Справа № 2а-7877/08/1970
Суддя: Заверуха О.Б.
Дата ухвалення: 2011-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2011 р. Справа № 3748/09/

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Старунського Д.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання Янош М.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Бертниківської сільської ради на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2008 року у справі за позовом Тернопільського міжрайонного природоохоронного прокурора в інтересах держави в особі Тернопільської обласної державної адміністрації до Бертниківської сільської ради, Монастириської районної державної адміністрації про визнання незаконним та скасування рішення Бертниківської сільської ради № 18 від 06.09.2002 року в частині включення до Проекту поділу земель земельних ділянок, на яких розміщено Бертниківське родовище цементної сировини загальнодержавного значення та визнання незаконним та скасування розпорядження Монастириської районної державної адміністрації №179 від 18.06.2003 року в частині включення до Проекту поділу земель, земельних ділянок, на яких розміщено Бертниківське родовище цементної сировини загальнодержавного значення, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2008 року Тернопільський міжрайонний природоохоронний прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Тернопільської обласної державної адміністрації з позовом до Бертниківської сільської ради, Монастириської районної державної адміністрації про визнання незаконним та скасування рішення Бертниківської сільської ради № 18 від 06.09.2002 року в частині включення до Проекту поділу земель земельних ділянок, на яких розміщено Бертниківське родовище цементної сировини загальнодержавного значення та визнання незаконним та скасування розпорядження Монастириської районної державної адміністрації № 179 від 18.06.2003 року в частині включення до Проекту поділу земель земельних ділянок, на яких розміщено Бертниківське родовище цементної сировини загальнодержавного значення. Прокурор також просив повернути земельні ділянки, на яких розміщене Бертниківське родовище цементної сировини загальнодержавного значення, до земель запасу Монастириської районної державної адміністрації з метою їх використання для розробки родовища корисних копалин.

В обґрунтування позовних вимог зазначав про те, що рішенням Бертниківської сільської ради № 18 від 06.09.2002 року затверджено Проект поділу земельних ділянок (масивів) колективної власності селянської спілки «Хлібороб» на земельні частки (паї) власникам земельних сертифікатів с. Бертники на території Бертниківської сільської ради Монастириського району Тернопільської області та передачу земельних часток (паїв) у приватну власність власникам земельних сертифікатів, яке затверджене розпорядженням Монастириської районної державної адміністрації № 179 від 18.06.2003 року, що з»ясовано позивачем за результатами проведеної перевірки Тернопільською міжрайонною природоохоронною прокуратурою. Зазначає, що оскаржувані рішення є незаконними, оскільки відповідно до довідки Державного інформаційного геологічного фонду України від 01.08.2008 року Бертниківське родовище цементної сировини Монастириського району детально розвідане у 1978-1986 роках ДГП «Західукргеологія», запаси корисних копалин затверджені протоколом ДКЗ СРСР № 11047 від 10.04.1991 року по категорії вапняки, глина, суглинки. Оскільки відповідно до ст.4 Кодексу України про надра, надра є виключною власністю народу України і надаються тільки в користування, не підлягають приватизації, рішення Бертниківської сільської ради № 18 від 06.09.2002 року та розпорядження Монастириської районної державної адміністрації № 179 від 18.09.2003 року прийняті з порушенням норм чинного законодавства.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2008 року провадження в цій справі в частині повернення земельних ділянок, на яких розміщене Бертниківське родовище цементної сировини загальнодержавного значення, до земель запасу Монастириської районної державної адміністрації з метою їх використання для розробки родовища корисних копалин закрито.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2008 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Бертниківської сільської ради № 18 від 06.09.2002 року в частині включення до Проекту поділу земель, земельних ділянок, на яких розміщено Бертниківське родовище цементної сировини загальнодержавного значення. Визнано незаконним і скасовано розпорядження Монастириської районної державної адміністрації № 179 від 18.06.2003 року в частині включення до Проекту поділу земель, земельних ділянок, на яких розміщено Бертниківське родовище цементної сировини загальнодержавного значення.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що у відповідності до статті 5 Кодексу України про надра ділянки надр, що використовуються, та ділянки надр, не залучені до використання становлять Державний фонд надр, частиною якого є Державний фонд родовищ корисних копалин, який становлять усі родовища корисних копалин, у тому числі техногенні, із запасами, що оцінені як промислові, а всі попередньо оцінені родовища корисних копалин резерв цього фонду. Таким чином, земельні ділянки, під якими містяться родовища корисних копалин загальнодержавного значення, не можуть бути передані у приватну власність, а відтак, оскаржувані рішення та розпорядження є незаконними.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та Бертниківська сільська рада подали апеляційні скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду в яких просять скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Так, апелянти вказують на те, що відповідачі не передавали безоплатно у приватну власність частину земної кори, що розташована під поверхнею суші та дном водоймищ і простягається до глибин, доступних для геологічного вивчення та освоєння, а тільки земельну ділянку сільськогосподарського призначення, а зміна цільового призначення спірної земельної ділянки для використання її для розроблення надр власником не приймалося. Крім цього, перелік земель державної та комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, передбачені ч.3 ст. 83 та ч.4 ст. 84 Земельною кодексу України, а спірна земельна ділянка до жодних категорій земель, передбачених цими переліками, не відноситься. Також вказують на те, що оскаржувані рішення та розпорядження передбачають лише заміну сертифікатів на право на земельну частку пай в с/с «Хлібороб» на державні акти на право приватної власності на землю. На спірну земельну ділянку на підставі оскаржуваних рішення та розпорядження пайовикам видано державні акти на право приватної власності на землю.

В судовому засіданні представники відповідачів вимоги апеляційних скарг підтримали, просили оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Представник Тернопільської обласної державної адміністрації в судовому засіданні вимоги апеляційних скарг заперечив, просив залишити їх без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.

Інші особи, які беруть участь у розгляді справи в судове засідання не з»явились, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, а тому, колегія суддів, у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України, вважає за можливе розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Львівського апеляційного адміністративного суду, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони підлягають до задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що в 1978-1986 роках ДПІ «Західукргеологія» було детально розвідане Бертниківське родовище цементної сировини (вапняку, глини, суглинку), яке знаходиться на території Бертниківської сільської ради Монастириського району Тернопільської області.

Так, згідно довідки Державного інформаційного геологічного фонду України «Геоінформ України» від 01.08.2008 року № 495/8-34 запаси затверджені протоколом ДКЗ СРСР № 11047 від 10.04.1991 року.

При вивченні матеріалів по геологічній розвідці запасів Бертниківського родовища цементної сировини встановлено, що запаси названого родовища розвідані на земельній ділянці площею 134 га., родовище розвідане в 1980 році Львівською ГРЕ, запаси затверджені ДКЗ СРСР (протокол № 11047 від 10.04.1991 року) в кількості по категоріях А + В + С - 97145 тис тонн і по категорії С2 - 88062 тис. тонн, в тому числі (по категоріях А + В + С 1) вапняків 76135 тис. тонн, глини - 10808 тис. тонн і суглинків 10202 тис. тонн. Із загальної площі розвіданих запасів цементної сировини 66,82 га становлять розпайовані землі, на які жителям с. Бертники видано державні акти на право власності на земельні ділянки.

Рішенням Бертниківської сільської ради № 18 від 06.09.2002 року «Про затвердження Проекту поділу земельних ділянок (масивів) колективної власності селянської спілки «Хлібороб» на земельні частки (паї) власникам сертифікатів села Бертники на території Бертниківської сільської ради Монастириського району Тернопільської області та передачу земельних часток (паїв) в приватну власність власникам сертифікатів» та розпорядженням Монастириської районної державної адміністрації Тернопільської області від 18.06.2003 року № 179 «Про затвердження Проектів поділу земельних ділянок (масивів) на земельні частки (паї) по Бертниківській, Дубенківській, Тростянецькій сільських радах» передано земельні ділянки, на яких розміщено Бертниківське родовище цементної сировини.

Із врахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що дані рішення прийняті з порушенням норм чинного законодавства, яке регулює дані відносини, оскільки дані землі не можуть передаватись у власність, так як під ними містяться родовища корисних копалин загальнодержавного значення.

Проте, колегія суддів з обґрунтованістю такого висновку погодитись не може з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 Кодексу України про надра, надра це частина земної кори,

що розташована під поверхнею суші та дном водоймищ і простягається до глибин,

доступних для геологічного вивчення та освоєння.

Статтею 79 Земельного кодексу України визначено, що земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні обєкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться. Право власності па земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що приймаючи оскаржувану постанову суд першої інстанції не врахував того, що оскаржуваними рішенням та розпорядженням відповідачі передавали у власність саме земельну ділянку сільськогосподарського призначення, а не частину земної кори, що розташована під поверхнею суші та дном водоймищ і простягається до глибин, доступних для геологічного вивчення та освоєння.

Слід також вказати на те, що статтею 20 Земельного кодексу України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або

надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти

землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та

історико-культурного призначення.

Із врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги, те, що спірна земельна ділянка, у відповідності до ст. 19 Земельного кодексу України відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення, а зміна цільового призначення спірної земельної ділянки для використання її для розроблення надр власником не приймалася. Перелік земель державної та комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, передбачені ч.3 ст. 83 та ч.4 ст. 84 Земельною кодексу України, а спірна земельна ділянка до жодних категорій земель, передбачених цими переліками, не відноситься.

В процесі апеляційного розгляду також встановлено, що спірна земельна ділянка була в постійному користуванні колгоспу «Жовтень» Монастириського району, який був реорганізований в колективне сільськогосподарське підприємство селянську спілку «Хлібороб».

Відповідно до Указу Президента України від 10 листопада 1994 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» в 1995 році проведено роздержавлення землі, що була в користуванні с/с «Хлібороб», і вказана земельна ділянка була надана в колективну власність членам спілки, про що видано державний акт на право колективної власності на землю від 23 жовтня 1995 року серії ТР-22, а члени селянської спілки одержали сертифікати на право власності на земельну частку пай.

Відповідно до п. 1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року № 720/95, паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що землі, які включені до Проекту землеустрою належали на праві колективної власності ПАП «Хлібороб» відповідно до Державного акта на право колективної власності на землю, який ніким не оскаржувався, а тому немає підстав для передачі їх в землі запасу.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що оскаржувані рішення Бертниківської сільської ради та розпорядження Монастириської районної державної адміністрації передбачають лише заміну сертифікатів на право на земельну частку пай в с/с «Хлібороб» на державні акти на право приватної власності на землю.

Відтак, в даному випадку відповідачі не мали повноважень вилучати з проекту землеустрою земельну ділянку, яка перебуває у колективній власності без згоди власника земельної ділянки.

Слід також вказати на те, що про правомірність оскаржуваних рішення та розпорядження свідчить і висновок державної землевпорядної експертизи № 3187 від 15.11.2002 року, затверджений заступником начальника Тернопільського обласного управління земельних ресурсів 15.11.2002 року (а.с. 133-134).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскільки на спірну земельну ділянку на підставі оскаржуваних рішення та розпорядження пайовикам видано державні акти на право приватної власності на землю, рішення відповідачів прийняте у відповідності до вимог чинного законодавства України, яке регулює дані відносини, оскільки в процесі їх прийняття відповідачами дотримано процедури, передбаченої чинним законодавством України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст. 195, ст. 196, п. 3 ст. 198, п.п. 1, 3, 4 ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. 207, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Бертниківської сільської ради задовольнити повністю.

Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2008 року у справі № 2-а-7877/08 скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні позову відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ч.3 ст. 160 КАС України з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий :О.Б. Заверуха

Судді : Д.М. Старунський

ОСОБА_7

Повний текст постанови

виготовлений та підписаний

11.02.2011 року