Справа № 804/9533/14
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2014-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 жовтня 2014 р. Справа № 804/9533/14
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі
головуючого судді Тулянцевої І.В.,
при секретарі Ломідзе Д.Г.
представника позивача Шарапова Д.О.,
представника відповідача Горобець К.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю « 220» до Дніпропетровської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити із викладених у ньому підстав.
Вивчивши доводи позову, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд при винесені постанови виходить з наступних підстав та мотивів.
Судовим розглядом встановлено, що в період з 08.05.2014 р. по 22.05.2014 р. відповідачем на підставі наказу ОДПІ від 26.07.2013 р. № 32 і № 369 від 29.05.2014 р. та відповідно до п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, ст. 77, ст. 82 Податкового кодексу України проведено планову документальну виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 06.07.2012 р. по 31.12.2013 р., за результатами якої складений Акт перевірки від 13.06.2014 року № 351/22-02/37916431 (т. 1 а.с. 30-75).
Згідно вказаного Акту перевірки в ході перевірки було встановлено порушення:
- п.п.14.1.56 п.14.1 ст.14, п.135.1, п.п.135.5.4 п.135.5 ст.135, п.137.10 ст.137, п.138.2, п.138.4 ст.138 Податкового кодексу України №2755-У1 від 02.12.2010 р. (надалі -ПК України), в результаті чого ТОВ «220» занижено податок на прибуток всього у сумі - 964259,00 грн., у тому числі за 2012 р. - 122 476,00 грн., за 2013 р. - 841783,00 грн.;
- п. 57.1 ст.57, п. 171.1 ст.171, п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст.168 ПК України, а саме не нарахування, не утримання та не сплата до бюджету податку з доходів фізичних осіб із зарплати, виплаченої працівникам, відомості про яких відсутні у податкових розрахунках за ф. № І-ДФ та офіційно не працевлаштованих на підприємстві у розмірі 2819,55 грн.;
- ст. 7, ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 р. № 2464-VІ в частині не нарахування та не сплати до бюджету суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 7967,29 грн., в т.ч. ЄСВ (37,26%) - 7265,33 грн., ЄСВ (3,6%) - 701,96 грн.
Не погоджуючись із висновками, викладеними в Акті перевірки Позивач 18.06.2014р. подав Відповідачу Заперечення до Акту перевірки.
На підставі Акта перевірки від 13.06.2014 року № 351/22-02/37916431 Відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення від 01.07.2014р.:
Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість вказаних висновків відповідача і винесених на підставі таких висновків спірних актів індивідуальної дії на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України, проаналізувавши положення законодавчих актів, якими врегульовані спірні правовідносини, суд зауважує на наступному.
На підтвердження існування зазначених взаємовідносин та правомірності формування витрат та податкового кредиту позивачем подані до суду:1) Договір оренди нежитлового службового приміщення від 01.06.2013 р. № 116 згідно з умовами якого Орендодавець (ТОВ «ДВЄ») передає, а Орендар (ТОВ «220») приймає у строкове платне користування без права викупу нежитлові службові приміщення за адресою: м. Київ, вул. О. Теліги, 4 в розмірі 312 м. кв.; акт приймання - передачі нежитлового службового приміщення від 01.06.2013 р.; Додаткову угоду № 1 до Договору № 116 від 01.06.2013 р.; рахунки на оплату; акти надання послуг; податкові накладні; платіжні доручення; товарно-транспортні накладні; накладні на переміщення; 2) Договір оренди нежитлового службового приміщення від 28.05.2013 р. № 114 згідно з умовами якого Орендодавець (ТОВ «ДВЄ») передає, а Орендар (ТОВ «220») приймає у строкове платне користування без права викупу нежитлові службові приміщення за адресою: м. Київ, вул. О. Теліги, 4 в розмірі 134,2 м. кв.; акт приймання - передачі нежитлового службового приміщення від 01.06.2013 р.; Додаткову угоду № 1 до Договору № 116 від 01.06.2013 р.; рахунки на оплату; акти надання послуг; податкові накладні; платіжні доручення; товарно-транспортні накладні; накладні на переміщення (т. 2 а.с. 1-230).
Розв'язуючи спір, суд зазначає, що порядок формування платником податків витрат та податкового кредиту за спірний період за вказаними господарськими взаємовідносинами визначений приписами Податкового кодексу України.
Згідно з п. 14.1.36 ст. 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами. За змістом п. 22.1. ст. 22 ПК України, об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку.
Відповідно до п. 138.2 ст. 138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді. Платник податку для визначення об'єкта оподаткування має право на врахування витрат, підтверджених документами, що складені нерезидентами відповідно до правил інших країн.
Приписами пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України визначено, що витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку, не включаються до складу витрат. У разі втрати, знищення або зіпсуття зазначених документів платник податку має право письмово заявити про це органу державної податкової служби та здійснити заходи, необхідні для поновлення таких документів. Письмова заява має бути надіслана до/або разом із поданням розрахунку податкових зобов'язань за звітний податковий період. Платник податків зобов'язаний відновити втрачені, знищені або зіпсовані документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження такої заяви до органу державної податкової служби, митного органу. Якщо платник податку поновить зазначені документи в наступних податкових періодах, підтверджені витрати включаються до витрат за податковий період, на який припадає таке поновлення.
На підстави наведених законодавчих положень суд доходить до висновку, що при складанні податкової звітності з метою правильного відображення господарської операції повинні враховуватись відповідні документи первинного обліку, а саме по зазначених операціях придбання товарів повинні бути в наявності первинні документи, що підтверджують здійснення платником податку витрат на такі товари, отримання позивачем таких товарів, використання їх у господарській діяльності позивача.
Як вбачається з матеріалів перевірки (том 1 а.с.70), видами діяльності позивача є: виробництво будівельних виробів із пластмас; виробництво електромонтажних пристроїв; виробництво іншого електричного устаткування; оптова торгівля іншими товарами господарського призначення; оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно - технічним обладнанням; роздрібна торгівля побутовими електротоварами в спеціалізованих магазинах. Факт реальності виконання господарських зобов'язань та отримання позивачем від ТОВ «ДВЄ» послуг (надання приміщень за адресою: м. Київ, вул. О. Теліги, 4 в оренду) підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів надання послуг та товарно-транспортних накладних, які підтверджують транспортування товару зі складу до покупців товару. Факт оплати позивачем послуг ТОВ «ДВЄ» підтверджується наявними в матеріалах справи копіями рахунків-фактури та платіжних доручень. Факт використання позивачем таких послуг у власній господарській діяльності підтверджується наявними в матеріалах справи копіями первинних документів, за якими позивач зберігав вироблену продукцію на орендованих складах та реалізовував її контрагентам - покупцям (том 2 а.с. 95-230).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996-XIV (далі - Закон № 996-XIV) господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; фінансова звітність - бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період. Згідно зі ст. 3 Закону № 996-XIV метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства. Приписами ст.9 Закону № 996-XIV визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
З огляду на викладене, суд відмічає, що події отримання позивачем послуг від ТОВ «ДВЄ» у спірних періодах, оплати таких послуг та їх використання у власній господарській діяльності оформлені первинними документами, наведеними вище, копії яких наявні в матеріалах справи, що містять усі обов'язкові реквізити, визначені ч. 2. ст. 9 Закону № 996-XIV, а відтак є належними доказами реальності спірних господарських операцій.
Згідно з п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188 ПК України, об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку, окрім іншого, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України. Датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, або дата відвантаження товарів. База оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів.
За приписами п. 201.1, 201.4, 201.6 ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну. Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця та є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Пунктом 200.1 ст. 200 згаданого Кодексу встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. В свою чергу, право на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно п. 198.1 ст. 198 виникає, окрім іншого, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. При цьому, відповідно до п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за встановленою ставкою, протягом такого звітного періоду, окрім іншого, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 Кодексу). Положеннями п. 44.1 ст. 44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Як зазначено, вище, підстави для виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит, порядок його формування, а також порядок виникнення від'ємного значення, визначені ст. 198, п. 200.1 ст. 200 ПК України.
За умови відсутності законодавчо визначених обставин, які б позбавляли платника податку (покупця) права на формування податкового кредиту, зокрема за відсутністю з боку платника порушення вимог п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 ПК України при формуванні податкового кредиту останній має право на податковий кредит, на який зменшується податкове зобов'язання звітного періоду за правилом п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п. 200.1 ст. 200 ПК України.
Судом в ході розгляду справи не встановлено жодного фактичного порушення позивачем вимог наведених норм законодавства, яке б позбавляло його права на податковий кредит. За умови реального здійснення господарської операції, яка призвела до об'єктивної зміни складу активів платника податків - покупця, будь-які порушення постачальниками товару податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не можуть бути підставою для позбавлення покупця права на податковий кредит.
Суд також зазначає, що платник податку на додану вартість (покупець товару) не має обов'язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням постачальниками товару вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, дотримання вимог податкового законодавства тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність будь-кого з контрагентів. Такий платник не повинен притягуватися до відповідальності в тому випадку, якщо він здійснював реальну господарську операцію. Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними постачальниками з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару від виконання податкових зобов'язань може слугувати підставою для відмови у праві на податковий кредит. При цьому такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а можуть ґрунтуватися лише на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону. Відповідачем не наведено доводів та доказів тому, що позивач діяв без належної обачності та був обізнаним про допущення його контрагентом певних порушень законодавства при створенні підприємства чи веденні господарської діяльності.
Отже, на підтвердження реальності і фактичності здійснених господарських операцій за договірними відносинами з ТОВ «ДВЄ», позивачем були надані суду належним чином засвідчені копії документів, які відповідають вимогами первинності в розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», і являються підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Зазначені докази у їх сукупності та взаємозв'язку, на думку суду, спростовують твердження податкового органу про «нереальність» здійснення операцій позивачем з ТОВ «ДВЄ».
Також суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. Зазначаючи про відсутність факту реального здійснення господарської діяльності з означеним контрагентом, податковим органом не враховано, що правочини, які вчинені без наміру створення правових наслідків, що обумовлені ними, визначаються законом як фіктивні (ст.234 ЦК України). Недійсність фіктивних правочинів, тобто встановлення факту відсутності наміру створити правові насідки, а отже реально здійснити господарську діяльність, визначається тільки судом. Рішень суду про визнання правочину між позивачем та його контрагентом ТОВ «ДВЄ» недійсними ОДПІ до суду не надано, в акті перевірки про наявність такого рішення не зазначено, судом на виконання вимог ст.11 КАС України існування такого рішення не встановлено.
Як свідчить з Акту перевірки від 13.06.2014 року № 351/22-02/37916431 (с. 9-10 Акта перевірки), відповідачем встановлено, що у порушення п.п. 14.1.56 п. 14.1 ст. 14, п. 135.1, п.п. 135.5.4 п. 135.5 ст. 135, п. 137.10 ст. 137 Податкового кодексу України, ТОВ «220» не було віднесено до складу доходів безоплатно отримані запаси (сировини) на загальну суму - 4758880, 00 грн., у т.ч. за 2012 р. у сумі - 583222,00 грн., за 2013 р. у сумі- 4175658,00 грн., що призвело до заниження податку в розмірі 964259,00 грн., в т.ч. за 2012 р. - 122476,00 грн., за 2013 р. - 841783,00 грн.
Вказані висновки податкового органу обґрунтовані тим, що на підставі отриманих до перевірки калькуляцій, які використовуються підприємством для обчислення собівартості одиниці продукції (робіт, послуг) за встановленою номенклатурою витрат, оборотів рахунку 26 «Готова продукція» в розрізі найменування продукції та кількісних показників, обігово - сальдових відомостей по рахунку 23 «Виробництво», оборотів рахунку 20 «Сировина та матеріали» в ході перевірки здійснено розрахунок необхідної кількості сировини для виробництва готової продукції у відповідних обсягах (Додаток №3 «Розрахунок необхідної кількості сировини для виробництва готової продукції» до акту перевірки). За результатами співставлення необхідної кількості сировини та фактичного оприбуткування та списання до виробництва встановлено використання не оприбуткованої сировини для виробництва готової продукції на суму 4758880,00 грн., що свідчить на думку відповідача, про безпідставне не віднесення до складу доходів безоплатно отриманих запасів сировини на загальну суму 4758880,00 грн. та заниження податку на прибуток на суму 964259,00 грн.
Між тим, суд не погоджується із вказаними висновками відповідача, виходячи з наступного.
Відповідно до п.п. 14.1.56 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України доходи - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, так і за її межами.
Згідно зі ст. 134 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування податком на прибуток є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі ст. 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі ст. 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.
Відповідно до п.п. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК України, витрати - сума будь - яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).
Положеннями п. 138.1. ст. 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.
Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу, встановлено п. 138.2 ст. 138 ПК України.
Витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім не розподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг (п. 138.4. ст. 138 Податкового кодексу України).
Згідно з п. 138.6 ст. 138 Податкового кодексу України собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.
Собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг. Перелік таких витрат наведено в п. 138.8. ст. 138 Податкового кодексу України.
На включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України).
Суд також зазначає, що згідно з п. 11 П(С)БУ 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 р. № 318 «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку» та Методичних рекомендацій з формування собівартості продукції (робіт, послуг) у промисловості, затверджених наказом Міністерства промислової політики України від 09.07.2007 р. № 373, собівартість реалізованої продукції (робіт, послуг) складається з:
- виробничої собівартості продукції (робіт, послуг), реалізованої протягом звітного періоду. Це, як правило, виражені в грошовій формі поточні витрати підприємства на виробництво промислової продукції (робіт, послуг);
- нерозподілених постійних загальновиробничих витрат;
- понаднормативних виробничих витрат.
До складу виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) включаються:
- прямі матеріальні витрати (вартість сировини, основних і допоміжних матеріалів, тощо);
- прямі витрати на оплату праці (заробітна плата, інші оплати працівникам);
- інші прямі витрати (амортизація виробничих основних засобів і нематеріальних активів, вартість придбаних послуг, нарахування єдиного соціального внеску, орендної плати, тощо);
- змінні загальновиробничі і постійні розподільні загальновиробничі витрати.
Пунктом 16 П(С)БУ 16 та п. 397 Методичних рекомендацій № 373 також встановлено, що підприємство має право самостійно встановлювати базу розподілу, а також склад змінних і постійних загальновиробничих витрат. Це відбувається з урахуванням технологічних особливостей в організації процесу виробництва, орієнтовних витрат, необхідних для виробництва, інших факторів, які мають вплив на підприємство.
Отже, визначальними ознаками для віднесення витрат до валових є те, що такі витрати мають бути понесені платником податку як компенсація, в тому числі вартості товарів, які придбаються для їх подальшого використання у господарській діяльності.
Таким чином, виходячи з вищевикладеного, ПК України прямо передбачає право платника податків віднести витрати до складу валових витрат за фактом сплати коштів за товари, які придбаються для їх подальшого використання у власній господарській діяльності і, як наслідок, відповідно до Податкового кодексу України у платника податку виникає право на формування податкового кредиту.
В ході розгляду справи було встановлено, що у відповідь на запит ОДПІ від 21.05.2014 р. № 9421/10/22-02 щодо надання калькуляції собівартості виробленої продукції за період з 06.07.2012 р. по 31.12.2013 р. по видам продукції - гофротруба, кабельний канал, метало рукав оцинкований (ізольований) (т. 6 а.с. 105) позивачем були надані калькуляція собівартості продукції та баланс по складам, які використовувались у фінансово - господарській діяльності підприємства (т. 4 а.с. 93-136, т. 6 а.с. 106).
Крім того, з наданих до перевірки і до суду техніко - нормативних карток на продукцію, які складались на підприємстві щомісячно (т. 4 а.с. 35-92) також підтверджується кількість сировини, яка була використана для виробництва товару (гофротруба, кабельний канал, металорукав оцинкований) та які враховувались при визначенні собівартості продукції.
Суд також зазначає, що відповідно до п.135.1 ст. 135 ПК України, доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з:доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті; інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу. Інші доходи включають: вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи (п.п.135.5.4 п. 135.5 ст. 135 ПК України).
Судом встановлено, що контролюючий орган робить висновок про встановлення використання для виробництва готової продукції (гофротруба, кабель - канал, метало рукав) необліковної сировини, отриманої від невстановленої фізичної та (або) юридичної особи на загальну суму 4 758 880, 21 гри., однак, при цьому жодного посилання на документи, підтверджуючи ці факти, а також розрахунок звичайної ціни на вказані товари не здійснює.
Не надано обґрунтованих та зрозумілих пояснень відповідачем і з приводу використання для вироблення готової продукції необліковної сировини, отриманої від невстановленої фізичної та (або) юридичної особи і в ході розгляду справи.
З урахуванням наведено, суд зазначає, що висновки відповідача щодо використання для виробництва готової продукції не облікованої сировини, отриманої від невстановленої фізичної та (або) юридичної особи, у зв'язку із чим занижено доходи на загальну суму 4758880,00 грн., є безпідставними, оскільки зроблені контролюючим органом на припущеннях, без наведення жодних належних та достатніх доказів цих обставин.
Висновок контролюючого органу щодо порушення позивачем вимог п. 57.1 ст.57, п. 171.1 ст.171, п. 176.2 ст. 176, п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст.168 ПК України, а саме ненарахування, не утримання та не сплата до бюджету податку з доходів фізичних осіб ґрунтується на встановленому в ході перевірки факту, стосовно того, що 15 фізичних осіб - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 офіційно не були працевлаштовані на ТОВ «220», але отримували заробітну плату «не офіційно». Згідно поданих підприємством розрахунків за Формою 1-ДФ за II, III, IV квартали 2013 року нарахована та виплачена сума доходу СГД- фізичним особам на загальну суму 162000,00 грн. (із розрахунку виплати кожному мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на відповідний період) не відображена, чим порушено абз. «б» п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України (с. 30-32 Акта перевірки).
В ході розгляду справи сторонами не заперечувався факт того, що трудові договори не були укладені із вказаним фізичними особами.
З наявних в матеріалах справи копій наказів № 24/2-КС від 30.04.2013 р. і № 24/1-КС від 25.04.2013 р. свідчить, що на стажування строком на 1 місяць на підприємство були зараховані ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 (т. 1 а.с. 121-122). Між тим, в наказі «про зарахування на стажування» позивачем не вказано на яких умовах повинно здійснюватись стажування (на платній чи безоплатній основі), хоча вказано, що в порядку, передбаченому законодавством України.
Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 23 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 р. № 322 - VII (даіл - КЗпП України), встановлено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Трудовий договір укладається в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим при укладанні трудового договору з фізичною особою, встановлено ч. 1 ст. 24 КЗпП України. Укладання трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 р. №108/95-ВР, при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством.
В ході розгляду справи представником позивача не заперечувався факт того, що вказані 15 осіб здійснювали діяльність на підприємстві в період «стажування», однак категорично заперечувався факт сплати винагороди за виконану роботу.
Між тим, суд зазначає, що оскільки позивачем вказані особи були допущені до виконання трудових обов'язків (оформлення рахунків на оплату, видаткових накладних тощо), підприємством повинна була бути нарахована і виплачена заробітні плата найманим працівникам у відповідності до норм трудового законодавства.
Факт того, що офіційно найманим працівникам заробітна плата не виплачувалась, не свідчить про те, що в період так званого «стажування» вона не виплачувалась в розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством. Про обов'язковість виплати винагороди за виконану роботу свідчить і вказівка позивача в наказах «про стажування» № 24/2-КС від 30.04.2013 р. і № 24/1-КС від 25.04.2013 р., відповідно до якого стажування здійснюється на умовах, передбачених законодавством України.
Згідно з п.п. 20.1.19 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право стягувати суми недоїмки із сплати єдиного внеску.
Відповідно п. 6.2 Інструкції № 455, сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена платниками у строки, визначені відповідно до Закону підпунктом 6 пункту 4.3, абзацом другим підпункту 2, підпунктом 3 пункту 4.5 та підпунктом 2 пункту 4.6 розділу IV цієї Інструкції, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.
Органи доходів і зборів надсилають платникам вимогу про сплату недоїмки в таких випадках: якщо дані документальних перевірок результатів діяльності платника про суми доходу (прибутку) фізичних осіб - підприємців чи осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів у повідомленнях-розрахунках, де визначено суми єдиного внеску, які підлягають доплаті; якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;якщо платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога надсилається одночасно з актом документальної перевірки платника єдиного внеску або актом про суми розбіжностей щодо сум доходу (прибутку), заявлених у звітності до органу доходів і зборів та задекларованих у річній податковій декларації фізичними особами - підприємцями чи особами, які забезпечують себе роботою самостійно, або повідомленням-розрахунком на всю суму донарахованого єдиного внеску (п. 6.3 Інструкції № 455).
З аналізу наведених норм законодавства свідчить, що за результатами перевірок платників податків у випадках, коли контролюючим органом встановлено порушення порядку нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (недоїмка) та донараховуються суми єдиного внеску, контролюючим органом виноситься вимога про сплату недоїмки, яка надсилається платнику податку, а у разі несплати недоїмки в установлений термін, здійснюється стягнення суми недоїмки в примусовому порядку.
Суд зазначає, що згідно з абз.2 п.56.4 ст.56 ПК України обов'язок доведення правомірності нарахування або прийняття будь-якого рішення контролюючим органом у судовому оскарженні встановлюється процесуальним законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача - суб'єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії та рішення.
Згідно з ч.3 ст. 94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 14, 86, 158-163 КАС України, суд,-
Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «220» до Дніпропетровської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити частково.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «220» витрати по сплаті судового збору в сумі 366,65 грн. (триста шістдесят шість грн. 65 коп.)
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд за правилами, визначеними ст.186 КАС України.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Тулянцева