Справа № 465/11787/13а
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2015-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2015 року № 876/11230/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Мікули О.І.

за участю секретаря судових засідань: Щерби С.Б.

позивачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3

третьої особи - ОСОБА_4

представника третьої особи - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Франківського районного суду м. Львова від 10 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, за участю третіх осіб: ЛКП «Вулицьке», ОСОБА_4 про скасування розпорядження, -

встановив:

18.12.2013 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися в суд із адміністративним позовом до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради у якому просить скасувати розпорядження відповідача від 20.11.2013 № 501 «Про демонтаж металевої огорожі на АДРЕСА_2».

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що оскаржене розпорядження є протиправним, так як винесене без відома та згоди позивачів, які проживають у АДРЕСА_2. Вважають, що спірна огорожа, яку ЛКП «Вулицьке» зобов'язано демонтувати, існує більше 30-ти років та не порушує жодних прав мешканців.

Постановою Франківського районного суду м. Львова від 10.11.2014 у задоволенні позову відмовлено.

Із цією постановою не погодилась ОСОБА_3 та оскаржила її в апеляційному порядку. Вважає, що така прийнята з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що судом першої інстанції під час вирішення цієї справи допущено порушення ст. 376 ЦК України, у відповідності до якої повинен був діяти відповідач, а не приймати розпорядження про демонтаж огорожі.

Позивачі у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просять її задовольнити.

Третя особа - ОСОБА_4 та його представник у судовому засіданні апеляційну скаргу заперечили та просять залишити її без задоволення.

Представники відповідача та третьої особи - ЛКП "Вулицьке" у судове засідання не прибули, хоча належним чином повідомлені про його дату, час та місце, що підтверджується наявними у справі повідомленнями про вручення повісток, а тому у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України апеляційний розгляд справи проведено у їх відсутності.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення позивачів, третю особу та її представника, перевірив матеріали справи та обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити повністю.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.11.2013 Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради було видано розпорядження № 501 «Про демонтаж металевої огорожі по АДРЕСА_2», яким зобов'язано ЛКП «Вулецьке» демонтувати металеву сітчасту огорожу, яка встановлена на земельній ділянці зі сторони торцевого фасаду будинку АДРЕСА_2 (а.с. 4).

Підставою для прийняття цього розпорядження була доповідна записка ЛКП «Вулецьке» щодо подальшої експлуатації металевої огорожі, яка складена за результатами зустрічі із мешканцями будинків № АДРЕСА_2 22.08.2013, за участю в.о. директора ЛКП «Вулецьке» та в процесі якої, було встановлено, що більшість мешканців не заперечують проти залишення огорожі, що також стверджується актом від 04.11.2013 (а.с. 37-39).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов задоволеним бути не може, оскільки позивачами не надано суду жодних доказів щодо їхнього права на територію, на якій розташована металева сітка та доказів їхнього звернення до відповідача чи суду про узаконення металевої огорожі. Ними також не надано доказів, щодо належності їм огорожі.

Однак, суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, з огляду на таке.

Частина 2 ст. 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом пп. 3 п. «б» ч. 1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон №280/97-ВР) виконавчим органам міських рад делеговано повноваження у галузі будівництва зі здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об'єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу.

Враховуючи норми статей 186, 380, 381 ЦК України, господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол), наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), огорожі та інші надвірні споруди, що обслуговують будівлю, що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі. Те, що надвірні приміщення, огорожі та інші надвірні споруди, що обслуговують будівлю (сарай, паркан, колодязь), становлять разом з нею один інвентарний об'єкт, визначено в Інструкції з бухгалтерського обліку необоротних активів бюджетних установ (затверджено наказом Державного казначейства України від 17 липня 2000 р. № 64 (у редакції наказу Державного казначейства України від 21 лютого 2005 р. № 30) Наказ втратив чинність на підставі наказу Міністерства фінансів України від 26 червня 2013 р. № 611.

Питання самочинного будівництва та його наслідків регулює ст. 376 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об'єкт нерухомості (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

У відповідності до змісту частин 4, 7 цієї статті якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих частинах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

Як вбачається із матеріалів справи, власниками квартир АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а власником АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 Металева огорожа, яка згідно оскаржуваного розпорядження підлягає демонтажу, розташована на земельній ділянці зі сторони торцевого фасаду буд. № АДРЕСА_2.

Знесення самочинного будівництва можливе добровільно особою, яка його здійснила (здійснює), а також, за наявності для цього підстав, примусово, однак лише за рішенням суду, зокрема, ухваленим за позовом відповідного органу місцевого самоврядування.

Крім цього, згідно п. 3.4 Ухвали Львівської міської ради від 08.07.2010 № 3704 "Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради" до повноважень районних адміністрацій в галузі будівництва, зокрема, належить розгляд та вжиття заходів у встановленому виконавчим комітетом, департаментом містобудування порядку щодо фактів самовільного будівництва.

Пункт 5.1 цієї ж Ухвали наділяє районні адміністрації правом на звернення у встановленому порядку до судових органів з позовними заявами, скаргами щодо справ, що виникають у процесі здійснення наданих районній адміністрації повноважень.

Відповідно до пп. 4.3.4 Положення про Франківську районну адміністрацію Львівської міської ради, затвердженого рішенням Виконкому Львівської міської ради від 06.01.2012 № 08, до повноважень районної адміністрації у сфері будівництва віднесено розгляд та вжиття заходів у встановленому виконавчим комітетом Міської ради порядку щодо фактів самочинного будівництва.

Підпунктом 4.5.1 цього ж Положення визначено, що районна адміністрація має повноваження звертатися у встановленому порядку до судових органів з позовними заявами, скаргами про демонтаж самочинного будівництва та з інших питань, що виникають у процесі здійснення наданих районній адміністрації повноважень.

Згідно з ч. 10 ст. 59 Закону № 280/97-ВР акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно є помилковою позиція суду першої інстанції щодо правомірності оскаржуваного Розпорядження, оскільки воно прийняте за відсутності у відповідача у спірних відносинах необхідного обсягу повноважень та підміни таким чином суду.

При ухваленні цього рішення суд апеляційної інстанції врахував правові позиції викладені Верховним Судом України у постановах від 19 листопада 2014 року № 6-180цс14 та 17 грудня 2014 року № 6-137цс14.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, зокрема, є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи те, що постанова суду першої інстанції прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про її скасування та прийняття нової постанови про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити повністю.

Постанову Франківського районного суду м. Львова від 10 листопада 2014 року у справі № 2-а/465/112/14 - скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 20.11.2013 за № 501 «Про демонтаж металевої огорожі на АДРЕСА_2».

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення.

На постанову протягом двадцяти днів, з дня складення її у повному обсязі, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

О.І. Мікула

Постанова у повному обсязі складена та підписана 21.08.2015.