Справа № 809/1335/14
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2015-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2015 р. Справа № 876/4438/15
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Носа С. П.,

суддів Яворського І. О., Сеника Р. П.;

за участю секретаря судового засідання Гелецького П. В.;

представника позивача ОСОБА_1;

представника відповідача ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську та державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року в справі за позовом державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» до Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

29 серпня 2011 року Івано-Франківським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» до Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень від 17 серпня 2011 року за № НОМЕР_1 на суму 76797,29 грн., № НОМЕР_2 на суму 7134727,00 грн., № НОМЕР_3 на суму 7134727,00 грн., № НОМЕР_4 на суму 81412,00 грн.

В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що основним видом діяльності державного підприємства за КВЕД є лісівництво та лісозаготівля та надання послуг у лісовому господарстві, а лісові ресурси не є окремою позицією в Українському класифікаторі товарів зовнішньоекономічної діяльності (надалі - УКТ ЗЕД) і тому можуть класифікуватися як сільськогосподарські товари, а тому позивач правомірно перебував на спеціальному режимі оподаткування у сфері лісового господарства. Також зазначено, що землі, які надані державному підприємстві «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» в оперативне користування, відносяться до земель оборони і підлягають звільненню від земельного податку.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_3 від 17 серпня 2011 року про збільшення сум грошового зобов'язання державному підприємству «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» за платежем податок на додану вартість на суму 65010,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями на суму 16253,00 грн. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 17 серпня 2011 року про збільшення сум грошового зобов'язання державному підприємству «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» за платежем податок на прибуток на суму 60193,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями на суму 21219,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, позивачем та відповідачем державним підприємством «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» та Державною податковою інспекцією у м. Івано-Франківську, подано апеляційні скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду.

В апеляційній скарзі державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що згідно з товарною номенклатурою лісові ресурси не є окремою позицією у УКТ ЗЕД і не можуть класифікуватися як сільськогосподарські товари.

В апеляційній скарзі Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що податковим органом правомірно нараховані податкові зобов'язання відповідно до оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 17 серпня 2012 року за № №, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4. Вказані рішення прийняті податковим органом на підставі акту планової виїзної документальної перевірки позивача від 02 серпня 2012 року № 6139/23-2/08033772 та відповідають нормам податкового законодавства.

Представник позивача, в судовому засіданні, вимоги власної апеляційної скарги підтримав та просить таку задовольнити, а вимоги апеляційної скарги відповідача заперечив та просить таку залишити без задоволення.

Представник відповідача, у судовому засіданні, вимоги власної апеляційної скарги підтримав та просить таку задовольнити, а вимоги апеляційної скарги позивача заперечив та просить таку залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів не знаходить підстав для їхнього задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Встановлено, що у серпні 2011 року відповідачем проведена документальна планова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01 січня 2008 року по 31 грудня 2010 року, валютного законодавства за період з 01 червня 2010 року по 31 грудня 2010 року, за результатами якої складений акт від 02 серпня 2011 року № 6139/23-2/08033772.

На підставі вказаного акта перевірки Державною податковою інспекцією в м. Івано-Франківську винесено оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 17 серпня 2011 року за №№, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, якими позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з наступних платежів: податку на прибуток підприємства - на загальну суму 81420,00 грн., в тому числі за основним платежем 60193,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями на суму 21219,00 грн.; з податку на додану вартість по вітчизняних товарах - на загальну суму 7134727,00 грн., в тому числі за основним платежем 5707779, 00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями на суму 1426948,00 грн.; з податку на додану вартість по вітчизняних товарах - на загальну суму 81263,00 грн., в тому числі за основним платежем 65010,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями на суму 16253,00 грн.; земельного податку з юридичних осіб - на загальну суму 76797,29 грн., в тому числі за основним платежем на суму 59261,83 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями на суму 17535,46 грн. відповідно.

Відповідно до підпункту 1.20.1 пункту 1.20 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», чинного на момент виникнення спірних правовідносин, якщо цим пунктом не встановлено інше, звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо недоведене зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Підпунктом 1.20.5 цього Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» встановлено, що у разі коли ціни на товари (роботи, послуги) підлягають державному регулюванню згідно із законодавством, звичайною вважається ціна, встановлена згідно з принципами такого регулювання. Це правило не поширюється на встановлення мінімальної продажної ціни, у цьому випадку звичайною є справедлива ринкова ціна.

Згідно підпункту 1.20.5-1 вказаного Закону, якщо звичайна ціна не може бути визначена з використанням норм попередніх підпунктів цього пункту, то для доказів обґрунтування її рівня застосовуються правила, визначені національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, а також національними стандартами з питань оцінки майна та майнових прав. З метою оподаткування терміни «справедлива вартість», «ринкова вартість» та «чиста вартість реалізації», які використовуються в національних положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку та національних стандартах з питань оцінки майна і майнових прав, прирівнюються до терміну «звичайна ціна», визначеного цим Законом.

Згідно з головною книгою ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», реєстру отриманих податкових накладних, накладних та бухгалтерських рахунків, податкових накладних, вантажних митних декларацій, встановлено, що відповідачем безпідставно зроблений висновок про заниження скоригованих валових доходів на загальну суму 50102,00 гривень та валових витрат на загальну суму 155827,00 гривень.

Таким чином, позивачем правомірно включено до складу валових витрат кошти в сумі 86299,00 грн.

Окрім вказаного, суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідачем безпідставно зроблений висновок про завищення позивачем суми податкового кредиту в розмірі 169481,00 грн. щодо господарських операції підприємства з його контрагентами - ПП «Фірма «Юкос» та ТзОВ «Промелектромонтаж», оскільки, згідно принципів та норм права, закріплених в Конституції України та законах України юридична відповідальність має індивідуальний характер і тому позивач не може нести будь-якої відповідальності за порушення вимог закону, можливо допущених його контрагентами.

Відповідачем не наведено доказів щодо завищення позивачем податкового кредиту на загальну суму 170994,00 гривень внаслідок порушення норм Закону України «Про податок на додану вартість» його структурними підрозділами - Тернопільським управлінням виробничо-технічної комплектації та Сколівським військовим лісгоспом, які викладені в актах перевірок від 23 березня 2011 року № 1382/23-2/24633164 та від 08 липня 2011 року № 103/23-0/24981630.

Пунктом 4.1 статті 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» визначено, що валовий доход - це загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі, виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами. Цим же пунктом визначено перелік доходів, які включаються до складу валового доходу підприємства. Зокрема, серед іншого, доходи від операцій, передбачених статтею 7 цього Закону.

Згідно пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» визначено, що до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.8 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону встановлено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку. Пунктом 5.11 статті 5 цього ж Закону передбачено, що установлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, що зазначені у цьому Законі, не дозволяється.

Згідно пункту 5.9 вказаної статті платник податку веде податковий облік приросту (убутку) балансової вартості товарів (крім тих, що підлягають амортизації, та цінних паперів), сировини, матеріалів, комплектуючих виробів, напівфабрикатів, малоцінних предметів (далі - запасів) на складах, у незавершеному виробництві та залишках готової продукції, витрати на придбання та поліпшення (перетворення, зберігання) яких включаються до складу валових витрат згідно з цим Законом (за винятком тих, що отримані безкоштовно). Вартість запасів оплачених, але не отриманих (не оприбуткованих) платником податку - покупцем, до приросту запасів не включається. Вартість запасів оплачених, але не відвантажених (не знятих з обліку) платником податку - продавцем, до убутку запасів не включається.

У разі коли балансова вартість таких запасів на кінець звітного періоду перевищує їх балансову вартість на початок того ж звітного періоду, різниця включається до складу валових доходів платника податку у такому звітному періоді.

У разі коли балансова вартість таких запасів на кінець звітного періоду є меншою за їх балансову вартість на початок того ж звітного періоду, різниця включається до складу валових витрат платника податку у такому звітному періоді.

Підпунктом 7.4.1 цього Закону встановлено, що доход, отриманий платником податку від продажу товарів (робіт, послуг) пов'язаним особам, визначається виходячи із договірних цін, але не менших за звичайні ціни на такі товари (роботи, послуги), що діяли на дату такого продажу.

Згідно підпункту 7.4.2 витрати, понесені платником податку у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг) у пов'язаної особи визначаються виходячи із договірних цін, але не більших за звичайні ціни, що діяли на дату такого придбання.

Відтак, безпідставними є висновки податкового органу про порушення позивачем норм Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що прийняті на підставі акту перевірки від 02 серпня 2011 року № 6139/23-2/08033772 податкові повідомлення-рішення від 17 серпня 2011 року № НОМЕР_1 та № НОМЕР_3 слід визнати протиправними та скасувати.

Вирішуючи питання правомірності встановлення відповідачем порушень позивачем статті 3, пунктів 4.1, 4.2 статті 4, пункту 7.2, підпункту 7.3.1 пункту 7.3, підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4, підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7, статті 8-1 чинного на момент спірних правовідносин Закону України «Про податок на додану вартість» та нарахування у зв'язку з цим податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету в сумі 5759697,00 гривень суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Відповідно до пункту 3.1 статті 3 Закону України «Про податок на додану вартість» об'єктом оподаткування є операції платників податку з поставки товарів та послуг, місце поставки яких знаходиться на митній території України.

Згідно пункту 4.1 Закону України «Про податок на додану вартість» база оподаткування операції з поставки товарів (послуг) визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, визначеної за вільними цінами, але не нижче за звичайні ціни, з урахуванням акцизного збору, ввізного мита, інших загальнодержавних податків та зборів (обов'язкових платежів), згідно із законами України з питань оподаткування (за винятком податку на додану вартість, а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на послуги стільникового рухомого зв'язку, що включається до ціни товарів (послуг)). До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податку безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу в зв'язку з компенсацією вартості товарів (послуг).

У разі якщо звичайна ціна на товари (послуги) перевищує договірну ціну на такі товари (послуги) більше ніжна 20 відсотків, база оподаткування операції з поставки таких товарів (послуг) визначається за звичайними цінами.

Пунктом 4.2 Закону України «Про податок на додану вартість» встановлено, що у разі поставки товарів (робіт, послуг) без оплати або з частковою оплатою їх вартості коштами у межах бартерних (товарообмінних) операцій, здійснення операцій з безоплатної передачі товарів (робіт, послуг), натуральних виплату рахунок оплати праці фізичним особам, що перебувають у трудових відносинах з платником податку, передачі товарів (робіт, послуг) у межах балансу платника податку для невиробничого використання, витрати на яке не відносяться до валових витрат виробництва (обігу) і не підлягають амортизації, а також пов'язаній з продавцем особі чи суб'єкту підприємницької діяльності, який не зареєстрований як платник податку, база оподаткування визначається виходячи з фактичної ціни операції, але не нижчої за звичайні ціни.

Відповідно до пункту 7.1 статті 7 Закону поставка товарів (робіт, послуг) здійснюється за договірними (контрактними) цінами з додатковим нарахуванням податку на додану вартість.

Відповідно пункту 7.2.3 податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надається покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом. Податкова накладна виписується на кожну повну або часткову поставку товарів (робіт, послуг). У разі коли частка товару (робіт, послуг) не містить відокремленої вартості, перелік (номенклатура) частково поставлених товарів зазначається в додатку до податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом державної податкової служби України та враховується у визначенні загальних податкових зобов'язань.

Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону (підпункт 7.2.4 пункту 7.2 статті 7 Закону).

Згідно підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» датою виникнення податкових зобов'язань з поставки товарів (робіт, послуг) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку як оплата товарів (робіт, послуг), що підлягають поставці, а в разі поставки товарів (робіт, послуг) за готівкові грошові кошти - дата їх оприбуткування в касі платника податку, а при відсутності такої - дата інкасації готівкових коштів у банківській установі, що обслуговує платника податку; або дата відвантаження товарів, а для робіт (послуг) - дата оформлення документа, що засвідчує факт виконання робіт (послуг) платником податку.

Відповідно до вимог підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного періоду.

Якщо у подальшому такі товари (послуги) починають використовуватися в операціях, які не є об'єктом оподаткування згідно зі статтею 3 цього Закону або звільняються від оподаткування відповідно до статті 5 цього Закону, чи основні фонди переводяться до складу невиробничих фондів, то з метою оподаткування такі товари (послуги), основні фонди вважаються проданими за їх звичайною ціною у податковому періоді, на який припадає початок такого використання або переведення, але не нижче ціни їх придбання (виготовлення, будівництва, спорудження).

Підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» встановлено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього Закону).

Згідно підпункту 7.5.1 пункту 7.5 Закону датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Відповідно до підпункту 7.7.1 пункту 7.7 цього Закону сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені законом для відповідного податкового періоду.

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з цього податку, що виник за попередні податкові періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до закону), а при його відсутності - зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

Нормами статті 8-1 Закону України «Про податок на додану вартість» встановлений спеціальний режим оподаткування діяльності у сфері сільського і лісового господарства та рибальства.

Так, згідно пункту 8-1.1 цієї статті Закону України «Про податок на додану вартість» резидент, який провадить підприємницьку діяльність у сфері сільського і лісового господарства та рибальства та відповідає критеріям, встановленим у пункті 8-1.6 цієї статті (далі - сільськогосподарське підприємство), може обрати спеціальний режим оподаткування.

Пунктом 8-1.2 встановлено, що згідно із спеціальним режимом оподаткування сума податку на додану вартість, нарахована сільськогосподарським підприємством на вартість поставлених ним сільськогосподарських товарів (послуг), не підлягає сплаті до бюджету та повністю залишається у розпорядженні такого сільськогосподарського підприємства для відшкодування суми податку, сплаченої (нарахованої) постачальнику на вартість виробничих факторів, а за наявності залишку такої суми податку - для інших виробничих цілей.

Відповідно до пункту 8-1.6 сільськогосподарським вважається підприємство, основною діяльністю якого є поставка вироблених (наданих) ним сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих виробничих потужностях, а також на давальницьких умовах, в якій питома вага вартості сільськогосподарських товарів (послуг) становить не менше 75 відсотків вартості всіх товарів (послуг), поставлених протягом попередніх дванадцяти послідовних звітних податкових періодів сукупно.

Пунктом 8-1.7 цієї статті Закону України «Про податок на додану вартість» визначено, що сільськогосподарськими вважаються товари, зазначені у групах 1-24 УКТ ЗЕД з гідно із Законом України «Про Митний тариф України», якщо такі товари вирощуються, відгодовуються, виловлюються або збираються (заготовляються) безпосередньо платником податку - суб'єктом спеціального режиму оподаткування (крім придбання таких товарів у інших осіб), а також продукти обробки (переробки) таких товарів, які поставляються зазначеним платником податку - їх виробником.

Встановлено, що позивач у встановленому вказаним вище Законом порядку 01 червня 2009 року подав до Державної податкової інспекції в місті Івано-Франківську заяву про реєстрацію сільськогосподарського підприємства як суб'єкта спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість.

За результатами розгляду вказаної заяви та доданих до неї документів податковим органом було прийняте рішення про реєстрацію з 01 червня 2009 року ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» як суб'єкта спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість, про що позивачу було видане свідоцтво № 100226080 на бланку серії НБ №089712.

Відповідно до заяви позивача від 04 січня 2011 року свідоцтво про реєстрацію як суб'єкта спеціального режиму оподаткування ПДВ з вказаної дати було анульовано.

Також встановлено, що позивачем в період з 01 серпня 2008 року до 31 грудня 2010 року здійснено реалізацію продукції: дрова паливні необроблені, лісоматеріали необроблені, нескорені, деревина дров'яна для технологічних потреб, пиломатеріали обрізні з деревини хвойних порід та іншу продукцію групи 44 УКТ ЗЕД.

При цьому, фактів реалізації сільськогосподарської продукції, зазначеної в групах 1-24 УКТ ЗЕД, згідно накладних зведених відомостей з реалізації, оборотно-сальдових відомостях по рахунку 201 «Сировина і матеріали» в період з 01 серпня 2008 року до 31 грудня 2010 року перевіркою встановлено не було.

Також не встановлено факту продажу товару, що відповідає розділу II УКТ ЗЕД «Продукти рослинного походження» товарній групі 06 «Живі дерева та інші рослини» товарній позиції 0602 - «Інші живі рослини…» за товарною категорією НОМЕР_5 - «дерева лісові».

Первинними документами бухгалтерського та податкового обліку встановлено факт реалізації позивачем деревини і виробів з дерева: дрова паливні необроблені, лісоматеріали необроблені, нескорені, деревина дров'яна для технологічних потреб, пиломатеріали обрізні з деревини хвойних порід та інша продукція, яка у відповідності до висновку товарознавчої експертизи № 466 від 19 квітня 2012 року, складеного експертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, не відносяться до сільськогосподарських товарів, а класифікується у розділі ІХ УКТ ЗЕД група 44.

Крім того, митне оформлення реалізації позивачем в період з 01 серпня 2008 року до 31 грудня 2010 року продукції за зовнішньоекономічними договорами здійснено за вантажно-митними деклараціями, в яких декларант позивача визначив код товару УКТ ЗЕД продукції, що поставлялася за групою 44.

Оскільки продукція, яка поставлялася позивачем не відноситься до сільськогосподарської, позивачем допущено порушення пунктів 8-1.2, 8-1.7 Закону України «Про податок на додану вартість».

Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини справи та норми закону, які регулювали на той час спірні правовідносини щодо перебування позивача на спеціальному режимі оподаткування ПДВ у період з 01 червня 2009 року по 04 січня 2011 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідачем правомірно зроблений висновок про порушення ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» статті 3, пунктів 4.1, 4.2 статті 4, пункту 7.2, підпункту 7.3.1 пункту 7.3, підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4, підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7, статті 8-1 чинного на момент спірних правовідносин Закону України «Про податок на додану вартість» (з наступними змінами і доповненнями).

Що стосується податкового повідомлення-рішення від 17 серпня 2011 року № НОМЕР_4, відповідно якого позивачу збільшена сума грошового зобов'язання із земельного податку на 76797,29 грн., в тому числі за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 17535,46 грн., суд дійшов висновку про те, що це рішення прийняте податковим органом правомірно, оскільки норми статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» не застосовуються до майна, закріпленого за ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», з огляду на те, що земельні ділянки, за які підлягає стягненню земельний податок, перебувають на праві постійного користування позивача, а не його оперативного управління.

Узагальнюючи викладене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний звязок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції визнає, що судом першої інстанції, при вирішенні даного публічно-правового спору, правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, обєктивно і всебічно зясованих обставинах, доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 158-160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську та державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року в справі № 809/1335/14 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України, протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у випадку коли, відповідно до частин 3 та 7 ст. 160 КАС України, складення ухвали в повному обсязі відкладено з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя: С. П. Нос

Судді: І. О. Яворський

ОСОБА_3 Ухвалу складено в повному обсязі 18 серпня 2015 року.