Справа № 2а/1770/4784/2012
Суддя: Ткачук Н.С.
Дата ухвалення: 2013-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2а/1770/4784/2012

14 березня 2013 року 12год. 45хв. м. Рівне
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Ткачук Н.С. за участю секретаря судового засідання Рибачок С.С. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_3
до Державної податкової інспекції у місті Рівному Рівненської області Державної податкової служби
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень
ВСТАНОВИВ:

Суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_3 (далі, - СПД ОСОБА_3С.) звернулася до суду з позовом до Державної податкової інспекції у місті Рівному Рівненської області Державної податкової служби (далі, - ДПІ у м. Рівному) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №, № та № від 06.12.2012 року.

Представник позивача в судових засіданнях позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві. В обґрунтування позову зазначив, що висновки податкового органу, які викладені в акті перевірки та покладені в основу оспорюваних податкових повідомлень-рішень, не відповідають фактичним обставинам справи. Вказує на те, що між ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (далі, - ФОП ОСОБА_4Ю.) було укладено договір про надання юридичних послуг. На виконання умов даного договору ФОП ОСОБА_4 для позивача надано юридичні послуги та консультації, використані останнім під час здійснення своєї господарської діяльності. Надання ФОП ОСОБА_4 для позивача юридичних послуг підтверджується первинними документами бухгалтерського обліку, які в силу Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» №996-XIV від 16.07.1999 року є первинними документами, оскільки мають всі необхідні встановлені законом обов'язкові реквізити. Також стверджує про безпідставність висновків податкового органу про те, що витрати понесені позивачем на придбання шин та бензину А-95 не повязані з його господарською діяльністю, оскільки такі висновки повністю спростовуються первинними документами бухгалтерського та податкового обліку, які надавалися під час перевірки. Пояснив суду, що СПД ОСОБА_3 у відповідності до вимог чинного законодавства нараховувалася та виплачувався працівникам заробітна плата, а тому підстав для висновків про не утримання та не перерахування до бюджету податку з доходів фізичних осіб за 2010 рік та за січень 2011 року немає. У звязку з чим вважає висновки акта перевірки про порушення СПД ОСОБА_3 вимог Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», Закону України «Про податок на додану вартість», Закону України «Про оплату праці» та Податкового кодексу України необґрунтованими і такими, що ґрунтуються на припущеннях осіб, що здійснювали перевірку, а податкові повідомлення - рішення №, № та № від 06.12.2012 року - протиправними і такими, що підлягають скасуванню. З таких підстав, просив суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача надав суду письмові заперечення на позовну заяву, позов не визнав. В обґрунтування заперечень пояснив суду, що за результатами планової виїзної документальної перевірки позивача встановлено порушення Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», Закону України «Про податок на додану вартість», Закону України «Про оплату праці» та Податкового кодексу України, в результаті чого донараховано податок на доходи фізичних осіб на загальну суму 8059,57 грн., податок з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності на загальну суму 10648,91 грн. та податок на додану вартість на загальну суму 13000 грн. Перевіркою правильності визначення витрат, відображених у деклараціях про доходи встановлено розбіжність в 2010 р. на суму 59910 грн. та в 2011 р. на суму 11082,70 грн. Розбіжність у ІІ-ІV кварталах 2010 р. виникла в результаті віднесення до складу валових витрат вартості придбаних шин в сумі 67092 грн., в тому числі ПДВ 11182 грн. В подальшому СПД ОСОБА_3 дані шини не реалізовувалися, в господарській діяльності не використовувалися та на час завершення проведення перевірки в залишку відсутні. Позивачем для перевірки не надано актів виконаних робіт, актів установки та інших документів, що підтверджують факт використання в підприємницькій діяльності даних матеріалів. У звязку з чим, податковий орган в акті перевірки прийшов до висновку, що оскільки станом на день закінчення перевірки шини в залишках відсутні, а факт їх використання позивачем у господарській діяльності не підтверджений документально, то СПД ОСОБА_3 протиправно віднесено витрати на придбання шин в розмірі 59910 грн. до складу валових витрат відповідного періоду. В ході перевірки також встановлено, що позивачем до складу витрат з 01.04.2010 року по 31.12.2011 року віднесено витрати на юридичні послуги, надані ФОП ОСОБА_4, в сумі 6000 грн. Однак перевіркою не встановлено яким чином отримані юридичні послуги були використані позивачем в його господарській діяльності. Так, з актів здачі-прийняття виконаних робіт та інших документів наданих для перевірки не вбачалося, в якому обсязі були надані юридичні послуги, в чому вони полягали тощо. Крім того, СПД ОСОБА_3 не надано для перевірки обґрунтування щодо економічної доцільності витрат на юридичні послуги, а саме: доказів направлення таких витрат на максимізацію доходів чи мінімізацію витрат, тобто на отримання прибутку в цілому. Пояснив суду, що розбіжність у валових витратах в 2011 році в сумі 9082,70 грн. виникла в результаті того, що позивачем до складу витрат неправомірно включено витрати на придбання бензину А-95, який був використаний підприємцем для заправки власного легкового автомобіля Таврія. Акцентує увагу суду на тому, що попередньо СПД ОСОБА_3 автомобіль Таврія було здано в оренду ТОВ «Монро». Таким чином, стверджує, що оскільки автомобіль перебував в оренді, то витрати на його утримання не повязані з господарською діяльністю позивача та з отриманням останнім доходу. Так як позивачем неправомірно віднесено до валових витрат вартість шин та вартість бензину А-95, то як наслідок безпідставно сформовано податковий кредит за відповідні періоди. Зазначає, що для здійснення підприємницької діяльності позивач використовував працю найманих працівників, яким нараховувалася та виплачувалася заробітна плата в розмірі 0,25 ставки. Вказує на те, що чинним законодавством України встановлено, що оплата за виконану працівником місячну, погодинну норму праці не може бути нижчою за законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати. А тому вважає, що позивачем не правильно визначено обєкт оподаткування дохід у вигляді заробітної плати, як наслідок не утримано та не перераховано до бюджету податок з доходів фізичних осіб за 2010 рік та за січень 2011 року на загальну суму 8059,57 грн., а у розрахунках форми 1 ДФ зазначено неправдиву інформацію. Вважає податкові повідомлення-рішення №, № та № від 06.12.2012 року обґрунтованими і такими, що не підлягають скасуванню. У звязку з наведеним, просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що адміністративний позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10.03.2000 року державним реєстратором виконавчого комітету Рівненської міської ради ОСОБА_3 було зареєстровано фізичною особою-підприємцем, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи підприємця (т.3 а.с.78). Позивач є платником податку на додану вартість, яким зареєстрований відповідно до свідоцтва №77876134 від 16.08.2005 р. (т.3 а.с.78). Видами діяльності позивача є: роздрібна торгівля автомобільними деталями та приладдям та оптова торгівля автомобільними деталями та приладдям, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців (т.3 а.с.79).

З матеріалів справи вбачається, що з 05.11.2012 року по 16.11.2012 року ДПІ у м. Рівному на підставі наказу №844 від 23.10.2012 року (т.3 а.с.1) та направлення на перевірку №316/895/17-100 від 02.11.2012 року (т.3 а.с.2) було проведено документальну планову перевірку СПД ОСОБА_3 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2010 року по 31.12.2011 року, за результатами якої складено акт №331/17-116/НОМЕР_1 від 23.11.2012 р. (т.1 а.с.6-30).

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення:

- № від 06.12.2012 року, яким СПД ОСОБА_3 збільшено суму грошового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності на загальну суму 11064,51 грн., з яких 10648,91 грн. - основний платіж та 415,60 грн. - штрафні (фінансові) санкції (т.1 а.с.33);

- № від 06.12.2012 року, яким СПД ОСОБА_3 збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 10398,77 грн., з яких 8059,57 грн. - основний платіж та 2339,20 грн. - штрафні (фінансові) санкції (т.1 а.с.34);

- № від 06.12.2012 року яким СПД ОСОБА_3 збільшено суму грошового зобов'язання по податку на додану вартість на загальну суму 15911,75 грн., з яких 13000 грн. - основний платіж та 2911,75 грн. - штрафні (фінансові) санкції (т.1 а.с.35).

Суд при розгляді справи до частини правовідносин застосовує законодавство, яке діяло на час їх виникнення.

Надаючи правову оцінку податковому повідомленню-рішенню № від 06.12.2012 року, суд виходить з наступного.

В основу визначення грошового зобовязання по податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності за податковим повідомленням-рішенням № від 06.12.2012 року, де 10648,91 грн. - основний платіж та 415,60 грн. - штрафна санкція, покладені наступні нарахування:

1) 1362,41 грн. - основного платежу та 340,60 грн. - штрафних санкцій, разом 1703,01 грн., на основі висновків податкового органу про безпідставне включення до складу валових витрат вартості бензину А-95, який був використаний СПД ОСОБА_3 для заправки власного легкового автомобіля Таврія, який попередньо було передано в оренду для ТОВ «Монро»;

2) 900 грн. - основного платежу та 75 грн. - штрафної санкції, разом 975 грн., на основі висновків податкового органу про встановлення перевіркою завищення валових витрат через безпідставне віднесення до їх складу вартості отриманих від ФОП ОСОБА_4 юридичних послуг;

3) 8386,5 грн. - основного платежу на основі висновків податкового органу про безпідставне включення позивачем до складу валових витрат вартості шин, які станом на день закінчення перевірки в залишках відсутні, а факт їх використання позивачем у господарській діяльності не підтверджений документально.

Разом: основний платіж 1362,41 грн. + 900 грн. + 8386,5 грн. = 10648,91 грн., штрафна санкція 340,60 грн. + 75 грн. = 415,60 грн. Таким чином, податкове зобовязання по податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності становить 11064,51 грн.

Що стосується даного податкового повідомлення-рішення, яким позивачу визначено грошове зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності в частині нарахування 2678,01 грн., в тому числі 2262,41 грн. - основного платежу та 415,60 грн. - штрафних санкцій, то таке базується на висновках податкового органу про безпідставне віднесення до складу валових витрат СПД ОСОБА_3 вартості юридичних послуг та вартості бензину А-95.

Вказані висновки зроблені податковим органом на підставі аналізу господарської операцій СПД ОСОБА_3 з ФОП ОСОБА_4 та придбання позивачем бензину А-95 та ґрунтуються на порушеннях позивачем вимог пп.5.4.4 п.5.4 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» №334/94-ВР від 28.12.1994 року та п.138.4 ст.138, п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України.

З описової частини акта перевірки від 23.11.2012 р. (т.1 а.с.6-30) вбачається, що в ході перевірки не було вичерпно встановлено, яким чином отримані від ФОП ОСОБА_4 юридичні послуги були використані СПД ОСОБА_3 в її господарській діяльності. Так, з актів здачі-прийняття виконаних робіт та інших документів наданих для перевірки не вбачається, в якому обсязі були надані юридичні послуги, в чому вони полягали тощо. Також при перевірці встановлено відсутність обґрунтування щодо економічної доцільності витрат на вищевказані послуги, а саме: доказів направлення таких витрат на максимізацію доходів чи мінімізацію витрат, тобто на отримання прибутку в цілому, що відповідає сутності господарської діяльності.

Зі змісту акта перевірки від 23.11.2012 р. (т.1 а.с.6-30) також вбачається, що СПД ОСОБА_3 до складу витрат неправомірно включено суму витрат на придбання бензину А-95, який був використаний підприємцем для заправки власного легкового автомобіля Таврія. В акті перевірки вказано, що СПД ОСОБА_3 автомобіль Таврія було 03.01.2011 року передано в строкове користування ТОВ «Монро», а тому витрати на його утримання та використання не повязані із господарською діяльністю позивача та з отриманням останнім доходу від здійснення підприємницької діяльності.

Поряд з цим, актом перевірки констатовано, що СПД ОСОБА_3 для проведення перевірки було надано первинні документи (договори, рахунки, акти-здачі прийняття робіт (послуг), авансові звіти, податкові накладні, фіскальні звітні чеки, подорожні листи та ін.), що підтверджують взаємовідносини СПД ОСОБА_3 з ФОП ОСОБА_4 та придбання паливно-мастильних матеріалів для автомобіля.

Незважаючи на первинні документи надані СПД ОСОБА_3 на підтвердження правомірності формування валових витрат ДПІ в м. Рівному в акті перевірки від 23.11.2012 р. (т.1 а.с.6-30) прийшла до висновку, що позивачем безпідставно сформовано валові витрати за результатами господарських операцій з ФОП ОСОБА_4 та по придбанню бензину А-95.

З вказаними висновками податкового органу суд не погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 01 січня 2010 року між СПД ОСОБА_3 (Замовник) та ФОП ОСОБА_4 (Виконавець) було укладено договір про надання юридичних послуг (т.2 а.с.156-157), відповідно до умов якого Замовник в порядку та на умовах, визначених цим Договором, дає завдання, а Виконавець зобовязується відповідно до завдання Замовника надавати йому за плату юридичні послуги в обсязі та на умовах, визначених цим Договором. Перелік правової роботи, яку Виконавець має виконати за дорученням Замовника встановлено в п.2.1 даного договору. Пунктом 4.1 даного договору встановлено, що за послуги, які надаються Виконавцем, Замовник кожного місяця до 15 числа сплачує грошові кошти в сумі 1000 грн. шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Виконавця. Оплата послуг Виконавця проводиться Замовником кожного місяця на протязі дії даного договору незалежно від обєму виконаних Виконавцем робіт.

На виконання умов даного договору сторонами оформлено: акт приймання-передачі виконаних робіт від 15.10.2010 року, (т.2 в.с.207). Актом перевірки констатовано, що оплата за надані юридичні послуги здійснювалася в безготівковій формі. Заборгованість по розрахунках з ФОП ОСОБА_4 відсутня.

Судом також встановлено, представниками сторін не заперечується, що у власності СПД ОСОБА_3 перебуває автомобіль НОМЕР_2. З матеріалів справи вбачається, що для використання даного автомобіля у власній господарській діяльності позивачем придбавався бензин, що підтверджується авансовими звітами від 03.01.2011 року, 04.01.2011 року, 09.01.2011 року, 10.01.2011 року, 13.01.2011 року, 14.01.2011 року, 15.01.2011 року, 17.01.2011 року, 18.01.2011 року, 19.01.2011 року, 21.01.2011 року, 22.01.2011 року, 24.01.2011 року, 25.01.2011 року, 26.01.2011 року, 27.01.2011 року, 28.01.2011 року, 29.01.2011 року, 31.01.2011 року, 01.02.2011 року, 02.02.2011 року, 03.02.2011 року, 04.02.2011 року, 05.02.2011 року, 07.02.2011 року, 08.02.2011 року, 14.02.2011 року, 16.02.2011 року, 17.02.2011 року, 18.02.2011 року, 19.02.2011 року, 21.02.2011 року, 22.02.2011 року, 23.02.2011 року, 24.02.2011 року, 25.02.2011 року, 26.02.2011 року, 04.04.2011 року, 05.04.2011 року, 15.04.2011 року, 18.04.2011 року, 20.04.2011 року, 21.04.2011 року, 22.04.2011 року, 28.04.2011 року, 29.04.2011 року, 01.05.2011 року, 04.05.2011 року, 05.05.2011 року, 06.05.2011 року, 08.05.2011 року, 09.05.2011 року, 11.05.2011 року, 12.05.2011 року, 13.05.2011 року, 14.05.2011 року, 16.05.2011 року, 17.05.2011 року, 19.05.2011 року, 21.05.2011 року, 26.05.2011 року, 27.05.2011 року, 28.05.2011 року, 29.05.2011 року, 02.06.2011 року, 06.06.2011 року, 09.06.2011 року, 10.06.2011 року, 12.06.2011 року, 14.06.2011 року, 15.06.2011 року, 17.06.2011 року, 18.06.2011 року, 19.06.2011 року, 20.06.2011 року, 22.06.2011 року, 24.06.2011 року, 25.06.2011 року, 27.06.2011 року, 28.06.2011 року, 29.06.2011 року, 02.07.2011 року, 08.07.2011 року, 09.07.2011 року, 14.07.2011 року, 16.07.2011 року, 23.07.2011 року, 30.07.2011 року, 29.10.2011 року, 05.11.2011 року, 19.11.2011 року, 20.11.2011 року, 25.11.2011 року, 03.01.2012 року, 10.01.2012 року, 11.01.2012 року, 01.02.2012 року, 03.02.2012 року, 14.02.2012 року, 23.02.2012 року, 28.02.2012 року, 04.04.2012 року, 06.04.2012 року, 10.04.2012 року, 12.04.2012 року, 18.04.20122 року, 24.04.2012 року, 26.04.2012 року, 03.05.2012 року, 04.05.2012 року та розрахунковими (фіскальними) чеками від 03.01.2011 року, 04.01.2011 року, 09.01.2011 року, 10.01.2011 року, 13.01.2011 року, 14.01.2011 року, 15.01.2011 року, 17.01.2011 року, 18.01.2011 року, 19.01.2011 року, 21.01.2011 року, 22.01.2011 року, 24.01.2011 року, 25.01.2011 року, 26.01.2011 року, 27.01.2011 року, 28.01.2011 року, 29.01.2011 року, 31.01.2011 року, 01.02.2011 року, 02.02.2011 року, 03.02.2011 року, 04.02.2011 року, 05.02.2011 року, 07.02.2011 року, 08.02.2011 року, 14.02.2011 року, 16.02.2011 року, 17.02.2011 року, 18.02.2011 року, 19.02.2011 року, 21.02.2011 року, 22.02.2011 року, 23.02.2011 року, 24.02.2011 року, 25.02.2011 року, 26.02.2011 року, 04.04.2011 року, 05.04.2011 року, 15.04.2011 року, 18.04.2011 року, 20.04.2011 року, 21.04.2011 року, 22.04.2011 року, 28.04.2011 року, 29.04.2011 року, 01.05.2011 року, 04.05.2011 року, 05.05.2011 року, 06.05.2011 року, 08.05.2011 року, 09.05.2011 року, 11.05.2011 року, 12.05.2011 року, 13.05.2011 року, 14.05.2011 року, 16.05.2011 року, 17.05.2011 року, 19.05.2011 року, 21.05.2011 року, 26.05.2011 року, 27.05.2011 року, 28.05.2011 року, 29.05.2011 року, 02.06.2011 року, 06.06.2011 року, 09.06.2011 року, 10.06.2011 року, 12.06.2011 року, 14.06.2011 року, 15.06.2011 року, 17.06.2011 року, 18.06.2011 року, 19.06.2011 року, 20.06.2011 року, 22.06.2011 року, 24.06.2011 року, 25.06.2011 року, 27.06.2011 року, 28.06.2011 року, 29.06.2011 року, 02.07.2011 року, 08.07.2011 року, 09.07.2011 року, 14.07.2011 року, 16.07.2011 року, 23.07.2011 року, 30.07.2011 року, 29.10.2011 року, 05.11.2011 року, 19.11.2011 року, 20.11.2011 року, 25.11.2011 року, 03.01.2012 року, 10.01.2012 року, 11.01.2012 року, 01.02.2012 року, 03.02.2012 року, 14.02.2012 року, 23.02.2012 року, 28.02.2012 року, 04.04.2012 року, 06.04.2012 року, 10.04.2012 року, 12.04.2012 року, 18.04.20122 року, 24.04.2012 року, 26.04.2012 року, 03.05.2012 року, 04.05.2012 року (т.3 а.с.140-250,т.4 а.с.1).

На підставі вказаних вище документів позивачем в відповідних періодах 2010 р. та 2011 р. здійснювалося формування витрат.

Діюча на час існування спірних правовідносин загальна система оподаткування, обліку та звітності суб'єктів підприємницької діяльності - фізичних осіб була регламентована, зокрема, статтями 13, 14 Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" №13-92 від 26.12.1992 року (в редакції чинній, на час виникнення спірних правовідносин) (далі, - Декрету №13-92) з урахуванням вимог статті 19 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" №889-IV від 22.05.2003 року (в редакції чинній, на час виникнення спірних правовідносин) (далі, - Закон №889).

Так, згідно з ч.2 ст.13 Декрету №13-92 (в редакції чинній, на час виникнення спірних правовідносин) оподатковуваним доходом вважається сукупний доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) і документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу.

Відповідно до ч.3 ст.13 Декрету №13-92 (в редакції чинній, на час виникнення спірних правовідносин) до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України "Про оподаткування прибутку підприємств".

У відповідності до п.5.1 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» №334/94-ВР від 28.12.1994 року (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі, - Закон №334/94-ВР) валові витрати виробництва та обігу - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності. Згідно з пп.5.2.1 п.5.2 ст.5 цього Закону, до складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті. Поряд з цим, відповідно до пп.11.2.1 п. 11.2 ст.11 Закону №334/94-ВР датою збільшення валових витрат виробництва (обігу) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

або дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на оплату товарів (робіт, послуг), а в разі їх придбання за готівку - день їх видачі з каси платника податку;

або дата оприбуткування платником податку товарів, а для робіт (послуг) - дата фактичного отримання платником податку результатів робіт (послуг).

Пункт 5.3 ст.5 Закону №334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачає вичерпний перелік витрат платника податку, що не включаються до складу валових. Серед таких обмежень витрати на оплату юридичних послуг та бензину, які були виключені відповідачем зі складу витрат позивача, відсутні. Крім того, відповідно до п.п.5.11 ст.5 Закону №334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлення додаткових обмежень щодо включення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, які зазначені в цьому Законі, не дозволяється.

У відповідності до пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону №334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обовязковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Норми аналогічного змісту містить Податковий кодекс України, який набрав чинності з 01.01.2011 року.

Згідно з пп.4.1.27 п. 4.1 ст.4 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

У відповідності до п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, інших витрат, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з пп.138.1.1 п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України, витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку та витрати банківських установ.

В силу вимог п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Пункт 139.1 ст.139 Податкового кодексу України встановлює вичерпний перелік витрат платника податку, що не враховуються при визначенні оподатковуваного прибутку. Серед таких обмежень витрати на придбання юридичних послуг та бензину, які були виключенні відповідачем зі складу витрат позивача, відсутні. Крім того, відповідно до п.140.5 ст.140 Податкового кодексу України встановлення додаткових обмежень щодо складу витрат платника податку, крім тих, що зазначені в цьому розділі, не дозволяється.

В силу вимог пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України до складу витрат не включаються витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

В акті перевірки відповідачем безпідставно розширено ряд документів (доказів), якими повинен підтверджуватись факт надання юридичних, зокрема, в акті зазначено, що в актах здачі-прийняття виконаних робіт, наданих позивачем для перевірки, не вказано, в якому обсязі були надані юридичні послуги, в чому вони полягали.

Разом з тим, правилами ведення податкового обліку, встановленими чинним законодавством, зокрема ст.11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та Податковим кодексом України, не передбачено вказівки на обов'язковість будь-яких видів документів чи їх форми в підтвердження віднесення певних затрат підприємства до складу валових витрат. Чинним законодавством не встановлено спеціальних вимог щодо обов'язкової наявності певних документів для підтвердження факту отримання юридичних послуг.

Однак, п.п. 5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України Про оподаткування прибутку підприємств (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України визначено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

До документів, які підтверджують факт отримання послуг, перш за все відноситься відповідний акт. Його форма чітко не регламентована, проте, щоб мати статус первинного документу, акт повинен містити всі реквізити, передбачені статтею 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні№996-XIV від 16.07.1999 року.

Згідно з ч. 1,2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» №996-XIV від 16.07.1999 року (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа; дату і місце складання; назва підприємства, від імені якого складається документ; зміст і обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що мають можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Норми аналогічного змісту містить Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну України від 24.05.1995 №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704 (далі Положення №168/704).

Пунктом 2.4 Положення №168/704 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п. 2.16 Положення №168/704 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать нормативно-правовим актам, встановленому порядку приймання, зберігання і витрачання грошових коштів, товарно-матеріальних цінностей та іншого майна, порушують договірну і фінансову дисципліну, завдають шкоди державі, власникам, іншим юридичним і фізичним особам.

Наявні в матеріалах справи договори, авансові звіти, акти здачі прийняття виконаних робіт, подорожні листи, розрахункові (фіскальні) чеки в силу Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» №996-XIV від 16.07.1999 року (в редакції, чинній на час існування спірних правовідносин) та Положення №168/704 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), є первинними документами, та мають всі необхідні встановлені законом обов'язкові реквізити. Докази того, що вказані договори, авансові звіти, акти здачі прийняття робіт (надання послуг), подорожні листи, розрахункові (фіскальні) чеки не мають юридичної сили або визнані в установленому порядку недійсними відповідачем суду не надано.

Твердження податкового органу про те, що позивачем до витрат неправомірно включено витрати на придбання бензину А-95, який був використаний підприємцем для заправки власного легкового автомобіля Таврія, оскільки останній переданий в оренду ТОВ «Монро», суд вважає безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Судом встановлено, що на виконання умов договору від 03.01.2011 року за №12/60 (т.2 а.с.158-161) СПД ОСОБА_3 для ТОВ «Монро» було передано в оренду автомобіль НОМЕР_2.

Поряд з цим з матеріалів справи також вбачається, що СПД ОСОБА_3 переданий в оренду ТОВ «Монро» автомобіль НОМЕР_2 використовувався у власній господарській діяльності, що підтверджується: актами прийому-передачі предмета оренди (автомобіля) згідно з договором №12/60 від 03.01.2013 року (т.3 а.с.89-118) та подорожніми листами від « 1-15» січня 2011 року, « 16-31» січня 2011 року, « 1-15» лютого 2011 року, « 16-28» лютого 2011 року, « 1-15» квітня 2011 року, « 16-30» квітня 2011 року, « 1-15» травня 2011 року, « 16-31» травня 2011 року, « 1-15» червня 2011 року, « 16-30» червня 2011 року, « 1-15» липня 2011 року, « 16-31» липня 2011 року, « 1-15» серпня 2011 року, « 16-31» жовтня 2011 року, « 16-30» листопада 2011 року, в яких у графі «водій» зазначено ФОП ОСОБА_3 Суд звертає на те, що договором оренди від 03.01.2011 року за №12/60 не встановлено обмежень щодо використання СПД ОСОБА_3 О.С. (Орендодавцем) автомобіля НОМЕР_2 у власній господарській діяльності.

Оскільки СПД ОСОБА_3 переданий в оренду ТОВ «Монро» автомобіль НОМЕР_2 використовувався для здійснення власної господарської діяльності, то суд вважає, що віднесення позивачем до складу витрат сум, сплачених на оплату бензину відповідає вимогам ст.139 Податкового кодексу України. Враховуючи викладене, суд вважає, протиправним виключення відповідачем сум, сплачених на оплату бензину зі складу витрат СПД ОСОБА_3

Одночасно, суд вважає безпідставними твердження відповідача про те, що юридичні послуги надані ФОП ОСОБА_4 для СПД ОСОБА_3 не повязані з господарською діяльністю останньої, з огляду на таке.

Судом встановлено, що на момент існування господарських правовідносин між позивачем і ФОП ОСОБА_4, останній мав цивільну правоздатність, чинну державну реєстрацію і не був позбавлений права укладати угоди у відповідності до вимог діючого законодавства.

В ході судового розгляду справи, судом встановлено, представником відповідача не заперечується, що серед працівників СПД ОСОБА_3 відсутній юрист, що підтверджується трудовими договорами між найманими працівниками та позивачем (т.1 а.с.73-92). Оскільки СПД ОСОБА_3, в силу своєї господарської діяльності, постійно здійснює купівлю-продаж автомобільних деталей та приладдя, то з метою дотриманням вимог чинного законодавства під час здійснення даних господарських операцій з контрагентами у СПД ОСОБА_3, виникла необхідність в одержанні юридичних консультацій, у звязку з чим, позивачем було укладено з ФОП ОСОБА_4 договір про надання юридичних послуг (т.2 а.с.156-157).

Факт використання позивачем у власній господарській діяльності наданих ФОП ОСОБА_4 юридичних послуг підтверджується відповідними договорами купівлі-продажу (т.3 а.с.8-77), на яких містися відмітка «перевірено» та підпис ФОП ОСОБА_4

Встановлені судом обставини в їх сукупності свідчать про реальність здійснення господарських операцій між СПД ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4, використання позивачем у власній господарській діяльності придбаних товарів (робіт, послуг) та підтверджують рух активів у процесі здійснення господарських операцій.

Докази того, що бензин А-95 та юридичні послуги придбані СПД ОСОБА_3, з метою іншою, ніж використання їх у власній господарській діяльності податковим органом суду не надано. У звязку з наведеним, суд вважає, протиправним виключення відповідачем сум, сплачених на оплату бензину та юридичних послуг зі складу витрат СПД ОСОБА_3 у відповідних періодах 2010 року та 2011 року.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, суд приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення № від 06.12.2012 року в частині визначення позивачу грошового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності в сумі 2678,01 грн., в тому числі 2262,41 грн. - основного платежу та 415,60 грн. - штрафних санкцій не відповідає вказаним критеріям правомірності.

З урахуванням встановлених в ході судового розгляду справи обставин в їх сукупності, не знайшли свого підтвердження висновки податкового органу про порушення СПД ОСОБА_3 ст.13 Декрету №13-92 (в редакції, чинній на час існування спірних правовідносин), ст.5 Закону №334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та ст. 138, ст.139 Податкового кодексу України, а відтак податкове повідомлення-рішення № від 06.12.2012 року в частині визначення позивачу грошового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб від підприємницької на суму 2678,01 грн., в тому числі 2262,41 грн. - основного платежу та 415,60 грн. - штрафних санкцій є протиправним і таким, що підлягає скасуванню.

Що стосується податкового повідомлення-рішення № від 06.12.2012 року, якими позивачу визначено грошове зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності в частині нарахування 8386,50 грн. - основного платежу, то таке базується на висновках податкового органу про безпідставне віднесення до складу валових витрат СПД ОСОБА_3 вартості придбаних у ТОВ "МСС «Тідісі - Дальнобой" автомобільних шин.

З описової частини акта перевірки від 23.11.2012 р. (т.1 а.с.6-30) вбачається, що в ході перевірки позивача встановлено розбіжність у ІІ-ІV кварталах 2010 р., яка виникла в результаті віднесення до складу валових витрат вартості придбаних шин в сумі 67092 грн., в тому чисті ПДВ 11182 грн. Станом на 31.12.2011 року шини відсутні в залишках СПД ОСОБА_3, під час перевірки податковим органом не встановлено подальшої реалізації даного товару контрагентам та не встановлено факту його використання в підприємницькій діяльності позивача. СПД ОСОБА_3 для перевірки не надано актів виконаних робіт, актів установки та інших документів, що підтверджують факт використання в підприємницькій діяльності даних матеріалів.

У звязку з цим, податковий орган в акті перевірки від 23.11.2012 р. (т.1 а.с.6-30) прийшов до висновку, що оскільки станом на день закінчення перевірки шини в залишках відсутні, а факт їх використання позивачем у господарській діяльності не підтверджений документально, то СПД ОСОБА_3 протиправно віднесено витрати на придбання шин в розмірі 59910 грн. до складу валових витрат відповідного періоду та порушено ст.13 Інструкції про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю.

З вказаними висновками податкового органу суд погоджується з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи на виконання усного договору купівлі-продажу, укладеного між СПД ОСОБА_3 (Покупець) та ТОВ «МСС «Тідісі Дальнобой» (Продавець), останнім для позивача було поставлено шини, в звязку з чим виписано видаткову накладну №ЕДБО04150019 від 15.04.2010 року та податкову накладну №5 від 15.04.2010 року (т.2 а.с.194-195).

На підставі отриманої видаткової накладної, виписаної ТОВ "МСС «Тідісі - Дальнобой" позивачем в ІІ кварталі 2010 року здійснювалося формування валових витрат.

Статтею 13 Інструкції про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю, затвердженою наказом Головної державної податкової інспекції України 21.04.1993 року за №12, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 9 червня 1993 р. за №64 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі, - Інструкція №12) встановлено, що оподаткуванню підлягають доходи, одержані за звітний податковий період фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності від продажу нею товарів (надання послуг, виконання робіт) у межах її підприємницької діяльності без створення юридичної особи.

Загальним оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий дохід, тобто різниця між валовим доходом (виручкою у грошовій та натуральній формі) і документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу.

Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами у відсотках до валового доходу, наведеними в додатку № 6 до цієї Інструкції.

До складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать документально підтверджені витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України "Про оподаткування прибутку підприємств".

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» №996-XIV від 16.07.1999 року (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобовязань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обовязкова ознака господарської операції кореспондується з нормами Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» №334/94-ВР від 28.12.1994 року.

Тобто, необхідною умовою для віднесення вартості придбаного товару до валових витрат є факт придбання товарів та послуг із метою їх подальшого використання в господарській діяльності, що підтверджується належним чином складеними первинними документами, які відображають реальність господарської операції та є підставою для формування податкового обліку платника податків.

В разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку, то відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток навіть за наявності складених документів або сплати грошових коштів.

Відповідно до ст.11 КАС України суд неодноразово витребовував у представника позивача докази на підтвердження факту подальшого використання у власній господарській діяльності та/або подальшої реалізації придбаних у ТОВ «МСС «Тідісі Дальнобой» шин. Проте таких доказів позивачем суду не надано.

Суд вважає, що наявність у позивача видаткової накладної не є беззаперечною підставою для формування валових витрат, оскільки доказів подальшого використання придбаних у ТОВ "МСС «Тідісі - Дальнобой" шин у власній в господарській діяльності позивачем суду не надано і судом не здобуто. Крім того, з інвентаризаційного опису №01 (т.2 а.с.214-221) вбачається, що станом 01.01.2012 року шини придбані позивачем у ТОВ "МСС «Тідісі Дальнобой», у залишках на складі у СПД ОСОБА_3 відсутні

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування валових витрат можуть мати місце лише за умови, якщо операції з придбання товарів/робіт/послуг безпосередньо пов'язані господарською діяльністю та спрямовані на одержання доходу від зайняття такою діяльністю.

Надані позивачем первинні бухгалтерські документи не підтверджують, що отримані від ТОВ «МСС «Тідісі Дальнобой» шини використовувалися ним у господарській діяльності або їх придбання безпосередньо пов'язане з одержанням доходу, що свідчить про правильність висновків податкового органу щодо завищення СПД ОСОБА_3 валових витрат у ІІ кварталі 2010 року на суму 8386,50 грн.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість податкового повідомлення-рішення № від 06.12.2012 року в частині визначення позивачу грошового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності на суму основного платежу 8386,50 грн., у звязку з чим правові підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Судом не беруться до уваги твердження позивача про безпідставність покликання відповідача на інвентаризаційний опис, так як під час проведення перевірки СПД ОСОБА_3 такий документ перевіряючими не використовувався, оскільки в описовій частини акта перевірки зазначено не вичерпний перелік документів, що використовувався податковим органом під час проведення перевірки.

Надаючи правову оцінку податковому повідомленню-рішенню № від 06.12.2012 року, суд виходить з наступного.

В основу визначення грошового зобовязання по податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності за податковим повідомленням-рішенням № від 06.12.2012 року, де 13000 грн. - основний платіж та 2911,75 грн. - штрафна санкція, покладені наступні нарахування:

1) 1818 грн. - основного платежу та 116,25 грн. - штрафних санкцій, разом 1934,25 грн., на основі висновків податкового органу про безпідставне віднесення до податкового кредиту сум ПДВ сплачених в ціні придбаного бензину А-95, який був використаний СПД ОСОБА_3 для заправки власного легкового автомобіля Таврія, який попередньо передано в оренду для ТОВ «Монро»;

2) 11182 грн. - основного платежу та 2795,50 грн. - штрафної санкції, разом 13977,75 грн., на основі висновків податкового органу про безпідставне віднесення до податкового кредиту сум ПДВ сплачених в ціні вартості шин, які станом на день закінчення перевірки в залишках відсутні, а факт їх використання позивачем у господарській діяльності документально не підтверджений.

Разом: основний платіж 1818 грн. + 11182 грн. = 13000 грн., штрафна санкція 116,25 грн. + 2795,50 грн. = 2911,75 грн. Таким чином, податкове зобовязання по податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності становить 15911,75 грн.

Що стосується даного податкового повідомлення-рішення в частині визначення грошового зобов'язання по податку на додану вартість в частині нарахування 1934,25 грн., в тому числі 1818 грн. - основного платежу та 116,25 грн. - штрафних санкцій, то таке базується на висновках податкового органу про безпідставне віднесення до складу податкового кредиту січня, лютого, квітня, травня, червня, липня, серпня 2011 року сум ПДВ, сплаченого в ціні придбаного бензину А-95.

Вказані висновки ґрунтуються на порушеннях позивачем вимог ст.198, ст.199 Податкового кодексу України.

З вказаними висновками податкового органу суд не погоджується з огляду на наступне.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п.198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Вичерпний перелік операцій, що не є об'єктом оподаткування, визначений ст.196 Податкового кодексу України. Серед даного переліку операції з придбання бензину відсутні. Суд вважає, що підстави для виключення зі складу податкового кредиту позивача сум ПДВ, сплачених в ціні придбаного бензину, відсутні, оскільки отримання такого товару не суперечить чинному законодавству, та є таким, що спрямоване на отримання доходів, а тому належить до господарської діяльності позивача в розумінні податкового законодавства.

Пунктом 198.2 ст.198 Податкового кодексу України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.4 ст.198 Податкового кодексу України якщо платник податку придбає (виготовляє) товари/послуги та необоротні активи, які призначаються для їх використання в операціях, що не є об'єктом оподаткування або звільняються від оподаткування, то суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не відносяться до податкового кредиту зазначеного платника.

Відповідно до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 201.11 статті 201 Податкового кодексу України встановлено, що підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту без отримання податкової накладної, також є:

а) транспортний квиток, готельний рахунок або рахунок, який виставляється платнику податку за послуги зв'язку, інші послуги, вартість яких визначається за показниками приладів обліку, що містять загальну суму платежу, суму податку та податковий номер продавця, крім тих, форма яких встановлена міжнародними стандартами;

б) касові чеки, які містять суму отриманих товарів/послуг, загальну суму нарахованого податку (з визначенням фіскального номера та податкового номера постачальника). При цьому з метою такого нарахування загальна сума отриманих товарів/послуг не може перевищувати 200 гривень за день (без урахування податку).

У разі використання платниками для розрахунків із споживачами реєстраторів розрахункових операцій касовий чек повинен містити дані про загальну суму коштів, що підлягає сплаті покупцем з урахуванням податку, та суму цього податку, що сплачується у складі загальної суми.

Відповідно до положень про форму та зміст розрахункових документів, затвердженого наказом ДПА України від 01.12.2000р. №614, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.02.2001р. фіскальний касовий чек на товари (послуги) - це розрахунковий документ, надрукований реєстратором розрахункових операцій при проведенні розрахунків за продані товари (надані послуги).

Так, п.3.2 розділу 3 вищезазначеного Положення встановлено, що касовий чек повинен містити: назву господарської одиниці, адресу господарської одиниці, для СПД, що зареєстровані, як платники ПДВ індивідуальний податковий номер платника ПДВ, перед номером друкуються великі літери ПН, для СПД, що не є платниками ПДВ ідентифікаційний код за ЄДРПОУ або ідентифікаційний номер за ДРФО, перед яким друкуються великі літери ІД, порядковий номер касового чека, дату (день, місяць, рік) та час (година, хвилина) проведення розрахункової операції, фіскальний номер реєстратора розрахункових операцій, перед яким великі літери ФН, напис ФІСКАЛЬНИЙ ЧЕК та логотип виробника.

Судом встановлено, що СПД ОСОБА_3 в січні, лютому, квітні, травні, червні, липні, серпні 2011 року придбавався бензин, призначений для ведення господарської діяльності, за розрахунковими (фіскальними) чеками (т.3 а.с.140-250,т.4 а.с.1). Зазначені чеки мають всі реквізити, що передбачені для такого розрахункового документу і відповідають вимогам Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та наказу ДПА України №614 від 01.12.2000 року. При цьому, позивачем дотримано вимоги встановлені п.201.11 ст.201 Податкового кодексу України щодо не перевищення суми розрахунків 200 гривень за день (без урахування податку).

Враховуючи те, що СПД ОСОБА_3 переданий в оренду ТОВ «Монро» автомобіль НОМЕР_2, у відповідні періоди, використовувався для здійснення власної господарської діяльності, що підтверджується матеріалами справи, то суд вважає, що віднесення позивачем до податкового кредиту сум ПДВ, сплаченого в ціні придбаного бензину для заправки даного автомобіля відповідає вимогам ст.198 Податкового кодексу України.

Таким чином, судом встановлено достовірність підтвердження фактичності здійснення позивачем господарських операцій, сплати податку на додану вартість та його сум, а отже і правомірність віднесення сум податку, сплаченого у зв'язку з придбанням бензину до складу податкового кредиту у січні, лютому, квітні, травні, червні, липні, серпні 2011 року.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення № від 06.12.2012 року, в частині визначення СПД ОСОБА_3 суми грошового зобовязання з податку на додану вартість на загальну суму 1934,25 грн., в тому числі 1818 грн. - основного платежу та 116,25 грн. - штрафних санкцій є протиправним і таким, що підлягає скасуванню в зазначеній частині.

Що стосується податкового повідомлення-рішення № від 06.12.2012 року в частині збільшення грошового зобов'язання по податку на додану вартість в сумі 13977,75 грн., в тому числі 11182 грн. - основного платежу та 2795,50 грн. - штрафної санкції, то таке базується на висновках податкового органу про безпідставне віднесення до складу податкового кредиту сум ПДВ, сплаченого в ціні вартості шин, які станом на день закінчення перевірки в залишках відсутні, а факт їх використання позивачем у господарській діяльності документально не підтверджений.

Вказані висновки ґрунтуються на порушеннях позивачем вимог ст.198, ст.199 Податкового кодексу України.

З вказаними висновками податкового органу суд погоджується та вважає їх обґрунтованими з огляду на наступне..

Відповідно до п.198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з п. 198.4 ст.198 Податкового кодексу України якщо платник податку придбає (виготовляє) товари/послуги та необоротні активи, які призначаються для їх використання в операціях, що не є об'єктом оподаткування або звільняються від оподаткування, то суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не відносяться до податкового кредиту зазначеного платника.

Згідно з вимогами чинного податкового законодавства України, акт перевірки фінансово-господарської діяльності суб'єктів господарювання оформляється на підставі відповідних первинних документів, що фактично були використані під час проведення перевірки. Оскільки, СПД ОСОБА_3 ні податковому органу під час проведення планової перевірки, ні під час розгляду справи судом, належних та допустимих документів, на підтвердження факту наявності в залишках, або подальшого використання у власній господарській діяльності та/або подальшої реалізації придбаних у ТОВ «МСС «Тідісі Дальнобой» шин надано не було, то суд вважає неправомірним віднесення СПД ОСОБА_3 до складу податкового кредиту сум ПДВ, сплачених в ціні за такі товари. Жодних доказів того, що вказаний товар придбано з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності СПД ОСОБА_3, позивачем суду не надано і судом не зобуто.

Статтею 20 Податкового кодексу України встановлено, що посадові особи контролюючих органів зобов'язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами, забезпечувати сумлінне виконання покладених на контролюючі органи функцій, забезпечувати ефективну роботу та виконання завдань контролюючих органів відповідно до їх повноважень.

Встановлені судом обставини в їх сукупності дають, суду підстави вважати, що відповідач при прийнятті податкового повідомлення-рішення № від 06.12.2012 року в частині визначення СПД ОСОБА_3 суми грошового зобовязання з податку на додану вартість на загальну суму 13977,75 грн., в тому числі 11182 грн. - основного платежу та 2795,50 грн. - штрафної санкції, діяв на підставі, в межах повноважень та в спосіб визначений чинним законодавством, у звязку з чим правові підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Надаючи правову оцінку податковому повідомленню-рішенню № від 06.12.2012 року, суд виходить з наступного.

В основу даного податкового повідомлення-рішення покладено наступні нарахування: 8059,57 грн. - основного платежу та 2339,20 грн. - штрафні (фінансові) санкції, на основі висновків податкового органу про встановлення перевіркою порушень позивачем вимог ст.19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» та п.164.3 ст.164, п.167.1 ст.167, п.177.2, п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України.

З описової частини акта перевірки від 23.11.2012 р. (т.1 а.с.6-30) вбачається, що при здійсненні підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_3 використовувалася праця найманих працівників. Перевіркою встановлено, що працівникам нараховувалась та виплачувалась заробітна плата відповідно 0,25 ставки. В табелях обліку робочого часу стоять відмітки, що працівники працювали по 2 год. на день. Вказано на те, що мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може проводитися оплата за виконану працівником місячну, погодинну норму праці. На думку податкового органу всупереч вимогам чинного законодавства ФОП ОСОБА_3 здійснювалася оплата праці за нижче за законодавчо встановлений розмір, як наслідок неправильно визначено обєкт оподаткування. Крім того, ФОП ОСОБА_3 з недостовірними відомостями та з помилками подавалися податкові розрахунки форми 1 ДФ. У звязку з чим, податковий орган в акті перевірки від 23.11.2012 р. (т.1 а.с.6-30) прийшов до висновку, що ФОП ОСОБА_3 не вірно визначено обєкт оподаткування дохід у вигляді заробітної плати, внаслідок чого не утриманий і не перерахований до бюджету податок з доходів фізичних осіб за 2010 р. в сумі 7312,80 грн. та за січень 2011 р. в сумі 746,77 грн. та застосовано до позивача штрафні санкції в сумі 510 грн. за подання податкових розрахунків форми 1 ДФ з недостовірними відомостями та з помилками.

З вказаними висновками податкового органу суд не погоджується з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 1.15 статтею 1 Закону №889-IV (в редакції чинній, на час виникнення спірних правовідносин) податковий агент - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ) або фізична особа чи представництво нерезидента - юридичної особи, які незалежно від їх організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати цей податок до бюджету від імені та за рахунок платника податку, вести податковий облік та подавати податкову звітність податковим органам відповідно до закону, а також нести відповідальність за порушення норм цього Закону.

Відповідно до ст.8 Закону №889-IV (в редакції чинній, на час виникнення спірних правовідносин) податковий агент, який нараховує (виплачує) оподатковуваний дохід на користь платника податку, утримує податок від суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену у відповідних пунктах статті 7 цього Закону. Податок підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом.

У відповідності до п.19.2 ст.19 Закону №889-IV (в редакції чинній, на час виникнення спірних правовідносин) особи, які відповідно до цього Закону мають статус податкових агентів, зокрема, зобов'язані: своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, який виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати та за її рахунок.

Норми аналогічного змісту містить Податковий кодекс України, який набув чинності з 01.01.2011 року.

Відповідно до п.п.14.1.180 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України податковим агентом щодо податку на доходи фізичних осіб є юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або не грошовій формі) зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Згідно з п.п. 14.1.226 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Відповідно до пункту 177.7 ст.177 Податкового кодексу України фізична особа - підприємець вважається податковим агентом працівника - фізичної особи, яка перебуває з нею у трудових, цивільно-правових відносинах, або будь-якої іншої фізичної особи щодо будь-яких оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) на користь такої особи.

Відповідно до абзаців а), б) пункту 176.2 статті 176 ПК України, особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов'язані: а) своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок; б) подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до органу державної податкової служби за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.

Судом встановлено, що 30.07.2007 року між ФОП ОСОБА_3 (Роботодавець) та ОСОБА_5 (Працівник) укладено безстроковий трудовий договір (т.1 а.с.74), відповідно до пункту 3 даного договору розмір заробітної плати працівника становить 500 грн. на місяць. Цього ж дня даний договір зареєстрований в Рівненському міському центрі зайнятості. 02.01.2008 року між ФОП ОСОБА_3 (Роботодавець) та ОСОБА_5 (Працівник) було укладено угоду про зміну і доповнення до трудового договору від 30.07.2007 року (т.1 а.с.73), якою п.3 трудового договору викладено в новій редакції: «оплачувати працю у розмірі мінімальної заробітної плати».

03 травня 2006 року, 14 жовтня 2008 року, 01 квітня 2007 року, 08 травня 2007 року, 15 листопада 2006 року, 11 серпня 2004 року, 09 лютого 2010 року, 16 грудня 2009 року, 08 травня 2007 року між ФОП ОСОБА_3 (Роботодавець) та відповідно ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 (Працівники) укладено безстрокові трудові договори (т.1 а.с.76,78,80,82,84,86,88,90,92). Пунктами 3 даних договорів встановлено розмір заробітної на рівні мінімальної. Дані договори зареєстровані в Рівненському міському центрі зайнятості. 15.03.2010 року між ФОП ОСОБА_3 (Роботодавець) та вказаними вище працівниками було укладено угоди про зміну і доповнення до трудових договорів (т.1 а.с.75,77,79,81,83,85,87,89,91), якими п.3 трудових договорів викладено в новій редакції: оплачувати працю працівників у розмірі 0,25 мінімальної заробітної плати, час виконання робіт установлюється згідно графіку.

Таким чином, ФОП ОСОБА_3 є податковим агентом по відношенню до працівників, які перебувають з нею у трудових відносинах та зобовязана нараховувати, утримувати і сплачувати до бюджету податок з доходу, що виплачується працівникам, від їх імені та за їх рахунок.

Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року за №108/95-ВР встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року за №108/95-ВР мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

З системного аналізу даної норми вбачається, що якщо працівник працює погодинно, то заробітна плата розраховується з розміру мінімальної заробітної плати відповідно до фактично відпрацьованого часу.

З матеріалів справи вбачається, представником відповідача не заперечується, що наймані працівники ФОП ОСОБА_3 протягом 2010 року та в січні 2011 року працювали переважно по дві години в день, що підтверджується графіком роботи працівників (т.2 а.с.201) та табелями робочого часу (т.2 а.с.203-206, т.4 а.с.45-50). За виконану працівниками погодинну норму праці ФОП ОСОБА_3 проводилася оплата праці у розмірі 0,25 мінімальної заробітної плати, що підтверджується платіжними відомостями (т.4 а.с.2-21,25) та не суперечить вимогам чинного законодавства України.

З урахуванням встановлених в ході судового розгляду справи обставин, суд приходить до висновку, що ФОП ОСОБА_3 при розрахунку та виплаті заробітної плати дотримано вимог Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року за №108/95-ВР та Податкового кодексу України, а тому підстав стверджувати про те, що позивачем здійснювалася оплата праці нижче за законодавчо встановлений розмір, як наслідок неправильно визначено обєкт оподаткування, не має.

Твердження податкового органу про те, що ФОП ОСОБА_3 з недостовірними відомостями та з помилками подавалися податкові розрахунки форми 1 ДФ, суд вважає безпідставними.

На запитання суду представник відповідача пояснив, що на думку податкового органу недостовірними відомостями та помилками є неправильне відображення ФОП ОСОБА_3 в розрахунках форми 1 ДФ розміру виплаченої працівникам заробітної плати, оскільки він є нижчим за мінімальну заробітну плату.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що ФОП ОСОБА_3 розмір заробітної плати фактично виплаченої працівникам відображений в розрахунках форми 1 ДФ за відповідні періоди (т.4 а.с.37-44) та збігається з розміром виплаченої заробітної плати відображеної в платіжних відомостях (т.4 а.с.2-21,25).

Оскільки ФОП ОСОБА_3 правомірно розраховувалася та виплачувалася найманим працівникам заробітна плата з розрахунку мінімальної заробітної плати до фактично відпрацьованого часу, то і правових підстав у позивача для відображення у розрахунках форми 1 ДФ недостовірних відомостей, як-от вказувати розмір заробітної плати працівникам, яка останнім фактично не виплачувалася, не було.

За наведених обставин, суд вважає, що так як ФОП ОСОБА_3 у відповідності до вимог Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року за №108/95-ВР та Податкового кодексу України проводилося нарахування та виплати заробітної плати працівникам, як наслідок достовірно заповнялися та подавалися до податкового органу розрахунки форми 1 ДФ, то у відповідача відсутні правові підстави для застосування до позивача штрафних санкцій в розмірі 510 грн.

З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку, що у податкового органу були відсутні законні підстави для донарахування позивачу грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб згідно з оспорюваним податковим повідомленням-рішенням.

За таких обставин, суд вважає висновок відповідача про порушення позивачем вимог ст.19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» та п.164.3 ст.164, п.167.1 ст.167, п.177.2, п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України безпідставним, а податкове повідомлення-рішення № від 06.12.2012 року - протиправним і таким, що підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За наведених обставин, суд прийшов до висновку, що відповідач при прийнятті податкових повідомлень-рішень № від 06.12.2012 року, в частині визначення позивачу грошового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності в сумі 2678,01 грн., в тому числі 2262,41 грн. - основного платежу та 415,60 грн. - штрафних санкцій; № від 06.12.2012 року, в частині визначення СПД ОСОБА_3 суми грошового зобовязання з податку на додану вартість на загальну суму 1934,25 грн., в тому числі 1818 грн. - основного платежу та 116,25 грн. - штрафних санкцій та № від 06.12.2012 року повністю, діяв не на підставі, не в межах повноважень та не в спосіб, визначений чинним законодавством, а вказані податкові повідомлення-рішення є протиправними, такими, що прийняті без урахування всіх обставин, які мають значення для прийняття рішення, а тому підлягають скасуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 72 цього Кодексу. У відповідності до п. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності прийнятих ним податкових повідомлень-рішень № від 06.12.2012 року в частині визначення позивачу грошового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності в сумі 2678,01 грн., в тому числі 2262,41 грн. - основного платежу та 415,60 грн. - штрафних санкцій; № від 06.12.2012 року, в частині визначення СПД ОСОБА_3 суми грошового зобовязання з податку на додану вартість на загальну суму 1934,25 грн., в тому числі 1818 грн. - основного платежу та 116,25 грн. - штрафних санкцій та № від 06.12.2012 року повністю.

При зазначених обставинах, вимоги позивача в цій частині правомірні, обґрунтовані і підлягають до задоволення, а заперечення відповідача в цій частині суд відхиляє як безпідставні і такі, що суперечать чинному законодавству та фактичним обставинам справи.

Згідно з ч. 3 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Рівному Рівненської області Державної податкової служби:

№ від 06.12.2012 року в частині збільшення суб'єкту підприємницької діяльності ОСОБА_3 грошового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності на загальну суму 2678 грн., з яких 2262,41 грн. - основний платіж та 415,60 грн. - штрафні (фінансові) санкції;

№ від 06.12.2012 року, згідно з яким суб'єкту підприємницької діяльності ОСОБА_3 збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 10398,77 грн., з яких 8059,57 грн. - основний платіж та 2339,20 грн. - штрафні (фінансові) санкції;

№ від 06.12.2012 року в частині збільшення суб'єкту підприємницької діяльності ОСОБА_3 грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 1934,25 грн., з яких 1818 грн. - основний платіж та 116,25 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Присудити на користь позивача суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_3 із Державного бюджету судовий збір у розмірі 150,11 грн.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі проголошення судом вступної та резолютивної частин постанови, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання повного тексту постанови.

Суддя Ткачук Н.С.