Справа № 2-а-1342/11
Суддя: Степаненко О. А.
Дата ухвалення: 2011-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2- а-1342/ 2011 р.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2011 року Сумський районний суд Сумської області під головуванням судді Степаненка О.А., при секретарі Токаревій В.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора ДАІ ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до інспектора ДАІ ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення. В обґрунтування своїх вимог послався на те, що згідно постанови про накладання на нього адміністративного стягнення від 05 січня 2011 року, він керував автомобілем DAEWOO Lanos, державний номер НОМЕР_1; на перехресті вул. Шевченко та вул. Іллінська в м. Суми не пропустив пішохода на нерегульованому пішохідному переході, чим скоїв правопорушення, передбачене ч.1 ст. 122 КУпАП. Вважав, що дана постанова не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи. Насправді він не порушував Правил дорожнього руху, оскільки, виконуючи маневр, пропустив двох пішоходів, а третій, ступивши на дорогу, зупинився і чекав його переїзду перехрестя. Так як погодні умови були несприятливі, покриття дороги слизьким, побачивши, що переїзд утруднений скупченням багатьох автомобілів, пішохід утримався від переходу і пропустив автомобіль. Щоб уникнути аварійної ситуації, він завершив маневр та був зупинений працівниками міліції. Позивач просив визнати постанову протиправною та скасувати постанову про накладання на нього адміністративного стягнення.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що факт вчинення правопорушення зафіксований з застосуванням відеокамери.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази по справі, а також відеозапис вчиненого правопорушення, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

З постанови про притягнення до адміністративної відповідальності вбачається, що 05 січня 2011 року ОСОБА_1, керуючи автомобілем НОМЕР_2, на перехресті вул. Шевченко та вул. Іллінська в м.Суми не пропустив пішохода на нерегульованому пішохідному переході, чим скоїв правопорушення передбачене ч.1 ст. 122 КУпАП(ар.с.4).

Разом з тим, позивач факт вчинення правопорушення категорично заперечує, пояснюючи, що він пропускав пішохода, а пішохід утримався від переходу та пропустив позивача; щоб уникнути аварійної ситуації позивач вимушений був завершити маневр.

Під час складання протоколу про адміністративне правопорушення позивач також свою вину не визнав, стверджуючи, що пішоходів він пропустив.

Частиною 1 статті 17 Закону України "Про дорожній рух" визначено право пішохода "на переважне перетинання проїзної частини по позначених пішохідних переходах". Частина 2 цієї ж статті Закону встановлює обов'язок пішохода "перетинати проїзну частину автомобільної дороги, вулиці по пішохідних переходах, а в разі їх відсутності - на перехрестях по лінії тротуарів і узбіч". Пункт 4.7. та пп. "а" п. 4.16. ПДР відповідають своїм змістом концепції єдиного порядку дорожнього руху та полягає в обов'язку пішоходів переходити проїзну частину по пішохідних переходах, користуючись переважним правом перетинання проїзної частини.

Пункт 1.10. ПДР визначає поняття „ Дати дорогу таким чином - "вимога до учасника дорожнього руху не продовжувати або не відновлювати рух, не здійснювати будь-яких маневрів ( за виключенням вимог звільнити займану смугу руху), якщо це може примусити інших учасників дорожнього руху, що мають перевагу, змінити напрямок руху, або швидкість.

З дослідженого в судовому засіданні відеозапису правопорушення вбачається, що пішохід, якого начебто не пропустив позивач, рухаючись по вул. Іллінська, зупинився тоді, коли автомобіль позивача лише з*явився в полі зору відеокамери. При цьому з відеозапису вчиненого правопорушення неможливо зробити висновок про причину зупинки пішохода, тим більше неможливо з достовірністю стверджувати, що причиною зупинки пішохода були неправомірні дії позивача. Більше того, з відеозапису вбачається, що позивач, рухаючись на незначній швидкості, повертаючи з вул. Іллінської на вул. Шевченко, загальмував, знизивши швидкість до мінімальної, надавши таким чином, пішоходу можливість перетнути проїжджу частину, однак пішохід, очевидно, змінив свій намір перетнути дорогу.

Після того, як позивач завершив маневр, пішохід почав переходити дорогу.

З дослідженого в судовому засіданні відеозапису правопорушення вбачається, що обидва учасники дорожнього руху і позивач, і пішохід діяли з дотриманням п. 4.7. Правил дорожнього руху та п. 16.2 Правил дорожнього руху, а висновок відповідача про наявність в діях позивача порушення п. 16.2 Правил дорожнього руху є гаданим і таким, що ґрунтується на припущеннях.

Крім того, відповідач мав можливість з*ясувати особу пішохода та відібрати в нього пояснення з приводу зазначеної ситуації, однак такою можливістю відповідач не скористався. В протоколі відповідач неправомірно послався на порушення позивачем вимог ч. 2 ст. 122 КпАП України (порушенням правил проїзду перехресть), тоді як в описовій частині протоколу та постанови виклав об*єктивну сторону правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КпАП України ( ненадання переваги в русі пішоходам). Зазначені суттєві протиріччя відповідач не усунув і в своєму письмовому поясненні, продовжуючи наполягати, що позивач скоїв правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КпАП України, що суперечить Кодексу про адміністративні правопорушення України. При цьому відповідачем було проігноровано, що за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КпАП України передбачений штраф в максимальному розмірі 340 грн. Накладаючи на позивача штраф в розмірі 425 грн. відповідач фактично вийшов за межі своєї компетенції, взявши на себе функції законодавчого органу держави в на власний розсуд визначивши розмір адміністративного стягнення, що є прерогативою держави, а не інспектора ДАІ. Фактично відповідач незаконно притягнув позивача до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 122 КпАП України, наклавши на нього штраф в такому розмірі, який взагалі не передбачений за вчинення даного виду правопорушення.

У відповідності з ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доказів на підтвердження того, що позивач дійсно вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КпАП України, суду не надано, а тому суд приходить до висновку, що штраф за порушення Правил дорожнього руху накладений на позивача без достатніх правових підстав, тому позов підлягає повному задоволенню, а постанова про накладення адміністративного стягнення безумовному скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 69-71, 158-161, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, п. 16.2 Правил дорожнього руху, ч.1 ст. 122 КпАП України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення від 05 січня 2011 року про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя