який діяв на день виповнення йому 65 річного віку є незаконним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України та міжнародним нормам.

Стаття 1 Конституції України проголошує, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Стаття 19 ч. 2 Основаного Закону приписує, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законом України.

Частина 3 статті 22 Конституції України застерігає, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Із загального змісту статті 22 Конституції України можна зробити висновок, що права і свободи людини і громадянина в нашій державі можуть тільки розширюватись, удосконалюватись, але ніяким чином не звужуватись.

На зазначене вказується і в рішеннях Конституційного Суду України у справах про гарантії незалежності суддів від 18.06.2007 року № 4-рп (2007) та про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання від 11.10.2015 року (2005), що Конституція України не допускає будь-яких обмежень у правах судді на заробітну плату, пенсію, щомісячне довічне грошове утримання, тощо.

Забезпечення гідного статусу життєвого рівня є обовязком держави, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага.

Належне матеріальне та соціальне забезпечення судді, як гарантія його незалежності приписане і статтею 47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Конституція України (стаття 127), Закон України «Про судоустрій і статус суддів» (стаття 53) обмежують суддю у поєднанні своєї діяльності з підприємницькою або адвокатською діяльністю, будь-якою іншою оплачуваною роботою /крім викладацької, наукової і творчої діяльності/.

Зазначені обмеження держава гарантувала компенсувати шляхом виплати допомоги при виході судді у відставку, підвищення заробітної плати, пенсії тощо.

Однак, шляхом скасування статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», прийняттям Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» № 1166-VII від 27.03.2014 року, та «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» № 76-VII від 28.12.2014 року, держава порушила соціальні стандарти для суддів, які були нею гарантовані, при цьому залишивши чинними обмеження мати додаткові доходи від своєї праці.

Згідно статей 23, 25 Загальної Декларації прав людини, кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її сімї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення. Але цього всього держава його незаконно позбавила.

Тривалий період його звільнення не залежало від його дій чи бездіяльності, він виконав свій обовязок щодо порядку подання заяви про відставку, хоч за цей час Верховною ОСОБА_2 України було прийнято багато законів, в тому числі і тих, які понижують соціальні стандарти для суддів всупереч нормам Конституції України, через що він без всякого правового обґрунтування лишився права на справедливу і гідну державну щомісячну винагороду судді при виході у відставку, що змусило його звернутись до суду за захистом своїх законних прав.

Вказує, що посилання відповідача на ч.3 ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №192-VI від 12.02.2015 року та Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» не ґрунтуються ні на законі, ні на фактичних обставинах справи оскільки зазначені Закони прийняті в період коли він вже був у відставці, а тому відповідно до ст.5 ЦК України, регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Представник відповідача надав до суду заперечення, згідно якого Управління пенсійного фонду в м.Умань та Уманському районі Черкаської області позов не визнає і в задоволенні просить відмовити, оскільки позивач перебуває на обліку в управління ПФУ, у звязку із звільненням з займаної посади судді позивач звернувся до управління з заявою № 75 від 21.01.2015р. про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Щомісячне довічне грошове утримання призначається з дня, наступного після відрахування судді із штату суду згідно з наказом, виданим на підставі акту Верховної ОСОБА_2 України або Президента України про звільнення у звязку з поданням заяви про відставку. Оскільки позивач звільнений з посади судді наказом голови Уманського міськрайонного суду від 31.12.2014р. , то управління призначило щомісячне довічне грошове утримання у відповідності норм законодавства, які діяли на момент виникнення права на таке утримання, тобто станом на 01.01.2015р., а тому неправомірні та незаконні дії відсутні. Окрім того, відповідно до ч. 5 Прикінцевих положень ЗУ від 02.03.2015.№ 213 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» з 01.06.2015р. скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким признаються пенсії відповідно до ЗУ «Про судоустрій і статус суддів».

Судом встановлено, що позивач 12.06.1999 року Указом Президента №479/99 від 05.05.1999 року був призначений суддею Уманського міськрайонного суду Черкаської області. Постановою Верховної ОСОБА_2 України № 59-VIII від 25.12.2014 року був звільнений з посади судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України у зв'язку з поданням заяви про відставку, дані факти підтверджуються записами в трудовій книжці ОСОБА_1 та Постановою Верховної ОСОБА_2 України № 59-VІІІ від 25 грудня 2014 року.

Наказом голови Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 31.12.2014 року, у зв'язку із звільненням з посади судді, ОСОБА_1 відрахований зі штату Уманського міськрайонного суду Черкаської області з 31.12.2014 року.

21.01.2015 року Управлінням Пенсійного фонду України в м. Умані та Уманському районі Черкаської області ОСОБА_1 призначено щомісячне довічне грошове утримання, як судді у відставці у розмірі 60 відсотків грошового утримання судді на підставі Закону України від 28.12.2014 року № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», яким ч. 3 статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» викладено в редакції, яка і передбачає такий розмір щомісячного довічного грошового утримання судді.

Відповідно до ст. 138 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010р. , яка з урахуванням рішення Конституційного суду України від 03.06.2013р. діяла на день виповнення позивачу 65 річного віку, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше 90% заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

03.12.2013 року ОСОБА_1 виповнилося 65 років та він заздалегідь до цієї дати, відповідно до п. 9 ч. 5 статті 126, статті 131 Конституції України та статті 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», подав звернення Вищій раді юстиції про внесення подання про звільнення його з посади судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області у зв'язку з поданням заяви про відставку та заяву ОСОБА_2 України про звільнення його з посади судді зазначеного суду у відставку відповідно до п. 9 ч. 5 статті 126 Конституції України, тобто позивач виконав свій обов'язок щодо порядку подання заяви про відставку. Але всупереч зазначеним нормативно-правовим актам дане звернення не було розглянуте 04.03.2014р., що підтверджується проектом Постанови (номер 4346-3) про звільнення суддів у зв'язку з поданням заяви про відставку на підставі п.9 ч.5 статті 126 Конституції України та позивача звільнено не було.

Після 03.12.2013 року ОСОБА_1 не здійснюючи свої повноваження зі здійснення правосуддя, продовжував виконувати адміністративні повноваження голови Уманського міськрайонного суду Черкаської області, на посаду якого був призначений рішенням Вищої ради юстиції № 200/0/15-11 від 05.04.2011 (наказ № 16-К від 06.04.11 року).

Верховною ОСОБА_2 України 08.04.2014 року прийнятий Закон України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» № 1188-VII, який набрав чинності 10.04.2014 року.

Згідно Прикінцевих та Перехідних положень з наступного дня набрання чинності цим Законом, позивач вважається таким, що звільнений з адміністративної посади голови суду та наказом № 14-К від 22.04.2014 року обов'язки голови Уманського міськрайонного суду Черкаської області було припинено, тому 24.04.2014 року позивач звернувся до управління Пенсійного фонду України в м. Умані та Уманському районі Черкаської області про призначенні йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», оскільки, фактично був уже не пов'язаний з роботою в суді. В зв'язку з тим, що позивач не міг надати акт Верховної ОСОБА_2 України про звільнення на підставі якого видається наказ про відрахування зі штату суду, позивачу було відмолено листом управління Пенсійного фонду України в м. Умані та Уманському районі Черкаської області № 4766/05 від 30.04.2015 року.

У задоволенні його заяви від 14.05.2015 року про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання з 01.01.2015 року відповідно до ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453- VI від 07.07.2010 року у відновленій редакції рішенням Конституційного Суду № 3-рп/2013 від 03.06.2013 року у розмірі 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання із суддівської винагороди, яку він одержував до виповнення йому 65-річного віку, тобто станом на 03.12.2013 року, листом від 21.05.2015 року № 5844/05 управлінням Пенсійного фонду України в м.Умані та Уманському районі відмовлено з посиланням на ч.3 ст.141 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» у новій редакції та ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення».

Суд вважає таку відмову неправомірною.

Стаття 1 Конституції України проголошує, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Стаття 19 ч.2 Основного Закону приписує, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 3 статті 22 Конституції України застерігає, що при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

На зазначене вказують і рішеннях Конституційного суду України у справах про гарантії незалежності суддів від 18.06.2007 року № 4-рп (2007) та про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання від 11.10.2005 року (2005), що Конституція України не допускає будь-яких обмежень у правах судді на заробітну плату, пенсію, щомісячне довічне грошову утримання, тощо.

Забезпечення гідного статусу життєвого рівня є обов'язком держави, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, належне матеріальне та соціальне забезпечення судді, як гарантія його незалежності приписане і статтею 47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Статтею 127 Конституції України та статтею 53 Закон України «Про судоустрій і статус суддів» обмежують суддю у поєднанні своєї діяльності з підприємницькою або адвокатською діяльністю, будь-якою іншою оплачуваною роботою.

Зазначені обмеження держава гарантувала компенсувати шляхом виплати допомоги при виході судді у відставку, підвищення заробітної плати, пенсії тощо.

Згідно статей 23, 25 Загальної Декларації прав людини, кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої, та її сім'ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Тривалий період звільнення позивача не залежав від його дій чи бездіяльності, він виконав свій обовязок щодо порядку подання заяви про відставку.

Враховуючи, що за суддею, який перебуває у відставці зберігається звання судді і такі ж гарантії недоторканості та соціального захисту, як і до виходу у відставку, з огляду на положення статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, суд приходить до висновку, що при вирішенні даного спору підлягає застосуванню ст.138 Закону України „Про судоустрій та статус суддів №2453-VI від 07.07.2010 року у відновленій редакції Рішенням Конституційного Суду України №3-рп/2013 від 03.06.2013 року, а тому дії відповідача щодо відмови позивачу у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, передбаченому ст.138 Закону України „Про судоустрій та статус суддів №2453-VI від 07.07.2010 року у відновленій. Рішенням Конституційного Суду України №3-рп/2013 від 03.06.2013 року є протиправними та порушують права та інтереси позивача гарантовані Конституцією України.

Посилання представника відповідача на ч. 5 Прикінцевих положень ЗУ від 02.03.2015.№ 213 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» з 01.06.2015р. скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким признаються пенсії відповідно до ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» є недоречним, а тому заявлений позов підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Законом України „Про судоустрій та статус суддів №2453-VI від 07.07.2010 року, Загальною Декларацією прав людини, Рішеннями Конституційного Суду України №3/рп 2013 від 03.06.2013 від 18.06.2007 року, №4-рп (2007) та від 11.10.2005 року (2005), ст.ст. 6, 10, 12, 17, 18, 19, 49, 51, 104, 106, 158-163, 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м.Умані та Уманському районі Черкаської області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову Управління Пенсійного фонду України в м.Умані та Уманському районі Черкаської області у призначенні та виплаті ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання , як судді у зв'язку з відставкою відповідно до 1 статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07.07.2010 року у відновленій редакції рішенням Конституційного Суду України №3-рп/2013 від 03.06.2013 року із суддівської винагороди, яку він одержував на день виповнення йому 65-річного віку, тобто станом на 03.12.2013 року, з 01.01.2015 року.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Уманському районі Черкаської області призначити та виплачувати ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання відповідно до статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07.07.2010 року у відновленій редакції рішенням Конституційного Суду України №3-рп/2013 від 03.06.2013 року, а саме у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи понад 20 років збільшити розмір щомісячного довічного утримання на два відсотки заробітку в розмірі 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання із суддівської винагороди судді, яку він одержував на день виповнення йому 65 річного віку, тобто станом на 03.12 2013 року, з 01.01.2015 року.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом 10-ти днів з моменту отримання копії постанови, шляхом подачі апеляційної скарги через Уманський міськрайонний суд Черкаської області.

Суддя В.С. Прокулевич