Справа № 826/5616/15
Суддя: Бєлова Л.В.
Дата ухвалення: 2015-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/5616/15 Головуючий у 1-й інстанції: Добрянська Я.І. Суддя-доповідач: Бєлова Л.В.
У Х В А Л А

Іменем України

26 серпня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Гром Л.М.,

Ганечко О.М.

при секретарі: Строй Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу позивача - громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом громадянки Ірану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2015 року - громадянка Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просила:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №719-14 від 19 грудня 2014 року про відмову у визнанні позивача біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства України.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати оскаржувану постанову, та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги - задовольнити. Позивач мотивує свої вимоги тим, що постанова суду першої інстанції була прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права із неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Згідно з ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що позивач - ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка Ісламської Республіки Іран, одружена - чоловік ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, діти: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4; за національністю - пер, за віросповіданням - християнка.

12 жовтня 2007 року прибула до України літаком, маючи дозвіл компетентних органів на виїзд. З документів, які посвідчують особу - закордонний паспорт громадянки Ісламської Республіки Іран НОМЕР_1.

На момент звернення до відповідача на території України перебувала нелегально. До органів міграційної служби України або інших країн за отриманням захисту не зверталася.

10 липня 2014 року позивач звернулася до управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві із заявою про визнання її біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначила, що не може повернутись до Ірану по соціальним та релігійним причинам.

У вищевказаній заяві зазначила, що боїться повертатися у країну громадянства через те, що за діяння її чоловіка (стосунки з іншою жінкою) до нього буде застосовано покарання у вигляді побиття камінням, а її будуть переслідувати за зміну віри.

Чоловік позивача - ОСОБА_2 22 лютого 2012 року звертався до управління у справах біженців ГУДМВС України у місті Києві. Рішенням ДМС України №452-12 від 10 серпня 2012 року йому було відмовлено у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту. 06 червня 2014 року звертався повторно, проте йому було відмовлено у прийнятті заяви.

19 грудня 2015 року рішенням Державної міграційної служби України №719-14 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом.

Даючи правову оцінку вищевикладеним обставинам, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції вірно виходив з наступного.

Відповідно до п. 1, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3, згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Проте, з матеріалів особової справи позивача вбачається відсутність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним. Позивачем не надано доказів , що побоювання є реальними.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано доказів переслідування в країні громадянства за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності, до певної соціальної групи, або політичних переконань.

Крім того, у разі реального побоювання повернутися у країну свого походження (Ірану), позивач мала змогу звернутися за захистом ще з моменту прибуття на територію України - в жовтні 2007 року.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі-Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно зі ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність доказів, які належним чином підтверджують побоювання переслідувань. Натомість, інформація, що була надана позивачем, ґрунтується виключно на особистих твердженнях (є суперечливою) і не має документального підтвердження.

Приписами ст. 159 КАС України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції ухвалена з дотриманням норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

На підставі викладеного, враховуючи, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, КАС України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2015 року - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів, відповідно до вимог ст. 212 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 26.08.2015 р.

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Л.М. Гром,

О.М. Ганечко

Головуючий суддя Бєлова Л.В.

Судді: Ганечко О.М.

Гром Л.М.