Справа № 2а-14936/12/2670
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2015-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну

справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю “Зара Україна”

до

1. Інспекції з питань захисту прав споживачів у місті Києві

2. Головного управління Державного казначейства України в місті Києві

про

визнання протиправною та скасування постанови

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Зара Україна” (далі по тексту – позивач, ТОВ “Зара Україна”) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративними позовом до Інспекції з питань захисту прав споживачів у місті Києві (далі по тексту – відповідач), в якому просить: 1) скасувати постанову відповідача 1 від 29 листопада 2011 року №0028553/пром про накладання стягнень, передбачених статтею 23 Закону України “Про захист прав споживачів”; 2) стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України в місті Києві на користь ТОВ “Зара Україна” суму сплаченого штрафу у розмірі 220 883,00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2013 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2013 року, позовну заяву залишено без розгляду.

Автоматизованою системою документообігу Окружного адміністративного суду міста Києва адміністративну справу передано на розгляд судді Кузьменку В.А.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2015 року адміністративну справу прийнято до провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 10 серпня 2015 року позивач позовні вимоги підтримав, відповідач 1 заперечив проти позовних вимог, відповідач 2 свого представника до суду не направив, хоча і був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, у зв’язку із чим, на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до постанови Управління у справах захисту споживачів у місті Києві про накладення стягнень, передбачених статтею 23 Закону України “Про захист прав споживачів” від 29 листопада 2011 року №002855/пром на підставі статей 23, 26 Закону України “Про захист прав споживачів” та положення про порядок накладення та стягнення штрафів за порушення законодавства про захист прав споживачів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року №1177, за реалізацію товару, що не відповідає вимогам нормативних документів до ТОВ “Зара Україна” застосовано штраф у розмірі 220 883,00 грн.

Зазначена постанова прийнята на підставі акта перевірки дотримання законодавства про захист прав споживачів від 06 червня 2011 року №002075 (далі по тексту – акт перевірки).

В акті перевірки встановлено наступні порушення: реалізація товару, що не відповідає вимогам ДСТУ 4519:2006 “Споживче маркування товарів легкої промисловості”; загальні правила по маркуванню підпункти 4.6.2, 4.6.8, а саме без місцезнаходження виробника, його адреси та дати виготовлення товару (товари визначені в підпунктах 1-152 таблиці акта).

Позивач вважає, що постанова про накладення штрафу винесена з порушенням норм законодавства, є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Відповідач 1 проти позову заперечив, підтримавши висновки акта перевірки та зазначив про відповідність оскаржуваної постанови вимогам законодавства.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред’явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 23 Закону України “Про захист прав споживачів” у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб’єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування, у тому числі ресторанного господарства, несуть відповідальність за виготовлення або реалізацію продукції, що не відповідає вимогам нормативних документів, - у розмірі п’ятдесяти відсотків вартості виготовленої або одержаної для реалізації партії товару, виконаної роботи, наданої послуги, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі, коли відповідно до закону суб’єкт господарської діяльності не веде обов’язків облік доходів і витрат, - у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Виходячи зі змісту оскаржуваної постанови та наведеної норми статті 23 Закону України “Про захист прав споживачів”, суду належить встановити наявність підстав для застосування штрафу, а саме чи мало місце виготовлення або реалізація ТОВ “Зара Україна” продукції, що не відповідає вимогам нормативних документів.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону України “Про захист прав споживачів” споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця).

Частиною першою статті 15 Закону України “Про захист прав споживачів” передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою.

Інформація про продукцію повинна містити: назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються; найменування нормативних документів, вимогам яких повинна відповідати вітчизняна продукція; дані про основні властивості продукції, а щодо продуктів харчування - про склад (включаючи перелік використаної у процесі їх виготовлення сировини, в тому числі харчових добавок), номінальну кількість (масу, об’єм тощо), харчову та енергетичну цінність, умови використання та застереження щодо вживання їх окремими категоріями споживачів, а також іншу інформацію, що поширюється на конкретний продукт; відомості про вміст шкідливих для здоров’я речовин, які встановлені нормативно-правовими актами, та застереження щодо застосування окремої продукції, якщо такі застереження встановлені нормативно-правовими актами; позначку про наявність або відсутність у складі продуктів харчування генетично модифікованих компонентів; дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції; виробник (продавець) у разі виявлення недостовірної інформації про продукцію (якщо вона не шкодить життю, здоров’ю або майну споживача) протягом тижня вилучає цю продукцію з продажу та приводить інформацію про неї до відповідності; дату виготовлення; відомості про умови зберігання; гарантійні зобов’язання виробника (виконавця); правила та умови ефективного і безпечного використання продукції; строк придатності (строк служби) товару (наслідків роботи), відомості про необхідні дії споживача після їх закінчення, а також про можливі наслідки в разі невиконання цих дій; найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування.

Частиною другою статті 15 Закону України “Про захист прав споживачів” зокрема встановлено, що інформація, передбачена частиною першою цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування.

Відповідно до пункту 4 Загальних правил споживчого маркування товарів легкої промисловості (ДСТУ 4519:2006), затверджених наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28 лютого 2006 року №54, на які посилався відповідач 1 при винесені оскаржуваної постанови, (далі по тексту – Загальні правила споживчого маркування), у споживчому маркуванні щодо товару/виробу має бути така інформація: назва країни-походження; товарний знак (за наявності); назва та місце розташування виробника; позначення нормативного документа, обов’язковим вимогам якого повинен відповідати товар/виріб (для товарів вітчизняного виробництва); назва товару/виробу; артикул товару/виробу; модель товару/виробу; розміри; вміст сировини; дата виготовлення; символи щодо догляду; інформація щодо сертифікації товару/виробу (за наявності); штриховий код товару/виробу (за наявності); специфічна та додаткова інформація про товар/виріб для споживача (за потреби). Товар, що надійшли в продаж від виробника-фізичної особи, повинні також мати на ярлику зазначення його прізвища, адреси, номера документа, що засвідчує право на зайняття підприємницькою діяльністю, та назви територіального органу, що його видав.

У свою чергу за визначенням пунктів 3.12-3.13 Загальних правил споживчого маркування маркування – процес нанесення маркування на товар/виріб або пакування; споживче маркування – маркування, що містить інформацію щодо виробника, кількості, якості та ціни продукції, способів поводження з нею під час споживання, а також рекламує продукцію.

Як встановлено в акті перевірки та не спростовано позивачем під час судового розгляду, до продажу пропонувався товар непродовольчої групи, забезпечений цінниками з позначенням роздрібних цін, що не відповідає вимогам ДСТУ 4519:2006 “Споживче маркування товарів легкої промисловості”, а саме порушення підпунктів 4.6.2, 4.6.8 без місцезнаходження виробника, його адреси та дати виготовлення.

Інших порушень в акті перевірки визначено не було.

Відповідно до частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Частина четверта статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Суд звертає увагу, що позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували, що на упаковці, етикетці (стікері), споживчій тарі, контретикетці, кольєретці, листку-вкладиші, чи іншому елементі упаковки, що супроводжують товари непродовольчої групи, міститься інформація про місцезнаходження виробника, його адреси та дати виготовлення.

Досліджуючи питання правомірності наявності підстав для застосування штрафу, суд керується наступним.

Згідно п. 3, 4 Прикінцевих положень Закону України “Про стандартизацію” державні та інші стандарти є чинними до припинення їх дії або до прийняття відповідних стандартів згідно з вимогами цього Закону. Вимоги державних та інших стандартів, обов'язкові до виконання, є чинними до прийняття відповідних технічних регламентів та інших нормативно-правових актів, які регулюють ці питання.

Згідно статті 11 Закону (в редакції станом на момент прийняття ДСТУ №4519:2006) стандарти застосовуються на добровільній основі, за винятком випадків, коли застосування цих стандартів вимагають технічні регламенти.

Станом на 2006 рік технічного регламенту щодо текстильних виробів не існувало, тобто, станом на момент прийняття ДСТУ №4519:2006 він застосовувався господарюючими суб’єктами на добровільній основі.

Згідно статті 13 Закону України “Про стандарти, технічні регламенти та процедури оцінки відповідності” відповідність введених в обіг в Україні продукції, процесів та послуг технічним регламентам є обов’язковою.

Тобто, для з’ясування питання про обов’язковість застосування ДСТУ №4519:2006 станом на час прийняття оскаржуваної постанови, необхідно з’ясувати, чи вимагають відповідні технічні регламенти їх застосування. У протилежному випадку, за загальним правилом статті 11 Закону, вимоги ДСТУ №4519:2006 застосовуються на добровільній основі.

Відповідно до статті 15 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються: технічні регламенти; стандарти; кодекси усталеної практики; класифікатори; технічні умови.

Застосування стандартів чи їх окремих положень є обов’язковим для:

суб’єктів господарювання, якщо на стандарти є посилання в технічних регламентах;

учасників угоди (контракту) щодо розроблення, виготовлення чи постачання продукції, якщо в ній (ньому) є посилання на певні стандарти;

виробника чи постачальника продукції, якщо він склав декларацію про відповідність продукції певним стандартам чи застосував позначення цих стандартів у її маркуванні.

Згідно статті 1 Закону України “Про стандарти, технічні регламенти та процедури оцінки відповідності” технічний регламент - закон України або нормативно-правовий акт, прийнятий Кабінетом Міністрів України, у якому визначено характеристики продукції або пов’язані з нею процеси чи способи виробництва, а також вимоги до послуг, включаючи відповідні положення, дотримання яких є обов’язковим. Він може також містити вимоги до термінології, позначок, пакування, маркування чи етикетування, які застосовуються до певної продукції, процесу чи способу виробництва.

В порядку статті 14 Закону постановою Кабінету Міністрів України №13 від 14 січня 2009 року, затверджено Технічний регламент щодо назв текстильних волокон і маркування текстильних виробів. Технічний регламент є обов’язковим до застосування з 2012 року.

Таким чином, у будь-якому випадку, у суду відсутні підстави для висновку про обов’язковість застосування ДСТУ №4519:2006 “Непродовольчі товари. Споживче маркування товарів легкої промисловості. Загальні правила” при реалізації товарів непродовольчої групи.

Відповідно, за недотримання вимог пунктів 4.6.2, 4.6.8. ДСТУ № 4519:2006 суб’єктів господарювання не може бути притягнено до відповідальності, оскільки цей акт не є нормативним актом, обов’язковим до виконання.

За таких обставин позивачем не допущено порушення пункту 2 частини першої статті 23 Закону України “Про захист прав споживачів” - виготовлення або реалізацію продукції, що не відповідає вимогам нормативних документів, оскільки визначені відповідачем нормативні документи не є обов’язковими для виконання.

Відповідно, до пункту 14 Правил роздрібної торгівлі непродовольчими товарами, затверджених наказом Міністерства економіки України від 19 квітня 2007 року №104, забороняється продаж товарів, що не мають відповідного маркування, не може вважатися порушеним, оскільки згідно наведеного вище вимоги з маркування в даному випадку не мали відповідати ДСТУ № 4519:2006 в обов’язковому порядку.

Окрім того, судом встановлено, що відповідачем 1 було порушено порядок накладення стягнення та визначення розміру штрафу.

У частині сьомій статті 7 Закону України “Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності” передбачено, що на підставі акта, який складено за результатами здійснення планового заходу, в ході якого виявлено порушення вимог законодавства, протягом п’яти робочих днів з дня завершення заходу складається припис, розпорядження або інший розпорядчий документ про усунення порушень, виявлених під час здійснення заходу.

Визначення припису наведено у частині восьмій статті 7 Закону України “Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності”.

Так, припис - це обов’язкова для виконання у визначені строки письмова вимога посадової особи органу державного нагляду (контролю) суб’єкту господарювання щодо усунення порушень вимог законодавства. Припис не передбачає застосування санкцій щодо суб’єкта господарювання. При цьому, розпорядчі документи щодо усунення порушень вимог законодавства можуть бути оскаржені до відповідного центрального органу виконавчої влади або до суду в установленому законом порядку.

Судом не беруться до уваги посилання позивача на неправомірність застосування відповідачем штрафних санкцій за умови не винесення припису про усунення недоліків, встановлених актом перевірки, з тих підстав, що припис відповідача 1 про усунення недоліків є лише формою впливу, направленою на унеможливлення порушень позивачем прав споживачів у подальшій господарській діяльності, до того ж законодавство не передбачає звільнення суб’єкта господарювання від застосування по відношенню до нього відповідальності у вигляді штрафних санкцій при наявності порушень законодавства у сфері захисту прав споживачів.

Нормами підпункту 2 частини першої статті 23 Закону України “Про захист прав споживачів” передбачено, що у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб'єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування, у тому числі ресторанного господарства, несуть відповідальність за виготовлення або реалізацію продукції, що не відповідає вимогам нормативних документів, - у розмірі п’ятдесяти відсотків вартості виготовленої або одержаної для реалізації партії товару, виконаної роботи, наданої послуги, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі, коли відповідно до закону суб’єкт господарської діяльності не веде обов’язків облік доходів і витрат, - у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Порядок накладення та стягнення штрафів уповноваженими особами Держстандарту та його органів у справах захисту прав споживачів в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі визначений ”

Відповідно до пункту 4 вищевказаного Положення, рішення про накладення штрафів приймається на підставі відповідних актів перевірки суб’єкта господарської діяльності та інших матеріалів, пов’язаних з цією перевіркою, за наявності порушень, зазначених у пункті 2 цього Положення, і оформляється постановою за формою, що встановлюється Мінекономрозвитку. Питання про накладення штрафу розглядається за участю представника суб’єкта господарської діяльності. У разі його відсутності справу може бути розглянуто лише у випадку, коли незважаючи на своєчасне повідомлення суб’єкта господарської діяльності про місце і час розгляду справи від нього не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Як встановлено судом та не спростовано відповідачем 1, постанова від 29 листопада 2011 року №0028553/пром винесена за відсутності уповноваженого представника позивача.

Доказів виклику представника позивача на розгляд питання про накладення штрафу відповідачем 1 надано до суду не було.

В подальшому, у зв’язку з вчиненням позивачем вказаного вище правопорушення постановою Управління у справах захисту прав споживачів у місті Києві від 29 листопада 2011 року № 002855/пром за реалізацію товару, що не відповідає вимогам нормативних документів, на позивача накладено штраф у розмірі 220883,00 грн.

У додатку №7 акту перевірки вказано інформацію про артикули певного товару на вартість одиниці товару такого артикулу, котра отримана із цінників такого товару. Тобто сума штрафу відповідачем розрахована із вартості товару, за якою він реалізовувався у роздрібній торгівлі.

Штраф, передбачений частиною другою статті 23 Закону України “Про захист прав споживачів” нараховуються у процентному відношенні від вартості одержаної для реалізації партії товару, тобто виходячи з ціни, за яку товар було отримано.

Листом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 24 жовтня 2006 року №9373-2-5/18 “Щодо надання роз’яснення про порядок притягнення до відповідальності госпсуб’єктів за порушення законодавства про захист прав споживачів” роз’яснено, що “…відповідно до вимог пунктів 2-7 частини 1 зазначеної статті Закону адміністративно-господарські санкції нараховуються у процентному відношенні від вартості одержаної для реалізації партії товару або її залишку (п . 10 ч. 1), тобто виходячи з ціни за яку товар було отримано.”

Відповідно до інвойсів про придбання товару, одержаного для реалізації, та таблиці позивача про вартість одержаної для реалізації партії товару, вартість одержаної для реалізації партії товару позивача за артикулами вказаними у додатку 7 до акта перевірки становить 117 381,68 грн.

Отже, розмір застосованого відповідачем штрафу у сумі 220 883,00 грн., не підтверджується матеріалами справи, оскільки обрахований відповідачем 1 не із вартості одержаної для реалізації партії товару.

Враховуючи викладене, застосування штрафу у розмірі, що не відповідає обставинам справи, постанова від 29 листопада 2011 року № 002855/пром є протиправною та підлягає скасуванню, а позовні вимоги у цій частині – задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Порушення хоча б одного із зазначених критеріїв оцінки дії або бездіяльності суб’єкта владних повноважень є підставою для визнання їх протиправними.

Суб'єкт владних повноважень повинен уникати прийняття рішень не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а рішення державного чи іншого органу (посадової особи), як офіційний документ видається останнім виключно в межах його компетенції встановленої законом.

Як встановлено судом, відповідачем при розрахунку розміру фінансових санкцій по відношенню до позивача не дотримано встановленого законодавством порядку та способу їх застосування. При цьому, відповідач, який є суб’єктом владних повноважень, на якого процесуальним законодавством покладено обов’язок аргументовано довести правомірність свого рішення та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів, не надав суду будь-яких пояснень чи розрахунків з приводу правомірності розрахунку штрафних санкцій саме у спосіб здійснений відповідачем.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, Інспекцією з питань захисту прав споживачів у місті Києві не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваної постанови з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ТОВ “Зара Україна” у цій частині підлягає задоволенню.

Стосовно вимоги позивача стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві на користь позивача суму сплаченого штрафу суд зазначає наступне.

Відповідач 2 заперечував проти задоволення позовних вимог про стягнення суми сплаченого позивачем штрафу та послався на наступне. Порядок повернення грошових коштів з бюджету регулюється нормами діючого законодавства, згідно вимог яких повернення коштів здійснюється за поданням органів стягнення.

З пояснень відповідача 2 вбачається, що він не може здійснити повернення грошових коштів позивачу, оскільки подання на повернення коштів відсутнє.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача суми сплаченого штрафу у розмірі 220 883,00 грн. з огляду на наступне.

29 листопада 2011 року постановою Управління у справах захисту прав споживачів у м. Києві №002855/пром вирішено стягнути з позивача на користь Держави 220 883,00 грн.

В процесі виконання постанови з позивача стягнуто суму боргу у розмірі 243 021,30 грн., враховуючи суму виконавчого збору та витрат.

23 жовтня 2012 року постановою про закінчення виконавчого провадження ВП №31070409 виконавче провадження закінчено у зв’язку із сплатою позивачем штрафу у повному обсязі на підставі пункту 8 статті 49 Закону України “Про виконавче провадження”, отже стягнуті з позивача кошти перераховані до державного бюджету та на депозиті у виконавчій службі не перебувають.

Позивач звернувся до суду із позовною заявою щодо скасування постанови про накладання штрафу у розмірі 220 883,00 грн. від 29.01.2011 року № 002855/пром.

Вищезазначена постанова підлягає скасуванню на підставі доводів, викладених вище.

Згідно вимог статті 2 Кодексу адміністративного судочинства завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно статті 45 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України веде бухгалтерський облік усіх надходжень, що належать Державному бюджету України, та за поданням органів стягнення здійснює повернення коштів, що були помилково або надміру зараховані до бюджету.

У відповідності до вимог статті 78 Бюджетного кодексу України казначейське обслуговування місцевих бюджетів здійснюється органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, відповідно до статті 43 цього Кодексу. Казначейство України веде облік усіх надходжень, що належать місцевим бюджетам, та за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, погодженим з відповідними місцевими фінансовими органами, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.

Процедури повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів (обов’язкових платежів) та інших доходів бюджету врегульована Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, який затверджений наказом Державного казначейства України від 10 грудня 2002 року №226.

Пунктом 5 цього Порядку визначено, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили. Подання подається до органу Казначейства за формою, передбаченою нормативно-правовими актами з питань повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету коштів, або в довільній формі на офіційному бланку установи за підписом керівника установи (його заступника відповідно до компетенції), скріпленим гербовою печаткою (у разі наявності) або печаткою з найменуванням та ідентифікаційним кодом установи (у разі наявності), з обов’язковим зазначенням такої інформації: обґрунтування необхідності повернення коштів з бюджету, найменування платника (суб'єкта господарювання), код за ЄДРПОУ (для юридичної особи) або прізвище, ім’я, по батькові фізичної особи, реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер) або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та мають відмітку у паспорті), сума платежу, що підлягає поверненню, дата та номер документа на переказ, який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету.

З матеріалів справи вбачається, що в процесі виконавчого провадження з позивача були стягнуті грошові кошти у сумі 220 883,00 грн. на виконання постанови від 29 листопада 2011 року №002855/пром.

Виконавче провадження щодо виконання постанови про стягнення вказаного штрафу закінчено 23 жовтня 2012 року відповідною постановою.

Тобто, на теперішній час відсутній державний орган, за поданням якого може бути здійснено повернення коштів позивачеві та якому, відповідно до законодавства, надано право стягнення до бюджетів податків, зборів та інших платежів.

За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення суми сплаченого штрафу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб’єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю “Зара Україна” задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову Управління у справах захисту прав споживачів у місті Києві від 29 листопада 2011 року №0028553/пром про накладення стягнень, передбачених статтею 23 закону України “Про захист прав споживачів”.

4. Присудити з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Зара Україна” понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 146,00 грн. (дві тисячі сто сорок шість гривень 00 копійок).

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко