Справа № 826/16122/13-а
Суддя: Ємельянова В.І.
Дата ухвалення: 2015-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2015 року К/800/15579/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Ємельянової В.І.,

Стародуба О.П., Штульман І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 4 березня 2014 року по справі №826/16122/13а

за позовом ОСОБА_4

до Державної митної служби України,

Міністерства доходів і зборів України,

Сумської митниці Міндоходів

про скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державної митної служби України, Міністерства доходів і зборів України, Сумської митниці Міндоходів, в якому просив: скасувати рішення керівника зміни пункту митного контролю міжнародного автомобільного пункту пропуску «Бачівськ» Рунчева Є.А. про транзитне ввезення транспортного засобу (Porshe Cayenne GTS, номер державної реєстрації НОМЕР_1), зобов'язати відповідача провести реєстрацію транспортного засобу як такого, що ввозиться на митну територію України громадянином - нерезидентом, строком на один рік; зобов'язати відповідача внести відповідні відомості та зміни до державного електронного реєстру транспортних засобів, які перетинають державний митний кордон та надати відповідну довідку щодо таких змін; зобов'язати відповідача продовжити термін перебування транспортного засобу на території України на строк розгляду цієї справи без нарахування будь - яких зборів та надати письмове підтвердження щодо такого продовження.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 4 березня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 27 вересня 2013 року перетнув державний кордон України в режимі «зелений коридор» у міжнародному автомобільному пункті пропуску «Бачівськ» на автомобілі Porshe Cayenne GTS, номер державної реєстрації НОМЕР_1.

Для оформлення тимчасового ввозу зазначеного транспортного засобу строком до одного року позивачем були надані документи: оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу у бюро реєстрації м. Гамбурга; оригінал доручення на право експлуатації та розпорядження транспортним засобом від ІБДМ Інформаціонсбюро Дойче Мессен ГмбХ; оригінал та копію реєстрації за адресою: АДРЕСА_2; оригінал та копію картки-дозволу на постійне безстрокове проживання у Німеччині; актуальний витяг з торгівельного реєстру ФРН (орган реєстрації юридичних осіб) з усіма відомостями про компанію ІБДМ Інформаціонсбюро Дойче Мессен ГмбХ і на підтвердження статусу директора та засновника; два закордонні паспорти громадянина України з попередніми строковими дозволами на проживання у Німеччині; поліс страхування відповідальності для водіїв «Зелена картка».

За результатами розгляду вказаних документів, позивачу відмовлено у тимчасовому ввозі транспортного засобу особистого користування на територію України строком до одного року та надано дозвіл на ввезення транспортного засобу в режимі «транзит» строком на 10 днів.

ОСОБА_4, вважаючи, що він є нерезидентом - громадянином України, тобто особою, на яку розповсюджується дія положень частини 1 статті 380 Митного кодексу України, звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з наступних мотивів.

Позивач вказував, що він є нерезидентом, посилається на положення підпункту 14.1.213 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України).

Зазначеною нормою визначено, що резиденти - це: а) юридичні особи та їх відокремлені особи, які утворені та провадять свою діяльність відповідно до законодавства України з місцезнаходженням як на її території, так і за її межами; б) дипломатичні представництва, консульські установи та інші офіційні представництва України за кордоном, які мають дипломатичні привілеї та імунітет; в) фізична особа - резидент - фізична особа, яка має місце проживання в Україні.

У разі якщо фізична особа має місце проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо така особа має місце постійного проживання в Україні; якщо особа має місце постійного проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні зв'язки (центр життєвих інтересів) в Україні. У разі якщо державу, в якій фізична особа має центр життєвих інтересів, не можна визначити, або якщо фізична особа не має місця постійного проживання у жодній з держав, вона вважається резидентом, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від'їзду) протягом періоду або періодів податкового року.

Разом з тим, пунктом 1.1 статті 1 зазначеного Кодексу визначено, що Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, а також в інших сферах, у тому числі, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Пунктом 9.2 статті 9 ПК України передбачено, що відносини, пов'язані з установленням та справлянням мита, регулюються митним законодавством, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

З аналізу зазначених норм чинного законодавства вбачається, що при визначенні поняття нерезидент в контексті даних правовідносин не підлягає застосуванню ПК України.

Відповідно до частини 1 статті 380 Митного кодексу України (далі - МК України) тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів. Обов'язковою умовою допуску зазначених транспортних засобів до тимчасового ввезення на митну територію України є реєстрація цих транспортних засобів в уповноважених органах іноземних держав, що підтверджується відповідним документом.

Згідно підпункту «в» пункту 33 статті 4 МК України нерезиденти - це фізичні особи - іноземці та особи без громадянства, громадяни України, які мають постійне місце проживання за межами України, у тому числі ті, які тимчасово перебувають на території України.

Судами зазначено, що оскільки позивач є громадянином України, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_2, то для підтвердження статусу нерезидента він повинен мати постійне місце проживання за межами України.

Поняття постійного місця проживання у спірних правовідносинах визначено пунктом 45 статті 4 МК України, згідно якого постійне місце проживання - місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цим громадянином службових обов'язків або зобов'язань за договором (контрактом).

Тобто, визначено декілька умов, за сукупністю яких можливо визначити постійне місце проживання, а саме: 1) проживання громадянина на території будь-якої держави більше одного року; 2) відсутність у такого громадянина постійного місця проживання на території інших держав; 3) намір громадянина проживати на території держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою.

Наказом Міністра закордонних справ України від 22 листопада 1999 року №201, затверджено Порядок розгляду в дипломатичних представництвах або консульських установах України за кордоном клопотань громадян України, які виїхали за її межі тимчасово, про залишення на постійне проживання за кордоном (далі - Порядок №201).

Згідно пункту 4.1 вказаного Порядку після отримання дипломатичним представництвом або консульською установою України за кордоном інформації, зазначеної у пунктах 3.4 та 3.5 цього Порядку, керівник дипломатичного представництва або консульської установи України за кордоном приймає відповідне рішення.

Відповідно до пункту 5 Порядку № 201 прийняте рішення повідомляється заявникові в письмовій або усній формі. В останньому випадку виконавцем складається і долучається до справи відповідна довідка із зазначенням дати повідомлення рішення та даних посадової особи, яка його повідомила. У разі відмови в задоволенні клопотання заявникові повідомляються конкретні причини відмови.

Разом з повідомленням позитивного рішення заявник інформується про обов'язковість виписки з останнього місця постійного проживання в Україні, здачі паспорта громадянина України до органів внутрішніх справ за останнім місцем проживання в Україні та надання до дипломатичного представництва або консульської установи відповідних довідок.

Після представлення заявником довідок про виписку з останнього місця постійного проживання в Україні та здачі паспорта громадянина України до органів внутрішніх справ України в паспорт громадянина України для виїзду за кордон вноситься шляхом проставлення штампа «постійне проживання» або такого напису (з відміткою про дату внесення та із зазначенням посади і прізвища особи, яка його внесла), який скріплюється підписом посадової особи та печаткою відповідного дипломатичного представництва або консульської установи.

Судами встановлено, що згідно відмітки про реєстрацію постійного місця проживання (11 сторінка паспорта громадянина України) ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно Довідки про реєстрацію (прописку) позивача, останній зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 31 травня 2013 року, тобто менш ніж за рік до перетину ним митного кордону України на автомобілі Porsche Cayenne GTS.

Відмітка відповідної консульської установи про постійне проживання позивача на території ФРН у паспорті позивача відсутня.

Позивачем доказів постійного проживання на території ФРН станом до 31 травня 2013 року - дати реєстрації позивача за адресою: АДРЕСА_2 не надано.

Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства та встановивши фактичні обставини справи, суди дійшли обґрунтованого висновку, що в розумінні МК України позивач не є нерезидентом-громадянином України, оскільки згідно інформації в паспорті, останній має постійне місце проживання в м. Києві, а згідно довідки про прописку проживає на території ФРН з 31 травня 2013 року, тобто менш ніж рік, що суперечить пункту 45 статті 4 МК України.

Відповідно до вимог частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оскільки, відповідачами доведено правомірність дій при здійсненні реєстрації транспортного засобу позивача, то суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 4 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ємельянова В.І.

Судді Стародуб О.П.

Штульман І.В.