Справа № 335/7249/15-а
Суддя: Гашук К. В.
Дата ухвалення: 2015-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

1Справа № 335/7249/15-а 2-а/335/166/2015
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 серпня 2015 року м. Запоріжжя
Суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя Гашук К.В., розглянувши у скороченому провадженні адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання винити дії, -
ВСТАНОВИВ:
У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного Управління Міністерства внутрішніх справ у Запорізькій області про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання винити дії.
В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначав, що він проходив військову службу у лавах збройних сил України, проходив військову службу з 15.07.1978 року по 06.10.1992 рік та з 31.05.1993 року по 09.11.1995 рік та працював в органах внутрішніх справ України.
На час звільнення зі служби вислуга склала більш ніж 12 років та 6 місяців, що підтверджується записами трудової книжки, Загальний трудовий стаж складає більше ніж 25 календарних років. 01.03.2006 року йому виповнилося 45 років.
В редакції Закону від 04.07.2002 року, яка діяла до 28.04.2006 рік, «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» від 09.04.1991 року, п. «б» ст. 12 було встановлено, що військовослужбовці звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку мають загальний трудовий стаж 25 років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба в органах внутрішніх справ мають право на пенсію за цим Законом.
Тобто, як зазначає позивач, відповідно до п. б ст. 12 Закону він мав би отримувати пенсію починаючи з 01.03.2006 року.
З питання призначення пенсії позивач звернувся до Головного управління пенсійного фонду України в Запорізькій області 07.07.2015 року.
Листом від 20.07.2015 року № 552/П-9 позивачу відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з тим, що згідно із новою редакцією Закону він мав би право на пенсію, якби йому на день звільнення зі служби виповнилося 45 років.
Посилаючись на те, що він із даним рішенням не згоден, ОСОБА_1 просив суд визнати бездіяльність Головного управління пенсійного фонду України в Запорізькій області в питанні не нарахування йому пенсії у відповідності до п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» в редакції від 04.07.2002 року, неправомірною, зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Запорізькій області нарахувати ОСОБА_1 пенсію у відповідності до п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» в редакції від 04.07.2002 року, починаючи з 01.07.2015 року та зробити нарахування та виплату заборгованості по не отриманій пенсії з 01.07.2015 року, а також зобов`язати Головне Управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області надати Головному управлінню Пенсійного фонду України в Запорізькій області всі документи, необхідні для призначення пенсії ОСОБА_1 .
У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС України, скорочене провадження застосовується у адміністративних справах про оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат.
Згідно п. 4. ч. 1 ст. 183-2 КАС України, суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. За результатами розгляду справи у скороченому провадженні суддя, оцінивши повідомлені позивачем, відповідачем обставини, за наявності достатніх підстав приймає законне та обґрунтоване судове рішення.
06.08.2015 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області надійшли заперечення на адміністративний позов за змістом яких представник відповідача просить закрити провадження у справі у зв`язку з тим, що позивач вже звертався до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя за вирішенням такого же спору і постановою суду, яка була залишена без змін як судом апеляційної так і судом касаційної інстанції, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні його адміністративного позову.

12.08.2015 року від Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області надійшли заперечення проти адміністративного позову, в яких представник просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Судом встановлено, що станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 досяг 45-річного віку, має загальний трудовий стаж понад 25 років та відповідно до довідки ЗМУ УМВС України в Запорізькій області має вислугу в органах внутрішніх справ та на військовій службі 16 років 08 місяців, тобто більше 12 років і 6 місяців.

06.07.2015 року позивач подав до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області заяву про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України N 2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі - Закон N 2262-XII), яку відповідач отримав 07.07.2015 року, що підтверджується штампом про отримання вхідної кореспонденції.

Листом за № 552/П-9 від 20 липня 2015 року відповідач відмовив позивачу у призначені пенсії, посилаючись на те, що відповідно до пункту "б" статті 12 зазначеного Закону, право на пенсію за вислугу років мають військовослужбовці (прирівняні до них особи), які на день звільнення зі служби досягли 45-річного віку та за наявності інших обов`язкових показників, а оскільки позивач звільнений зі служби у 34-річному віці та з того часу на службі не перебував, права на пенсію за вислугу років у нього не виникло.

Україна є правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, закони приймаються на її основі і повинні відповідати їй. Конституція України гарантує впевненість громадян у тому, що їхнє теперішнє становище не буде погіршено прийняттям нового закону чи іншого нормативно-правового акта; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є її головним обов`язком (статті 1, 3 Конституції України). При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя статті 22 Конституції України), усі люди є рівні у своїх правах; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень прав і свобод громадян за будь-якими ознаками (стаття 21, частина перша статті 24 Основного Закону України).

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року N 8-рп/2005).

Відповідно до статті 1 Закону України від 9 квітня 1992 року N 2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом за наявності встановленої ним вислуги на військовій службі та службі в органах внутрішніх справ, мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Редакція пункту "б" статті 12 Закону N 2262-XII протягом дії цього закону змінювалась, міняючи при цьому умови і підстави виникнення права на пенсію за вислугу років, зокрема, умову призначення пенсії - досягнення 45-річного віку на час звільнення зі служби. У певний час існували положення статті, за якими військовослужбовець (прирівняні до них особи) міг звільнитися зі служби і раніше, але при досягненні ним 45-річного віку йому могла бути призначена пенсія за вислугу років за наявності трудового стажу 25 років і більше, з яких не менше 12 років і 6 місяців становить вислуга в органах внутрішніх справ та на військовій службі.
Так, пункт "б" ст. 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб" в редакції Закону від 4 лютого 1994 року передбачав право на пенсію за вислугу років осіб офіцерського складу та осіб середнього, старшого і вищого складу органів внутрішніх справ, які звільнені зі служби за віком, у зв`язку із хворобою, скороченням штатів або обмеженим станом здоров`я і які на день звільнення досягли 45-річного віку та мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Проте, в редакції п. "б" ст. 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб" від 4 липня 2002 року умова досягнення 45-річного віку та наявності загального трудового стажу 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ саме на день звільнення, була замінена словами "незалежно від підстав та часу звільнення".

Тобто після набрання чинності зазначеного Закону в редакції від 4 липня 2002 року умова досягнення 45-річного віку та наявності загального трудового стажу 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ саме на день звільнення відпала та братися до уваги не може.

Крім того, у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.04.05 року № 4 «Про окремі питання застосування судами України законодавства про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» роз`яснено, що може бути призначена пенсія військовослужбовцям раніше звільненим зі служби за умов встановлених пунктом «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб».
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури тощо [Рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій (далі - Рішення N 5-рп/2002)]. Отже, для окремих категорій осіб передбачено особливий порядок пенсійного забезпечення з урахуванням їх правового статусу, професійних обов`язків, підвищених вимог до дисципліни, обмежень та інших особливостей, пов`язаних з ризиком для життя та здоров`я, що й зумовило встановлення додаткових гарантій соціального забезпечення таких осіб. Обмеження цих гарантій не відповідає статтям 3, 22, 48 Конституції України. Тому право на пенсійне забезпечення відповідних категорій громадян, встановлене законами України, є таким, що не підлягає звуженню або обмеженню згідно з вимогами статей 22 та 64 Конституції України.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення. Саме до цього зводяться правові висновки, висловлені Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України в постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2015 року у справі № 21-630а14, в постанові від 06 лютого 2012 року у справі № 21-322а11 та в постанові від 25 вересня 2012 року у справі № 21-230а12 (рішення № 42905865, 23740249 та № 27362826 відповідноу Єдиному державному реєстрі судових рішень), ухвалених за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносин.

Оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй (п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року N 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 2 Положення про Пенсійний фонд України (затверджено Указом Президента України від 6 квітня 2011 року N 384/2011), Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Таким чином, починаючи з 6 серпня 2002 р. до внесення 04 квітня 2006 року змін до закону, незалежно від підстав та часу звільнення, військовослужбовцям та особам, які мають право на пенсію згідно із Законом N 2262-XII, може бути призначена пенсія за вислугу років, за умови, що цим особам виповнилося 45 років і що вони мають загальний трудовий стаж 25 років і більше, з яких не менше 12 років і 6 місяців становить вислуга в органах внутрішніх справ та на військовій службі.

Враховуючи те, що у період дії Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" в редакції від 06.08.2002 року, позивач досяг 45-річного віку, має загальний трудовий стаж понад 25 років, з яких вислуга в органах внутрішніх справ становить більше 16 років (без врахування місяців та днів), суд приходить до висновку, що він має право на призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту "б" статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Відтак, з урахуванням, положеньстатей 21, 22, 24 та 64 Конституції України Головне Управління пенсійного фонду України в Запорізькій області повинно призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб».
Доводи ГУ ПФУ в Запорізькій області щодо необхідності закриття провадження у справі суд вважає безпідставними, виходячи з наступного.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 157 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду з того самого спору і між тими самими сторонами.

Як вбачається з наданої відповідачем ухвали Вищого адміністративного суду України, судами було розглянуто адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, 3-тя особа Запорізький обласний військовий комісаріат про визнання дій протиправними та зобов`язання винити дії.

При цьому, як зазначено в ухвалі суду, позивач у квітні 2006 року звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про призначення пенсії і листом від 25.04.2006 року Запорізьким обласним військовим комісаріатом ОСОБА_1 було повідомлено про відмову у призначенні пенсії. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що про порушення своїх прав позивач дізнався у квітні 2006 року, а з позовом до суду звернувся лише у березні 2009 року, тобто з пропуском встановленого строку звернення до суду, не довівши при цьому поважності причин пропуску даного строку.
Натомість у позові, з яким ОСОБА_1 звернувся до суду 27.07.2015 року і який є предметом розгляду даної адміністративної справи, позивач посилається на те, що із заявою про призначення йому пенсії він звернувся до ГУ ПФУ в Запорізькій області 07.07.2015 року і листом від 20.07.2015 року йому було відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку з чим просив суд зобов`язати відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області нарахувати йому пенсію з 01.07.2015 року.
Вказані обставини дають підстави вважати, що позов поданий 27.07.2015 року не є тотожним тому, який розглядався судами у 2009 році і щодо якого винесено судове рішення.
Разом з тим, суд вважає безпідставними позовні вимоги до відповідача Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, оскільки до повноваження зазначеного відповідача не входить розгляд питань про призначення пенсії.

А самі вимоги ОСОБА_1 зобов`язати Головне Управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області надати Головному управлінню Пенсійного фонду України в Запорізькій області всі документи, необхідні для призначення пенсії ОСОБА_1 , суд вважає передчасними, оскільки позивачем не доведено факт звернення його до ГУМВС України в Запорізькій області та, відповідно, те, що вказаним відповідачем позивачу було відмовлено у наданні документів, які необхідні для призначення пенсії.
Керуючись ст. ст. 11, 17, 71, 86, 183-2 КАС України, -
ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання винити дії задовольнити частково.
Визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо не нарахування ОСОБА_1 пенсії у відповідності до п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» в редакції від 04.07.2002 року неправомірною.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Леніна, 158-б, ) призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) пенсію у відповідності до п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» в редакції від 04.07.2002 року з 01.07.2015 року

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського адміністративного апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі, протягом 10 днів з дня отримання постанови, апеляційної скарги.
Суддя: К.В. Гашук