Справа № 816/2794/15
Суддя: С.С. Бойко
Дата ухвалення: 2015-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2015 року м. ПолтаваСправа № 816/2794/15

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бойка С.С.,

за участю:

секретаря судового засідання - Носенка М.В,,

представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

20 липня 2015 року Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.

В обгрунтування своїх вимог посилалися на протиправність рішення відповідача від 24.04.2015 року про непогодження застосування податкового компромісу, оскільки подана заява позивача про намір досягнення податкового компромісу відповідала умовам податкового компромісу, строк давності щодо застосування податкового компромісу не минув і позивачем у визначений термін сплачена узгоджена сума з податку на додану вартість, тому оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм чинного законодавства і підлягає скасуванню.

Позивач в судове засідання не з'явився надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутністю.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. У наданих до суду письмових запереченнях просив в задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що податковий компроміс розповсюджується виключно на факти заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість (у зв'язку із завищенням податкового кредиту) та податку на прибуток (у зв'язку із завищенням витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування). У свою чергу, грошове зобов'язання позивача з податку на додану вартість в розмірі 49 857,00 грн. визначене у податковому повідомленні-рішенні № /62/1603 від 20.01.2015 у зв'язку з заниженням позивачем податку на додану вартість яке відбулось внаслідок не включення до обсягів продажу реалізований товар, оплата за який здійснювалась у безготівковій формі шляхом зарахування коштів на банківській рахунок, тому заява позивача про намір досягнення податкового компромісу по вказаній сумі зобов'язання з ПДВ не відповідала умовам податкового компромісу. А відтак, оскаржуване рішення щодо непогодження застосування податкового компромісу прийнято на підставі підрозділу 9-2 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України та п. 2 "Методичних рекомендацій щодо особливостей уточнення податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість у разі застосування податкового компромісу" і не підлягає скасуванню.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні факти та відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 10.09.2002 зареєстрований як фізична особа-підприємець /а.с. 16/ та перебуває на податковому обліку у Кобеляцькому відділені Кременчуцької ОДПІ та 02.07.2004 є платником податку на додану вартість /а.с. 15/.

Співробітниками Кременчуцької ОДПІ у період з 11.12.2014 по 24.12.2014 проведено документальну планову виїзну перевірку ОСОБА_2 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2012 по 31.12.2013, правильності нарахування за період з 01.01.2011 по 31.12.2013, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 31.12.2013, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 по 31.12.2013.

За результатами перевірки складено акт від 31.12.2014 №2987/16-03-17-01-10/НОМЕР_1 (надалі - Акт перевірки), в якому вказано на порушення платником податків вимог пункту 187.1 статті 187 Податкового кодексу України, наслідком чого визначено заниження податку на додану вартість за період з 01.01.2013 по 31.12.2013 на загальну суму 49 857,00 грн. /а.с. 17-28/.

На підставі зазначеного вище Акта перевірки Кременчуцькою ОДПІ 20.01.2015 сформовано податкове повідомлення-рішення №/62/1603, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем: "Податок на додану вартість, 14010100" загалом в розмірі 62 321,25 грн. (в т.ч., основний платіж - 49 857,00 грн., штрафні (фінансові) санкції - 12 464,25 грн.) /а.с. 13/.

Позивач не погодився із вказаним податковим повідомленням-рішенням і оскаржив його до суду.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 06.04.2015 відкрито провадження по справі № 816/1070/15.

15.04.2015 позивачем до Кременчуцької ОДПІ подано заяву про намір досягнення податкового компромісу відповідно до підрозділу 9-2 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України з податкового зобов'язання з податку на додану вартість в загальному розмірі 62 321,25 грн. по податковому повідомленню-рішенню № /62/1603 від 20.01.2015 /а.с. 14/. Сума податкового компромісу в розмірі 2 492,85 грн. сплачена позивачем 16.04.2015.

24.04.2015 Кременчуцькою ОДПІ винесено рішення щодо непогодження застосування податкового компромісу № 4880/c/16-03 /а.с. 29-30/.

Відмова відповідача мотивована тим, що наявний факт невідповідності заяви позивача умовам податкового компромісу, передбаченого підрозділом 9-2 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України та п. 3.12 "Методичних рекомендацій щодо особливостей уточнення податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість у разі застосування податкового компромісу", затверджених наказом ДФС України від 17.01.2015 року № 13, а саме: податковий компроміс розповсюджується виключно на факти заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість (у зв'язку із завищенням податкового кредиту) та податку на прибуток (у зв'язку із завищенням витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування), натомість, актом перевірки позивача встановлено порушення п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 49 857,00 грн. у зв'язку з не включенням до обсягів продажу реалізованого товару, оплата за який здійснювалась у безготівковій формі шляхом зарахування коштів на банківській рахунок.

Не погоджуючись з даним рішенням Кременчуцької ОДПІ щодо непогодження застосування податкового компромісу, ФОП ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання його протиправними та скасування.

Надаючи правову оцінку спірним рішенням суб'єкта владних повноважень, суд виходить з критеріїв правомірності таких рішень, що встановлені частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв'язку з чим перевіряє чи прийнято дані рішення: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване ці рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Процедуру застосування податкового компромісу врегульовано підрозділом 9-2 "Особливості уточнення податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість під час застосування податкового компромісу" розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України від 02.12.2010, № 2755-VI (надалі - ПКУ).

Відповідно до пункту 1 підрозділу 9-2 розділу ХХ "Перехідні положення" ПКУ податковий компроміс - це режим звільнення від юридичної відповідальності платників податків та/або їх посадових (службових) осіб за заниження податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість за будь-які податкові періоди до 1 квітня 2014 року з урахуванням строків давності, встановлених статтею 102 цього Кодексу. Платник податків, який вирішив скористатися процедурою податкового компромісу, під час дії податкового компромісу за такі податкові періоди має право подати відповідні уточнюючі розрахунки податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість, в яких визначає суму завищення витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток підприємств та/або суму завищення податкового кредиту з податку на додану вартість.

Уточнюючі розрахунки податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість подаються за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики. Разом з уточнюючим розрахунком подається перелік (опис) господарських операцій, щодо яких здійснено уточнення показників податкової декларації.

Пунктом 2 вказаного підрозділу ПКУ визначено, що сума заниженого податкового зобов'язання з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість сплачується в розмірі 5 відсотків такої суми. При цьому 95 відсотків суми заниженого податкового зобов'язання з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість вважаються погашеними, штрафні санкції не застосовуються, пеня не нараховується.

Сума погашеного податкового зобов'язання з податку на прибуток та/або податку на додану вартість в розмірі 95 відсотків внаслідок застосування податкового компромісу не враховується для визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток підприємств.

Відповідно до пунктів 7, 8 підрозділу 9-2 розділу ХХ "Перехідні положення" ПКУ процедура податкового компромісу, встановлена цим підрозділом, поширюється також на неузгоджені суми податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість, визначені у податкових повідомленнях-рішеннях, щодо яких триває процедура судового та/або адміністративного оскарження, а також на випадки, коли платник податків отримав податкове повідомлення-рішення, за яким податкові зобов'язання не узгоджені відповідно до норм цього Кодексу. Досягнення податкового компромісу у такому разі здійснюється за заявою платника податків у письмовій формі до контролюючого органу про намір досягнення податкового компромісу. У таких випадках днем узгодження платником податків податкових зобов'язань, визначених у податковому повідомленні-рішенні, є день подання такої заяви до відповідного контролюючого органу. У разі несплати платником податків такого податкового зобов'язання у сумі, визначеній пунктом 2 цього підрозділу, таке податкове зобов'язання вважається неузгодженим.

Податковий компроміс вважається досягнутим після сплати платником податків узгоджених податкових зобов'язань згідно із цим підрозділом.

Після досягнення податкового компромісу згідно із цим підрозділом такі зобов'язання не підлягають оскарженню та їх розмір не може бути змінений в інших податкових періодах.

Системно аналізуючи вказані норми суд приходить до всиновку, що процедура податкового компромісу розповсюджується як на випадки добровільного декларування платником податків занижених податкових зобов'язань з податку на додану вартість та з податку на прибуток шляхом подання уточнюючих розрахунків, так і на випадки наявності неузгоджених сум податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість, визначених у податкових повідомленнях-рішеннях, щодо яких триває процедура судового та/або адміністративного оскарження.

Разом з тим, судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач звернувся до податкового органу із заявою про намір досягнення податкового компромісу щодо неузгодженого податкового зобов'язання з податку на додану вартість, визначеного податковим повідомленням-рішенням /62/1603 від 20.01.2015, щодо якого триває процедура судового оскарження.

Особливості досягнення податкового компромісу з неузгоджених сум податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість, визначених у податкових повідомленнях-рішеннях, щодо яких триває процедура судового та/або адміністративного оскарження, визначені в пункті 7 підрозділу 9-2 розділу ХХ "Перехідні положення" ПКУ.

В даному випадку досягнення податкового компромісу здійснюється лише за заявою платника податків у письмовій формі до контролюючого органу про намір досягнення податкового компромісу і не передбачає подання уточнюючих розрахунків податкових зобов'язань з податку на додану вартість і з податку на прибуток.

Як зазначив представник відповідача, підставою для винесення оскаржуваного рішення щодо непогодження застосування податкового компромісу була невідповідність заяви позивача умовам податкового компромісу.

Зокрема, пунктом 2.1 Методичних рекомендацій щодо особливостей уточнення податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість у разі застосування податкового компромісу, затверджених наказом ДФС України від 17.01.2015 року № 13 передбачено, що податковий компроміс розповсюджується виключно на факти заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість (у зв'язку із завищенням податкового кредиту) та податку на прибуток (у зв'язку із завищенням витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування).

Натомість, актом перевірки позивача встановлено порушення п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 49 857,00 грн. у зв'язку з не включенням до обсягів продажу реалізованого товару, оплата за який здійснювалась у безготівковій формі шляхом зарахування коштів на банківській рахунок, у зв'язку з чим на даний випадок не розповсюджується податковий компроміс.

Такі доводи відповідача суд оцінює критично, з огляду на наступне.

Так, зазначені Методичні рекомендації щодо особливостей уточнення податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість у разі застосування податкового компромісу затверджені наказом ДФС України від 17.01.2015 року № 13.

Відповідно до пункту 1.3 вказаних Методичних рекомендацій методичні рекомендації не встановлюють нових норм права, а носять виключно рекомендаційний та роз'яснювальний характер щодо єдиного розуміння процедури застосування податкового компромісу.

Натомість, норми Податкового кодексу України не містять обов'язкової умови наявності факту заниження зобов'язання з податку на додану вартість виключно у зв'язку із завищенням податкового кредиту, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, при застосуванні податкового компромісу з неузгоджених сум податкових зобов'язань з податку на додану вартість, визначених у податкових повідомленнях-рішеннях, щодо яких триває процедура судового та/або адміністративного оскарження.

Таким чином, суд приходить до висновку щодо необґрунтованості відмови в погодженні позивачу податкового компромісу з підстави наявності факту заниження зобов'язання з податку на додану вартість у зв'язку з заниженням ПДВ, а не у зв'язку із завищенням податкового кредиту.

Інших невідповідностей заяви позивача про намір досягнення податкового компромісу умовам податкового компромісу відповідачем не зазначено, а судом не встановлено.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення щодо непогодження застосування податкового компромісу відповідно до підрозділу 9-2 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України № 4880/c/16-03 від 24.04.2015 було винесено відповідачем без урахування всіх обставин, які мали значення для його прийняття, тобто необґрунтовано, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про зобов'язання Кременчуцьку ОДПІ відобразити у інтегровані картці ФОП ОСОБА_2 за платежем «податок на додану вартість» досягнення податкового компромісу за податковим повідомленням-рішенням від 20.01.2015 №/62/1603, суд зазначає наступне.

Відповідно до норм чинного законодавства повноваження відповідача щодо застосування податкового компромісу є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

За таких обставин адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Враховуючи не прийняття відповідачем рішення про погодження застосування податкового компромісу та те, що зобов'язання Кременчуцької ОДПІ погодити податковий компроміс є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому з метою захисту порушених прав позивача суд приходить до висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог та зобов'язання Кременчуцьку ОДПІ повторно розглянути заяву ФОП ОСОБА_2 про застосування податкового компромісу вх. №9058 від 15.04.2015 з урахуванням підстав скасування рішення Кременчуцької ОДПІ № 4880/c/16-03 від 24.04.2015 про непогодження застосування податкового компромісу.

Отже, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Згідно частини третьої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції від 24.04.2015 про непогодження застосування податкового компромісу.

Зобов'язати Кременчуцьку об'єднану державну податкову інспекцію повторно розглянути заяву Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про застосування податкового компромісу вх. № 9058 від 15.04.2015 з урахуванням підстав скасування судом рішення Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції від 24.04.2015 про непогодження застосування податкового компромісу.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору в сумі 73,08 грн.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 25 серпня 2015 року.

Суддя С.С. Бойко