Справа № 2а-1970/2442/11
Суддя: Кравцов О.В.
Дата ухвалення: 2015-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" серпня 2015 р. м. Київ К/800/42532/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого Кравцова О.В.,

суддів Розваляєвої Т.С.,

Чумаченко Т.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2014 року у справі за позовом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Тернопільська міська рада, ОСОБА_4, про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2011 року Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області (надалі - позивач, Інспекція) звернулася до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2, треті особи: Тернопільська міська рада, ОСОБА_4, в якому просила:

зобов'язати ОСОБА_2 демонтувати самочинно зведену добудову до квартири АДРЕСА_1;

зобов'язати ОСОБА_3 демонтувати самочинно зведену добудову до квартири АДРЕСА_2.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2011 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2014 року рішення апеляційної інстанції скасовано, позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись із рішенням апеляційної інстанції, відповідачі звернулись до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просили скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2014 року, залишивши в силі рішення першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися під час її розгляду, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 10 березня 2011 року Інспекцією складено протокол № 17-18/11/0 про адміністративне правопорушення про те, що ОСОБА_3 порушив вимоги статті 29 Закону України «Про планування і забудову територій», чим вчинив правопорушення, передбачене статтею 97 Кодексу України про адміністративні правопорушення. На підставі даного протоколу 10 березня 2011 року постановою Інспекції № 17-18/11/0 ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 170 грн, який ОСОБА_3 сплачений.

18 травня 2011 року позивачем складено протокол № 29-18/11/с про адміністративне правопорушення про те, що ОСОБА_2 порушив вимоги статей 9,27 Закону України «Про архітектурну діяльність», чим вчинив правопорушення, передбачене статтею 97 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

На підставі даного протоколу ОСОБА_2 19 травня 2011 року постановою Інспекції № 29-18/11/с притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі - 170 грн., який ним сплачений.

10 березня 2011 року позивач направив лист № 01-44/436, яким Інспекція зобов'язала ОСОБА_3 в місячний строк привести вказане будівництво у відповідність до вимог чинного законодавства.

Оскільки вимоги Інспекції виконані не були, позивач звернувся до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що Інспекцією порушено процедуру прийняття рішення, що передбачена Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки Інспекцією акт перевірки не складався, приписи про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил з визначенням строку добровільного виконання припису та із зазначенням способу усунення порушення відповідачам надіслані не були. У свою чергу вказав, що лист, направлений ОСОБА_3 не є приписом в розумінні Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Втім, за перевіркою матеріалів справи до такого висновку суд першої інстанції дійшов без належного встановлення обставин справи, перевірки їх доказами.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Між тим, відповідно до частини четвертої та п'ятої статті 11 КАС України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень; з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів. Дійшовши висновку, що поданих сторонами доказів недостатньо для встановлення обставин справи, суд має право вжити передбачених законом заходів для витребування належних доказів із власної ініціативи.

Суд постановляє ухвалу про закінчення з'ясування всіх обставин у справі та перевірки їх доказами тільки після того, як проведено всі дії, необхідні для повного і всебічного з'ясування цих обставин, перевірено всі вимоги та заперечення осіб, які беруть участь у справі, і вичерпано всі можливості щодо збирання й оцінки доказів.

Втім, вирішуючи позовні вимоги Інспекції, судом першої інстанції таких вимог не дотримано, судом не встановлено факту відмови відповідачів щодо здійснення перебудови.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2011 року, зазначив, що хоча Інспекцією приписів не складено, але було надіслано ОСОБА_3 лист про необхідність у місячний термін привести будівництво у відповідність до вимог чинного законодавства. Окрім того, вказав, що суд першої інстанції посилається на норму Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», однак даний закон набрав чинності після направлення позивачем відповідного листа.

Однак, апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, також не дотримався вимог, передбачених статтею 11 КАС України, та належним чином не перевірив повноту з'ясування обставин у справі судом першої інстанції, які він вважав встановленими та такими, що підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами, не надав належної юридичної оцінки його висновкам та сам ухвалив рішення без дотримання вимог статті 159 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України з висновками судів попередніх інстанцій не погоджується з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що постанови, якими відповідачів було притягнуто до адміністративної відповідальності, були винесені 10 березня 2011 року - щодо ОСОБА_3, 19 травня 2011 року - щодо ОСОБА_2

Закон України N 3038-VI від 17 лютого 2011 року «Про регулювання містобудівної діяльності» (надалі - Закон N 3038-VI), норми якого були застосовані судом першої інстанції, набрав чинності з 12 березня 2011 року.

Отже, на момент виникнення правовідносин щодо порушення вимог законодавства ОСОБА_3 даний закон не діяв.

У свою чергу, відповідно до частини сьомої статті 376 Цивільного кодексу України (в редакції від 9 березня 2011 року, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Отже, з вищенаведеної правової норми вбачається, що законодавцем встановлені умови за настанням яких за рішенням суду можливе знесення самочинного будівництва, зокрема, якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від проведення перебудови.

З матеріалів справи вбачається, що Інспекція листом зобов'язала ОСОБА_3, провести будівництво у відповідність до вимог чинного законодавства в місячний термін.

Однак, ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції, не було встановлено факту відмови ОСОБА_3 від здійснення даної перебудови. Окрім того, судами не встановлено чи надсилався лист із подібними вимогами до ОСОБА_2

Таким чином, судами не встановлено факту відмови відповідачів від проведення перебудови.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді суду слід врахувати наведене, всебічно і повно встановити всі фактичні обставини справи на підставі об'єктивної оцінки наявних у ній доказів, з'ясувати дійсні права та обов'язки сторін, і залежно від встановленого, правильно застосувати норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, та ухвалити законне й обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 222, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2011 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2014 року -скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді Кравцов О.В.

Розваляєва Т.С.

Чумаченко Т.А.