Справа № 2а-0770/53/11
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2011-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

справа № 2а-0770/53/11
ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2011 року м. Ужгород

Закарпатський окружний адміністративний суд

у складі : головуючого - судді Іванчулинця Д.В.,

з участю секретаря судового засідання - Семаль Т.М.,

з участю перекладача ОСОБА_1 (диплом серія ВК № 21214092 від 21.06.2002 року),

за участю сторін:

позивача : ОСОБА_2 ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_3 (довіреність від 03.03.2011 року посвідчена начальником ПТРБ у Закарпатській області ОСОБА_4С.)

представника відповідача ОСОБА_5Г.(довіреність № 17-9-1 від 04.01.2011 року),

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 ОСОБА_1 до Управління міграційної служби у Закарпатській області про визнання недійсним рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця в Україні та зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про надання статусу біженця,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 160 частини 3 КАС України 06 квітня 2011 року було проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст постанови виготовлено та підписано 11 квітня 2011 року.

ОСОБА_2 ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до управління Міграційної служби в Закарпатській області, якою просить визнати протиправним рішення управління Міграційної служби в Закарпатській області № 129 про відмову в оформлені документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця і скасувати його, зобовязати управління Міграційної служби в Закарпатській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання ОСОБА_2 ОСОБА_1 статусу біженця.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з рішенням відповідача позивач не погоджується, оскільки, на його власну думку, оскаржуване рішення приймалось без врахування та дослідження всіх обставин по його справі, які мають важливе юридичне значення.

Позивач позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечила, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог з мотивів, вказаних у письмових запереченнях.

Зокрема, за результатами розгляду матеріалів справи особи, яка назвалась громадянином ОСОБА_6 ОСОБА_2 ОСОБА_1, звернувся 13 грудня 2010 року до управління міграційної служби у Закарпатській області, через посадову особу Мукачівського прикордонного загону, у порядку статті 9 Закону України "Про біженців", із заявою про надання статусу біженця звернулась особа, яка назвалась іромадянином ОСОБА_6 ОСОБА_2 ОСОБА_1.

Згідно ст. 9 Закону України "Про біженців" та Конвенції про статус біженців 1951 року, та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року заяву особи, яка назвалась громадянином ОСОБА_6 ОСОБА_2 ОСОБА_1 прийнято до розгляду 23 грудня 2010 року. В ході розгляду заяви особи, яка назвалась громадянином ОСОБА_6 ОСОБА_2 ОСОБА_1 та наявних матеріалів особової справи встановлено наступне.

ОСОБА_2 ОСОБА_1 таджик за національністю, сповідує іслам, суніт, ІНФОРМАЦІЯ_1, за спеціальністю дизайнер. В України разом з позивачем перебуває дружина та п'ятеро неповнолітніх дітей.

З пояснень ОСОБА_2 Осмап, даних під час співбесіди 27 грудня 2010 року слідує, що позивач у країні громадянської належності, перед виїздом із країни, отримав паспорт для виїзду за кордон.

У вересні 2010 року позивач легально, маючи при собі закордонний паспорт виїхав без перешкод з ОСОБА_6. Викладене є доказом того, що особа, яка назвалась ОСОБА_2 ОСОБА_1 є громадянином ОСОБА_6 та користувалася захистом країни громадянської належності. Відповідно до пункту Е розділу 1 Женевської Конвенції про статус біженця 1951 року положення цієї Конвенції не поширюються на осіб, за якими компетентні органи країни, в якій вони проживають, визнаються права та обов'язки, пов'язані з громадянством цієї країни.

Під час співбесіди 27 грудня 2010 року особа, яка назвалась громадянином ОСОБА_6 ОСОБА_2 ОСОБА_1, називає причиною виїзду з країни громадянської належності стала нестабільна ситуація в ОСОБА_6, яка пов'язана з тиском, який вчинявся на позивача з боку представників озброєних угруповань, через його майновий стан. Позивач належав до заможної верстви населення, так як успадкував від батька родинний бізнес. За таких обставин він був викрадений озброєними людьми на вулиці Кабула, коли їхав до друзів у гості, з метою отримання викупу. Після сплати дружиною викупу позивач був звільнений. У серпні 2010 року до його офісу навідалися озброєні люди і вимагали гроші, а після спливу деякого часу він почав отримувати погрози викрадення дітей у разі, якщо він не сплатить їм вказану ними суму. Про реальність погроз позивач стверджує зрозумів, коли він сам був викрадений та під час утримання піддався фізичному насиллю.

Загальна ситуація громадянської війни (що відбувається в ОСОБА_6) не є підставою для надання статусу біженця та не відповідає вимогам абзацу другого статті 1 Закону України «Про біженців».

Зі слів заявника, він не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства з боку представників офіційної влади ОСОБА_6.

Озброєнні угруповання не є представниками офіційної влади в ОСОБА_6. Отже, сам факт можливого переслідування з боку незаконних збройних формувань Талібів, не є підставою для надання статусу біженця.

Зазначені заявником у матеріалах справи факти не дають підстав вважати, що він переслідувався в ОСОБА_6, як конвенційний біженець.

А відтак, представник відповідача вважає, що рішення управління міграційної служби про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця приймалось з врахуванням та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним і у задоволенні позовних вимог просить відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

У судовому засіданні встановлено, що позивач на початку вересня 2010 року перетнув кордон в Узбекистан, прибув в Україну 1 грудня 2010 року, 13 грудня 2010 року через посадову особу Мукачівського прикордонного загону у порядку ст.9 Закону України "Про біженців" " N 2557 від 21 червня 2001 року звернувся із заявою про надання статусу біженця.

Згідно абз.1 ст.12 Закону України "Про біженців" N 2557 від 21 червня 2001 року орган міграційної служби, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про надання їй статусу біженця, видає заявникові довідку про подання такої заяви, яка є підставою для реєстрації в органі спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань громадянства та реєстрації фізичних осіб. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в анкеті, та інші документи, вимагає додаткові відомості і приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до абз.6 ст.12 Закону України "Про біженців" N 2557 від 21 червня 2001 року рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 Закону, а також коли заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов, передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно повідомлення управління міграційної служби у Закарпатській області за № 129 від 30 грудня 2010 року позивачеві відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, оскільки основною причиною виїзду з країни громадянської належності став моральний тиск, який вчинявся з боку озброєних осіб, який потягнув за собою викрадення з метою отриманая викупу та подальші погрози викрадення дітей у разі не сплати зазначеної ними суми, отже у ОСОБА_2 ОСОБА_1 відсутні обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, визначених абзацом другим статті 1 Закону України "Про біженців".

Фактів переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, визначених абзацом другим статті 1 Закону України "Про біженців" N 2557 від 21 червня 2001 року позивачем не наведено.

Під біженцем, відповідно до положень статті 1 Закону України "Про біженців" розуміється особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Зважаючи на Закон України "Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу" від 18 березня 2004 р., суд вважає за необхідне зазначити, що згідно п.5 ст.4 ОСОБА_7 Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 р. - заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У судовому засіданні позивачем не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням вищевикладених критеріїв про причини, з яких вона не може повернутися в країну своєї громадянської належності. Зважаючи на це та враховуючи інформацію, надану самою позивачкою, не підтверджується наявність умов, передбачених абз.2 ст.1 Закону України "Про біженців" N 2557 від 21 червня 2001 року.

Відповідно до п.164 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особи, вимушені покинути країну походження в результаті внутрішніх чи міжнародних військових конфліктів, звично не розглядаються як біженці Конвенцією 1951 року и протоколом 1967 року.

Крім того, згідно ч. 6 ст. 12 Закону України "Про біженців" N 2557 від 21 червня 2001 року, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, а також коли заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов, передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже, оскільки відповідач Управління міграційної служби в Закарпатській області діяв в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, в тому числі Законом України "Про біженців", підстави для скасування його рішення та зобовязання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про надання статусу біженця відсутні.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 17, 160, 161, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_2 ОСОБА_1 до Управління міграційної служби у Закарпатській області про визнання недійсним рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця в Україні та зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про надання статусу біженця - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Іванчулинець Д.В.