Справа № 2а/1770/848/2011
Суддя: Жуковська Л.А.
Дата ухвалення: 2011-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2а/1770/848/2011

25 березня 2011 року 15год. 10хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Жуковської Л.А. за участю секретаря судового засідання Яковчук В.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1, представник ОСОБА_2,

відповідача: не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3 підприємтва"Західтехкомплекс-РВ"
до Державної податкової інспекції у м.Рівне
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Західкомплект-РВ»звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції в м.Рівне про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № та № від 11 лютого 2011 року.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно оспорюваних податкових повідомлень-рішень позивачу необґрунтовано нараховано зобовязання з податку на додану вартість в сумі 8333, 75 грн. (№ від 11 лютого 2011 року) зобовязання з податку на прибуток в сумі 4447, 50 грн. (№ від 11 лютого 2011 року). Зазначає, що висновки Державної податкової інспекції в м.Рівне, відображені в акті за результатами перевірки ПП «Західкомплект-РВ», стосовно безтоварності операцій з ОСОБА_3 підприємством «Компанія «ОСОБА_2»є безпідставними та надуманими, а відтак нараховане податкове зобовязання та застосування до позивача штрафних санкцій є необґрунтованим.

У судовому засіданні представники позивача позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково пояснили, що проведену господарську операцію, що мала місце в червні 2008 року з ОСОБА_3 підприємством «Компанія «ОСОБА_2»було оформлено первинними документами у відповідності до Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 (із змінами та доповненнями). Вказують на те, що висновок податкового органу про безпідставність формування валових витрат спростовується належними та допустимими доказами. З огляду на викладене, важають, що оспорювань податкове повідомлення-рішення № від 11 лютого 2011 року є безпідставним та протиправним.

Крім того, представники позивача зазначили, що відповідно до податкового законодавства встановлена лише одна норма не включення до складу податкового кредиту витрат на сплату ПДВ це відсутність податкової накладної, інших підстав не передбачено. На думку представників позивача, Приватне підприємство «Західкомплект-РВ»на підставі проведеної господарської операції та належним чином оформленої контрагентом - ОСОБА_3 підприємством «Компанія «ОСОБА_2»податкової наладної має право відносити суми витрат на сплату ПДВ до складу податкового кредиту звітного періоду і, виходячи з цього визначити суми свого податкового зобовязання з ПДВ за звітний період. Враховуючи вище вказане, важають, що оспорювань податкове повідомлення-рішення № від 11 лютого 2011 року є безпідставним та протиправним.

Вважають посилання відповідача в акті перевірки на умисел двох сторін, що спрямований на ухилення від сплати податків безпідставним, оскільки фіктивна діяльність ПП «Компанія «ОСОБА_2» не встановлена. Просили позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про день та час розгляду справи, подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ст. 128 КАС України, у разі неприбуття відповідача - суб'єкта владних повноважень, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин або без повідомлення ним про причини неприбуття розгляд справи не відкладається і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. Суд визнав можливим розглянути справу за відсутності відповідача, та на підставі наявних в ній доказів.

Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення повністю.

Судом встановлено, що Державною податкової інспекцією у м. Рівне була проведена документальна позапланова виїзна перевірка ПП "Західкомплект-РВ" щодо взаємовідносин з ПП «Компанія «ОСОБА_2», за період з 01.10.2007р. по 30.09.2010 р. За результатами вказаної перевірки складено акт №80/23-100/33871921 від 28.01.2011 року , в якому зазначено порушення позивачем пп. 7.4.1, пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість", пп. 8.2.1 п. 8.2 ст. 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

На підставі акта перевірки ДПІ у м. Рівне прийнято податкові повідомлення-рішення № від 11 лютого 2011 року, яким позивачу нараховано зобовязання з податку на додану вартість в сумі 8333, 75 грн. в тому числі за основним платежем 6667, 00 грн. та 1666, 75 грн. за штрафними санкціями та № від 11 лютого 2011 року, яким позивачу нараховано зобовязання з податку прибуток в сумі 4447, 50 грн. , в тому числі за основним платежем 3558, 00 грн. та зобов'язано сплатити штрафні санкції у сумі 889, 50 грн.

Як встановлено судом, в акті зазначено, що в ході проведення перевірки податковий орган прийшов до висновку щодо неможливості фактичного здійснення ПП «Лора» господарської діяльності, оскільки воно було створене для надання послуг по конвертації грошових коштів та мінімізації податкових платежів. Також перевіряючим серед наданих для перевірки документів, не виявлено документи, по яких відбувався б рух товарів від продавця (постачальника) до перевізника, до покупця, а також документів, що підтверджують прийняття, оприбуткування та відвантаження торгово-матеріальних цінностей. Крім того, перевіряючим в акті перевірки зазначено що відповідно до листа від 24 березня 2009 року №18/1713 УМВС України в Рівненській області порушено кримінальну спрау по факту фіктивного підприємництва №20/110-08 відносно ПП «Компанія «ОСОБА_2», тобто створення ПП Компанія «Лора»відбулося з метою прикриття незаконної діяльності за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205 КК України.

Однак, такі висновки ДПІ у м. Рівне суд не бере до уваги, оскільки доводи та висновки відповідача, викладені в акті перевірки щодо наявності підстав для визначення названих податкових зобовязань є безпідставними та необґрунтованими.

Пунктом 1.7. статті 1 Закону України "Про податок на додану вартість" (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що податковий кредит це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість", податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пп.7.5.1. п.7.5 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість", датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг); або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що господарські операції між ПП «Компанія «ОСОБА_2»та позивачем оформлені відповідно до Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 (із змінами та доповненнями), а саме:

-Видаткова накладна №06250 від 25.06.2008 р. на відвантаження пресу пневматичного марки КД 2128 (1 шт.);

-Податкова накладна №73106 від 25.06.2008 р. на відвантаження пресу пневматичного марки КД 2128 (1 шт.);

-Довіреність НБЙ №142546 25.06.2008 р., виписана працівнику ПП «Західкомплект-РВ»для отримання ТМЦ від ПП Компанія «Лора»;

-Технічний паспорт на прес пневматичний марки КД 2128;

-Акт вводу в експлуатацію пресу марки КД 2128 від 27.06.2008 р. №17;

-Платіжне доручення №217 від 04.07.2008 р.

Згідно з ч.2 ст.3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" №996-XIV від 16.07.1999 року, бухгалтерський облік є обовязковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку. Відповідно до ч.1 ст.9 вказаного Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Таким чином, підставою для формування бухгалтерського обліку та, відповідно, податкового обліку є факт здійснення господарської операції, який повинен підтверджуватись наявними у підприємства первинними документами складеними відповідно до вимог законодавства.

Відповідно д пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»№33/94-ВР від 28.12.1994 р. (із змінами та доповненнями) не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Розрахунки за отриманий Товар проведені позивачем в безготівковій формі, що підтверджується відповідними податковими накладними.

Згідно з пп.7.4.5. п.7.4 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість", не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), що не підтверджені податковими накладними. В силу приписів пп.7.2.4. п.7.2 ст.7 вказаного Закону, право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону. Зареєстровані в якості платника податку на додану вартість особи отримують відповідне свідоцтво.

В свою чергу, податкова накладна, за правилами пп.7.2.3. п.7.2 ст.7 вказаного Закону, складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках, оригінал податкової накладної надаються покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку затверджене Наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року N 88 (далі Положення) первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до пункту 2.4 статті 2 наказу Міністерства фінансів України від 24.05.95 року N 88 "Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку" первинні документи для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складається документ, назва документа (форма), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посада, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Пунктом 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" від 15 травня 2003 року № 755-IV, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Органом державної податкової служби в акті перевірки не заперечується, що на момент видачі податкових накладних ПП Компанія «Лора»було включено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що підтверджується також відповідною довідкою з реєстру та було зареєстрованим платником податку на додану вартість, тому на законних підставах видало податкові накладні.

За наведених обставин, надані позивачем для перевірки та досліджені в судовому засіданні документи на підтвердження господарських операцій з ПП «Компанія «ОСОБА_2»є первинними документами у розумінні ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та повністю підтверджують факт здійснення операцій, а тим самим висновки податкового органу відображені в акті перевірки щодо заниження податкового зобовязання позивачем, шляхом формування амортизаційних відрахувань та податкового кредиту спростовуються.

Відсутність належним чином оформлених подорожних листів та/або шляхових листів на міжміські перевезення свідчить лише про порушення законодавства про автомобільний транспорт, а не податкового законодавства. Згідно з наказом Міністерства транспорту України "Про затвердження Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні" №363 від 14.10.1997 року, товарно-транспортна накладна - це необхідний юридичний документ для всіх учасників транспортного процесу, а учасники транспортного процесу це вантажовідправники, вантажоодержувачі, перевізники та особи, що здійснюють вантажні і (або) складські операції з вантажем. Вказаний нормативно-правовий акт визначає, як вантажовідправника - фізичну або юридичну особу, що подає перевізнику вантаж для перевезення, а як вантажоодержувача - фізичну або юридичну особа, що здійснює приймання вантажів, оформлення товарно-транспортних документів та розвантаження транспортних засобів у встановленому порядку. Оскільки податковим органом в ході перевірки не було встановлено, що саме позивач повинен був здійснювати розвантаження товару, або оплачувати вартість його поставки, тобто являвся вантажоодержувачем за умовами відповідних правочинів, як і не було встановлено, що ПП «Компанія «ОСОБА_2»передавало призначений для позивача товар будь-якій транспортній організації для перевезення, і, відповідно, являлося вантажовідправником, то відсутність у документообігу позивача товарно-транспортних накладних за певний період, при наявності інших документів, якими підтверджено факт відпуску та приймання товарно-матеріальних цінностей, не може спростовувати факту придбання позивачем товару.

Таким чином, доводи відповідача про умисел спрямований на ухилення від сплати податків, шляхом здійснення господарських операцій між позивачем та ПП Компанія «Лора» не відповідають дійсним обставинам справи.

Стаття 234 ЦК України визначає, що правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином є фіктивним правочином, який може бути визнаний судом недійсним. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними. Отже, правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином законом не визнано нікчемним, такий правочин є оспорюваним і його недійсність може бути встановлена лише судом.

Враховуючи наведене, вчинення фіктивного правочину, тобто правочину лише для виду без фактичного його виконання є підставою для звернення до суду про визнання такого правочину недійсними. Закон такі правочини не визнає нікчемними. На момент розгляду даного спору, судом не прийнято рішень про визнання недійсними вищенаведеного правочину позивача з ПП «Компанія «ОСОБА_2» або первинних документів, що складені за участю названих сторін, у яких відображені сторонами вчинені правочини.

Відповідно до п. 6 розділу 1, п. 5.2 розділу 2 Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України № 984 22.12.2010р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.01.2011 за №34/18772, факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

За кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення.

Всупереч цьому, акт перевірки, на підставі якого відповідачем винесено спірні податкові повідомлення-рішення не містить підтверджуючих доказів щодо відсутності наміру у позивача на створення правових наслідків за результатами господарських операцій з ПП «Компанія «ОСОБА_2»та щодо безтоварності таких господарських операцій, що спростовується наявними у справі доказами.

Згідно ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, суд приходить до висновку, що твердження податкового органу про порушення позивачем пп. 7.4.1, пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" та пп. 8.2.1 п. 8.2 ст. 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств не підтверджується належними та допустимими доказами. Відтак, податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Рівне № та № від 11 лютого 2011 року підлягають визнанню протиправним та скасуванню.

Судові витрати стягуються на користь позивача з Державного бюджету згідно статті 94 КАС України.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м.Рівне № від 11 лютого 2011 року, № від 11 лютого 2011 року .

Присудити на користь позивача ОСОБА_3 підприємтва"Західтехкомплекс-РВ" із Державного бюджету судовий збір у розмірі 3 (три) грн. 40 коп

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Жуковська Л.А.