Справа № 802/4407/14-а
Суддя: Васильченко Н.В.
Дата ухвалення: 2015-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2015 року м. Київ К/800/20160/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючої судді - Васильченко Н.В.,

суддів: Калашнікової О. В., Кравцова О.В.,

провівши попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2015 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 8 квітня 2015 року у справі №802/4407/14-а за позовом ОСОБА_1 до Державної реєстраційної служби України, державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Марченка Олександра Анатолійовича, треті особи: ОСОБА_3, Реєстраційна служба по місту Ладижину Тростянецького міськрайонного управління юстиції у Вінницькій області про скасування рішення, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до державної реєстраційної служби України, державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Марченка Олександра Анатолійовича, треті особи: ОСОБА_3, Реєстраційна служба по місту Ладижину Тростянецького міськрайонного управління юстиції у Вінницькій області, в якому просив: визнати неправомірними дії державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Марченка О.А. при прийнятті рішення та реєстрації права власності ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 скасувати рішення державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Марченка О.А. від 16.12.2014 року індексний номер 18052041, яким зареєстровано право власності ОСОБА_3 на вказаний вище житловий будинок; зобов'язати Державну реєстраційну службу України внести запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на вказаний вище житловий будинок; зобов'язати Державну реєстраційну службу України внести зміни в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно щодо ОСОБА_1, як суб'єкта права власності на вказаний вище житловий будинок.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне рішення державного реєстратора є незаконним, оскільки: останнім при здійсненні державної реєстрації права власності проігноровано положення ч. 1 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" та п. 1 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", за наявності судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки ОСОБА_3 втратив право позасудового врегулювання та набуття права власності на підставі застереження, що міститься в іпотечному договору; на момент прийняття рішення про державну реєстрацію - 16.12.2014р., у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстрованЕ обтяження на підставі ухвали Ладижинського міського суду від 28.01.2009р., що є безумовною підставою для відмови у проведенні державної реєстрації прав.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2015 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 8 квітня 2015 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з ухваленими по справі рішеннями ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів першої і апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши матеріали касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що відсутні підстави для скасування судових рішень, а касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 25 січня 2006 року укладенИЙ договір позики грошей, за умовами якого позивач, як "Позичальник", отримав від ОСОБА_3, як "Позикодавця", грошові кошти в сумі 353500 гривень, що на день передачі еквівалентно відповідало сумі 70000 доларів США (п. 1 Договору). Згідно із п.2 абз. б) даного Договору, сторони домовилися, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 25 січня 2009 року. При цьому єдиним доказом повернення боргу є розписка Позичальника про одержання грошей, за відсутності якої борг вважається таким, що не повернутий (п. 6 Договору). В забезпечення виконання зобов'язань, що виникли у позивача за договором позики від 25.01.2006 р., між позивачем та ОСОБА_3 25.01.2006 року був укладений договір іпотеки, предметом якого став належний позивачу житловий будинок АДРЕСА_1 (п. 2 Договору іпотеки).

У зв'язку із невиконанням позивачем своїх зобов'язань за договором позики, ОСОБА_3 звернувся з позовом до суду про стягнення коштів та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 31.03.2011 року у цивільній справі № 2-37/11, яке набуло законної сили згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області від 21.07.2011 року, позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 задоволені частково та звернуто стягнення на цілий житловий будинок АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за договором позики в розмірі 491934,62 гривень. Дане рішення звернуто до примусового виконання, у зв'язку з чим 01.09.2011 року відкрите виконавче провадження (ВП № 28508050).

За заявою ОСОБА_3 від 05.09.2013 року, головним державним виконавцем відділу ДВС по м. Ладижин у Тростянецького МРУЮ Поліщук О.Б. 06.09.2013 року була винесена постанова про закінчення вищевказаного виконавчого провадження № 28508050 на підставі п. 8 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" (у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом).

Вказана постанова неодноразово була предметом судового оскарження. Згідно ухвали Гайсинського районного суду Вінницької області від 03.09.2014р., яка набула законної сили згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області від 26.09.2014р., у даний час не втратила своєї чинності.

Як встановлено судом, виконавче провадження № 28508050 з приводу звернення стягнення на цілий житловий будинок №12-а по вул. Котовського в м. Ладижин в рахунок погашення заборгованості за договором позики в розмірі 491934,62 гривень було завершене 06.09.2013 року лише на підставі заяви стягувача ОСОБА_3, однак фактичного повного виконання судового рішення згідно виконавчим документом не відбулось, про що свідчать письмові відповіді відділу ДВС по місту Ладижин у Тростянецького МРУЮ. Доказів відшкодування визначеної судовим рішенням суми заборгованості в розмірі 491934,62 гривень, у відповідності до умов договору позики, позивач не надав.

Укладаючи договір іпотеки від 25.01.2006 року ОСОБА_3 та позивач пунктом 14 цього договору передбачили умову, відповідно до якої у разі невиконання позивачем зобов'язання, забезпеченого іпотекою, ОСОБА_3 передається право власності на житловий будинок АДРЕСА_1. Вказана умова є правовою підставою для реєстрації відповідного права власності.

У зв'язку з невиконанням позивачем зобов'язання, забезпеченого іпотекою, ОСОБА_3 з метою реєстрації права власності на вказаний житловий будинок звернувся із відповідною заявою та пакетом документів до реєстраційної служби по м. Ладижин у Тростянецького МРУЮ.

Державним реєстратором прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Сидорчуком А.В. 20 серпня 2014 року прийняте рішення №15264603 про відмову у державній реєстрації права власності за ОСОБА_3 з підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно на їх обтяжень", оскільки на момент подачі заяви про державну реєстрацію прав, в реєстрі існували записи щодо наявності державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна (арешти).

Вказане рішення про відмову у проведенні державної реєстрації від 20.08.2014 року ОСОБА_3 оскаржив до суду.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 10.12.2014 року позов ОСОБА_3 задоволений частково. А саме, визнане протиправним і скасоване рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Сидорчука А.В. №15264603 від 20.08.2014 року про відмову у державній реєстрації права власності та зобов'язано Державну реєстраційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про державну реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок.

Вказане рішення апеляційного суду мотивоване тим, що станом на час розгляду справи обтяження, накладені на будинок №12-а по вул. Котовського в м. Ладижині, фактично втратили чинність на підставі відповідних судових рішень, хоча відповідні відомості не були внесені до реєстру. Неврахування цих обставин призвело до прийняття неправомірного рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації права за ОСОБА_3.

ОСОБА_3 11.12.2014 року повторно звернувся із заявою та пакетом необхідних документів до реєстраційної служби по м. Ладижин у Тростянецького МРУЮ про реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1

В порядку, передбаченому наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2013 року №607/5 "Про заходи щодо взаємодії органів державної реєстрації прав та їх посадових осіб", подані документи були передані на розгляд до Державної реєстраційної служби України, за результатами розгляду яких 16 грудня 2014 року державним реєстратором Марченко О.А. прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 18052041.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що відповідач діяв у межах повноважень та у відповідності з діючими нормативно-правовими актами.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів першої і апеляційної інстанцій виходячи з наступного.

У відповідності до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно на їх обтяжень" від 01.07.2004 № 1952-IV(далі - Закон № 1952-IV) державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Згідно ч. 1 ст. 15 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; внесення записів до Державного реєстру прав; видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Частиною 4 ст. 15 Закону № 1952-IV державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Судами було встановлено, що ОСОБА_3 при зверненні до органу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно дотримана відповідну процедура звернення та подані всі документи, які є необхідними для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Правовстановлюючим документом за вказаною заявою про реєстрацію речових прав на об'єкт нерухомого майна є іпотечний договір від 25.01.2006 р., укладений між позивачем та ОСОБА_3, який містить відповідне застереження (п.14 Договору) про передачу права власності на вищевказаний житловий будинок, та дотримання заявником - ОСОБА_3 вимог п. 46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013р. № 868 щодо направлення позивачу письмового попередження про усунення порушень.

Згідно частин 1 та 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У відповідності до ч. 1 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" сторонам іпотечного договору надано можливість вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі окремого договору або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі. При цьому, вказана норма лише визначає можливість укладання окремого договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, однак не забороняє іпотекодержателю застосовувати визначений договором спосіб задоволення його вимог за наявності судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ч. 2 ст. 36 цього Закону визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосовувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ч. 1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку", іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

З огляду на наведене вірним є висновок судів, по безпідставність посилання позивача на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 31.03.2011 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, як на підставу втрати ОСОБА_3 права позасудового врегулювання, яке передбачене ч. 1 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" та набуття права власності на підставі застереження, що міститься в іпотечному договорі.

Як було вірно встановлено судами арешт на спірне нерухоме майно, накладений ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 28.01.2009 року по справі № 2-80/2009 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину будинку, фактично втратив чинність на підставі іншої ухвали Ладижинського міського суду Вінницької області від 27.11.2009 року, якою зазначену вище позовну заяву залишено без розгляду. Згідно з ч. 6 ст. 154 ЦПК України у разі залишення заяви без розгляду, вжиті по справі заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили.

Також судами було встановлено, що ухвала Ладижинського міського суду Вінницької області від 27.11.2009 року по справі №2-80/2009 набрала законної сили 02.12.2009 р., отже з цієї дати накладений на вищевказаний житловий будинок арешт втратив свою чинність, хоча й відповідні відомості до реєстру внесені не були.

Враховуючи вищенаведене суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірних висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно ч.3 ст.220-1 КАС України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ст. 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням викладеного, судами першої і апеляційної інстанцій винесені законні і обґрунтовані рішення, постановлені з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для їх скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2015 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 8 квітня 2015 року у справі №802/4407/14-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через 5 днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає, але може бути переглянута Верховним судом України з підстав, в порядку та у строки, визначені ст.ст. 236 - 239-1 КАС України.

Судді:

/підписи/

З оригіналом згідно

суддя Н.В.Васильченко