Справа № 150/520/15-а
Суддя: Цимбалюк Л. П.
Дата ухвалення: 2015-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №150/520/15-а
Провадження по справі №2-а/150/27/15
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 серпня 2015 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого: судді Л.П. Цимбалюк

при секретарі А.В. Діденко,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 , до Управління праці та соціального захисту населення Чернівецької районної державної адміністрації Вінницької області про перерахунок та стягнення заборгованості з виплати одноразової компенсації за втрату здоров*я для інвалідів 3-ї групи, що настала внаслідок захворювань, пов*язаних з військовою службою на ядерному полігоні, -
ВСТАНОВИВ:

До Чернівецького районного суду звернувся ОСОБА_1 з вище зазначеним позовом, посилаючись на протиправність дій Управління праці та соціального захисту населення Чернівецької районної державної адміністрації Вінницької області щодо відмови в перерахунку та виплаті йому заборгованості по компенсації за втрату здоров*я як інваліду 3-ї групи, передбаченої ч.1 ст.48 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Позивач та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні свої вимоги підтримують, просять їх задоволити. Зазначили, що 23.06.2011 року ОСОБА_1 було встановлено інвалідність, тому відповідно до положень статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильсьокї катастрофи» Управлінням ПСЗН Чернівецької РДА протягом одного місяця з дня встановлення інвалідності мала здійснитись виплата одноразової компенсації за шкоду заподіяну здоров*ю. Однак, відповідачем не виплачено вказану компенсацію протягом одного місяця з 23 червня 2011 року, тому позивач та його представник вважають дії Управління ПСЗН Чернівецької РДА протиправними та такими, що обмежують його права, передбачені чинним законодавством. Крім того, зауважили, що термін позовної давності при зверненні до суду із даним позовом не пропущено, оскільки, ч.2 ст.46 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Віденською конвенцією «Про цивільну відповідальність за ядерну шкоду», до якої приєдналася Україна передбачено строк позовної давності за вимогами про відшкодування ядерної шкоди, завданої здоров*ю, в тридцять років.
Представник відповідача Паращук М.М. заступник начальника Управління ПСЗН Чернівецької РДА, який діє на підставі довіреності, виданої 22.07.2015 року, №1591, в судовому засіданні позовні вимоги не визнає, заперечує проти задоволення позову. Зазначив, що Управління ПСЗН Чернівецької РДА діяло в межах чинного законодавства та відповідно до повноважень покладених на управління як найнижчого розпорядника бюджетних коштів, що передбачено ч.2 ст. 19 Конституції України. Пояснив, що виплату ОСОБА_1 одноразової компенсації за втрату здоров*я для інвалідів 3-ї групи, що настала внаслідок захворювань, пов*язаних з військовою службою на ядерному полігоні, проведено Управлінням ПСЗН Чернівецької РДА відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 року, №836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 189,6 грн., яка була чинна на момент виплати. Оскільки, в дані Постанові КМУ суми вказувались в тисячах карбованців, тому було проведено перерахунок відповідно до роз*ясень Національного банку України 1:100000 грн/крб. Зазначена постанова втратила чинність. На даний час діє Постанова Кабінету Міністрів України від 14.05.2015 року, №285 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в якій зазначено ті ж самі суми, що і в попередній Постанові КМУ від 26.07.1996 року, №836, однак, не в карбованцях, а у національній валюті гривнях. Крім того, представником відповідача ОСОБА_3 наголошується на пропущенні позивачем строків позовної давності при зверненні до суду із даним позовом, оскільки, позивач звернувся до суду 13.07.2015 року, тобто через 3,5 роки після отримання ОСОБА_1 одноразової компенсації за втрату здоров*я, що порушує вимоги ст.99 КАС України, відповідно до якої встановлено шестимісячний строк звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Представник відповідача Паращук М.М. заперечує проти задоволення позовних вимог і в частині стягнення з Управління ПСЗН Чернівецької РДА на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, оскільки, постійна нервова напруга в останнього, що негативно відображається на самопочутті, стані здоров*я, є наслідком інвалідності, яку ОСОБА_1 отримав внаслідок захворювань, пов*язаних з військовою службою на ядерному полігоні, тому відсутній причинний зв*язок між душевним станом ОСОБА_1 та проведенням і виплатою відповідачем компенсації за втрату здоров*я для інвалідів 3-ї групи.

З*ясувавши позицію сторін та дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, ґрунтуючись на наступних підставах.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Чернівецької РДА Вінницької області в базі даних ЄДАРП як особа, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1) та інвалід III групи з 23.06.2011 року. Позивач має

право на всі пільги та компенсації, що передбачені йому Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-ХИ від 28.02.1991 року.
Зазначений статус та інвалідність позивач здобув внаслідок втрати здоров`я під час проходження строкової служби у військовій частині НОМЕР_1 , що дислокувалась на території Семипалатинського випробувального ядерного полігону - «Семипалатинськ- 22», в районі населеного пункту Молдари (Курчатов), Семипалатинської області, Республіка Казахстан, де ОСОБА_1 був безпосереднім учасником підземних випробувань ядерної зброї.
Вказані вище відомості підтверджується документами на ім`я ОСОБА_1 , а саме: військовим квитком серії НОМЕР_2 від 24.10.1979 року /а.с. 21/, архівною довідкою від 27.04.2009 року /а.с. 22/, довідкою Міноборони Росії № 12818 від 10.12.2009 року /а.с. 23/, витягом з протоколу ЦВЛК № 617 від 06.04.2011 року /а.с. 24/, довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 AAA № 689297 від 14.06.2011 року /а.с. 26/, випискою з акта огляду МСЕК серії 10 AAA № 689297 від 14.06.2011 року /а.с. 25/.

Відповідно до частини 1 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» ОСОБА_1 має право на одержання одноразової компенсації за шкоду заподіяну здоров`ю в розмірі: як інваліду III групи - 30 мінімальних заробітних плат.
Частиною 3 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлено, що виплата здійснюється з мінімальної заробітної плати, яка склалася на момент встановлення інвалідності.
Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати (частина сьома статті 48 вказаного Закону).
Відповідно до ч.6 ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» виплати провадяться протягом одного місяця з дня встановлення інвалідності.
Право на отримання компенсації за втрату здоров`я у позивача виникло з 23.06.2011 року..
Розмір однієї мінімальної заробітної плати в період часу з 01.04.2011 року по 30.09.2011 року становив 960 (дев`ятсот шістдесят) гривень (стаття 22 Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік").
Із вище наведеного вбачається, що з врахуванням того, що компенсація за шкоду заподіяну здоров`ю як інваліду III групи становить 30 мінімальних заробітних плат, ОСОБА_1 підлягає сплаті 28 800 (двадцять вісім тисяч вісімсот) гривень (30 мінімальних заробітних плат * 960 грн. = 28800 грн.).
Однак, у встановлений законом термін (один місяць), відповідачем зазначеної компенсації ОСОБА_1 нараховано не було.
18 жовтня 2011 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з письмовою заявою про отримання вказаної компенсації. Однак, управління зазначену заяву проігнорувало, надавши в своєму листі №2281 від 27.10.2011 року відповідь, яка стосувалась зовсім іншого питання /а.с. 27/.
19.03.2015 року ОСОБА_1 звернувся повторно до Управління праці та соціального захисту населення Чернівецької районної державної адміністрації з вимогою нарахувати йому не виплачену компенсацію за шкоду, заподіяну здоров`ю в розмірі 30 мінімальних заробітних плат, подавши відповідну заяву /а.с. 28/.
Управління ПСЗН Чернівецької райдержадміністрації в своєму листі № 845-к від 30.03.2015 року та довідці №844 від 30.03.2015 року, які були направленні на адресу позивача, повідомило, що у січні 2012 року ОСОБА_1 , як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (категорія 1) III групи інвалідності виплачено одноразову компенсацію за шкоду заподіяну здоров`ю в розмірі 189,6 гривень /а.с. 32, 33/.
Із вище наведеного вбачається, що позивач недоотримав компенсацію в розмірі 28610,4 гривень (28800 грн. - 189,6 грн. = 28610,4 грн.).
У виплаті вищевказаної заборгованості перед ОСОБА_1 відповідач відмовив, що підтверджується листом Управління ПСЗН Чернівецької райдержадміністрації № 845 від 30.03.2015 року /а.с. 32/, посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України № 836 від 26 липня 1996 року «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Суд вважає такого роду дії Управління ПСЗН Чернівецької райдержадміністрації протиправними з огляду на наступне.
Відповідно до статті 1 Конституції України Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою.
Згідно частини 2 статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках передбачених законом (частина 1 статті 46 Конституції).
Статтею 48 Конституції України гарантується кожному право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.
Згідно частини 2 статті 150 Конституції України та статі 69 Закону України «Про Конституційний Суд України» рішення Конституційного Суду України рівною мірою є обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.
Так, Рішенням Конституційного Суду №15-рп/2000 від 14.12.2000 року (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) роз`яснюється, що рішення Конституційного Суду України мають пряму дію і для набрання чинності не потребують підтверджень з боку будь-яких органів державної влади. Обов`язок виконання рішення Конституційного Суду України є вимогою Конституції України, яка має найвищу юридичну силу щодо всіх інших нормативно-правових актів /а.с. 50-51/.
У своєму рішенні № 10-рп/2001 від 20.06.2001 року (справа про виплату і доставку пенсій та грошової допомоги) Конституційний Суд України роз`яснює, що в Україні як соціальній державі право на соціальний захист населення гарантується (статті 1, 3, 46, 48 Конституції) /а.с. 52-53/. Держава зобов`язується здійснювати контроль за якістю надання послуг у сфері соціального захисту громадян (частина четверта статті 42 Конституції України).
Відповідно до частини 1 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім`ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою виплачується в таких розмірах: інвалідам III групи - 30 мінімальних заробітних плат.
У Рішенні Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22.05.2008 року (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) суддя Конституційного Суду України Кампа В.М., висловивши окрему думку, роз`яснив, що окремий різновид соціальних прав становлять так звані професійні права - соціальні права категорій осіб, об`єднаних за ознакою здійснення ними певних видів діяльності. Також він зазначив, що соціальні права цих категорій осіб є складовою їхнього статусу, сприяють виконанню ними своїх функцій, а отже, беззаперечно підлягають державному забезпеченню та судовому захисту /а.с. 71-72/.
Крім того, Конституційний Суд України також роз`яснює, що норми, що регулюють суспільні відносини у сферах діяльності окремих категорій осіб враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Також Конституційний Суд зазначає, що це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (Рішення Конституційного Суду України № 8-рп/99 від 06.07.1999 року (справа щодо права на пільги) /а.с. 48-49/, № 5-рп/2002 від 20.03.2002 року (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій) /а.с. 54-55/, № 7-рп/2004 від 17.03.2004 року (справа про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів) /а.с. 56-57/.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 8-рп/2005 від 10.2005 року (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) пенсійне забезпечення громадян, які виконують або виконували державні функції на посадах із спеціальним статусом, є важливим елементом державних гарантій матеріального і соціального захисту відповідних осіб з метою належного виконання ними особливих професійних обов`язків, пов`язаних у тому числі з певними обмеженнями конституційних прав і свобод. Тому право на пенсійне забезпечення відповідних категорій громадян, встановлене законами України, є таким, що не підлягає звуженню або обмеженню згідно з вимогами статей 22 та 64 Конституції України. Також Конституційний Суд у даному рішенні висловив свою «правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004)..
Своїм Рішенням № 6-рп/2007 від 09.07.2007 року (справа про соціальні гарантії громадян) Конституційний Суд України роз*яснює, що рівень соціальної забезпеченості, який раніше був встановлений для громадян України, не може бути обмеженим. Крім того, положення Основного Закону держави, що стосуються гарантій соціальних прав людини визнано в Україні найвищою соціальною цінністю суспільства.
Згідно рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09.07.2007 року (справа про соціальні гарантії громадян) зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Основним Законом України».
Статтею 8 Конституції України України закріплено принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до норм Віденської конвенції «Про цивільну відповідальність за ядерну шкоду», кожна країна, яка підписала її, зобов`язана забезпечувати особам, яким завдана ядерна шкода, реалізувати своє право на відшкодування шкоди. Законом України «Про приєднання України до Віденської конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду» 12.07.1996 року Україну було приєднано до даної Конвенції.
Наявні у справі докази підтверджують, що інвалідність та набуття статусу особи, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи ОСОБА_1 нерозривно пов`язані із проходженням ним військової служби.
Відповідно до п.3 ч.2 ст.1 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» одним із принципів, на яких базується державна політика в галузі соціального захисту потерпілих від Чорнобильської катастрофи є соціальний захист людей, повна відшкодованість шкоди особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до п.1 ч.2 Положення «Про Міністерство соціальної політики України», затвердженого Указом Президента України від 6 квітня 2011 року № 389/2011 Мінсоцполітики України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної політики у сферах зайнятості населення та трудової міграції, трудових відносин, соціального захисту, соціального обслуговування населення, волонтерської діяльності, з питань сім`ї та дітей, оздоровлення та відпочинку дітей, а також захисту прав депортованих за національною ознакою осіб, які повернулися в Україну. Зазначене свідчить про те, що забезпечення соціального захисту та соціального обслуговування населення є одним із основних завдань вказаного Міністерства.
Управління праці та соціального захисту населення є структурним підрозділом Мінсоцполітики України.
У своїх листах № 2281 від 27.10.2011 року та № 845 від 30.03.2015 року Управління ПСЗН Чернівецької райдержадміністрації, відмовляючи ОСОБА_1 у перерахунку та виплаті заборгованості по компенсації, що передбачена йому згідно ч.1 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як особі, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1) та інваліду III групи, керується постановою Кабінету Міністрів України № 836 від 26 липня 1996 року «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яка є підзаконним нормативним актом. Крім того, вказана постанова КМУ № 836 від 26 липня 1996 року втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 285 від 14.05.2015 року.
Відповідно до статті 62 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» роз`яснення порядку застосування вказаного Закону провадиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення якого є обов`язковими для виконання міністерствами та іншими центральними органами державної виконавчої влади України, місцевими органами державної виконавчої влади, всіма суб`єктами господарювання, незалежно від їх відомчої підпорядкованості та форм власності.
Відповідно до статті 63 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» фінансування витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, коштів, які враховуються при визначенні міжбюджетних трансфертів, та інших джерел, не заборонених законодавством.
Згідно ч. 1 ст. 67 вищевказаного Закону конкретні розміри всіх доплат, пенсій і компенсацій підвищуються Кабінетом Міністрів України відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати.
Верховний Суд України в своєму листі від липня 2006 року № 1-5X400 акцентує увагу на тому, що реалізація особою права, що пов`язане з отримання бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Відповідно до пункту 4 статті 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.
Нарахування та виплата Управлінням ПСЗН Чернівецької РДА вищевказаної компенсації за шкоду заподіяну здоров`ю ОСОБА_1 відповідно до постанови КМУ № 836 від 26 липня 1996 року «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі лише 189,6 гривень є неправомірним та таким, що суперечить нормам статі 8, частини другої статті 19, частини другої та третьої статті 22, статті 64 Конституції, інших законів та нормативно-правових актів, які мають вищу юридичну силу.
В порушення положень ч.6 ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» Управлінням ПСЗН Чернівецької РДА протягом одного місяця з дня встановлення інвалідності ОСОБА_1 , а саме з 23.06.2011 року не здійснено виплату одноразової компенсації за шкоду заподіяну здоров`ю останнього.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22.05.2008 року (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) (яким раніше визнавались неконституційними закони України, що порушували права «Чорнобильців» (погіршували становище) однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування»(частина друга статті 22 Конституції) чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів (частина третя статті 22 Конституції).
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Рішенням Конституційного Суду України №1-зп/1997 від 13.05.1997 року (у справі щодо несумісності депутатського мандата) роз`яснено, що статтею 58 Конституції України закріплено один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
В рішенні Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 9 лютого 1999 року(справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) роз`яснюється, що положення частини першої статті 58 Конституції є загальновизнаним принципом права, дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Конституційним Судом зазначається, що положення частини першої статті 58 Конституції України треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи).
Статтею 71 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлено, що дія положень цього Закону не може призупинятись іншими законами, крім законів про внесення змін до цього Закону.
Відповідно до статті 21 Конституції України права і свободи людини є не відчужуваними та непорушними.
Статтею 22 Конституції України встановлено, що конституційні права і свободи людини і громадянина гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

Суд не погоджується із твердженнями представника відповідача про те, що позивачем пропущено процесуальний строк звернення до суду із позовом з метою захисту своїх прав та інтересів з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно частини 2 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Відповідно до п.1 ст. ІV Віденської конвенції «Про цивільну відповідальність за ядерну шкоду», до якої Україна приєдналася згідно Закону України від 12.07.1996 року, відповідальність за ядерну шкоду є абсолютною. Конвенція зобов*язує кожну країну, яка підписала її, забезпечити можливість особам, яким завдана ядерна шкода, реалізувати свої права на відшкодування ядерної шкоди. Статтею VІ Віденської конвенції передбачено строк позовної давності за вимогами про відшкодування ядерної шкоди, завданої здоров*ю, в тридцять років. Крім того, відповідно до ч.1 ст. VІ Віденської конвенції країнам , які підписали її, надається право збільшувати строк позовної давності в цьому випадку.

Відповідно до ст.76 «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» (із змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв*язку із приєднанням України до Віденської конвенції» від 03.12.1997 року, №684/97-ВР) право на подання позову про відшкодування ядерної шкоди, заподіяної життю і здоров*ю особи, не обмежується строком давності.

На підставі вище наведеного суд дійшов висновку про дотримання ОСОБА_1 строку позовної давності при зверненні до суду із даним позовом.

Суд згідно ст.86 КАС України оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об*єктивному дослідженні.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про необхідність захисту права позивача шляхом визнання незаконною відмову Управління праці та соціального захисту Чернівецької райдержадміністрації Вінницької області в перерахунку та виплаті ОСОБА_1 заборгованості по компенсації за втрату здоров*я як інваліду 3-ї групи, передбаченої відповідно до ч.1 ст.48 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в розмірі 28610,4 гривень, а також зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу зазначену заборгованість.

В частині позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення із Управління праці та соціального захисту населення Чернівецької РДА моральної шкоди в розмірі 20000 гривень слід відмовити, ґрунтуючись на наступних підставах.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема:у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначається, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судом береться до уваги те, що постійна нервова напруга в ОСОБА_1 , що негативно відображається на самопочутті, стані здоров*я та життя в цілому, іншого роду фізичні, душевні та психічні страждання можуть бути наслідком інвалідності, яку останній отримав внаслідок захворювань, пов*язаних з військовою службою на ядерному полігоні. ОСОБА_1 не надано належних та достатніх доказів причинного зв*язку між його душевним станом та відмовою Управління ПСЗН Чернівецької РДА в перерахунку і виплаті йому компенсації за втрату здоров*я для інвалідів 3-ї групи, передбаченої відповідно до ч.1 ст.48 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Позивачем не надано суду жодного належного підтвердження моральної шкоди, завданої йому внаслідок відмови Управлінням праці та соціального захисту Чернівецької райдержадміністрації Вінницької області в перерахунку та виплаті заборгованості по компенсації за втрату здоров*я як інваліду 3-ї групи, передбаченої відповідно до ч.1 ст.48 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", вимоги про стягнення моральної шкоди належним чином не обґрунтовано та не доведено, на підтвердження своїх вимог позивачем на надано відповідної медичної документації, яка б свідчила про погіршення стану здоров*я ОСОБА_1 , його самопочуття, тому за відсутності достовірних доказів вимоги про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки, рішення не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до пункту 18 статті 20 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" ОСОБА_1 зільнений від сплати судового збору.

Судові витрати, від сплати яких позивач при зверненні до суду звільнений, відповідно до чинного законодавства слід віднести на рахунок держави.

Крім цього, суд відповідно до положень ст.256 КАС України приходить до висновку про негайне виконання постанови.

На підставі вище викладеного та керуючись ст., ст.70, 71, 79, 86, 94, 158, 162, 163, 167, 254, 255, 256 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задоволити частково.

Визнати незаконною відмову Управління праці та соціального захисту Чернівецької райдержадміністрації Вінницької області в перерахунку та виплаті ОСОБА_1 заборгованості по компенсації за втрату здоров*я як інваліду 3-ї групи, передбаченої відповідно до ч.1 ст.48 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в розмірі 28610,4 гривень.

Зобов`язати Управління праці та соціального захисту Чернівецької райдержадміністрації Вінницької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість по компенсації за втрату здоров*я як інваліду 3-ї групи, передбаченої відповідно до ч.1 ст.48 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в розмірі 28610,4 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

У відповідності до положень ст.256 КАС України допустити негайне виконання постанови.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Відповідно до ст.186 КАС України апеляційна скарга на постанову подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через Чернівецький районний суд протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України з дня отриманні копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови у відповідності до ч.3 ст.160 КАС України складено 21 серпня 2015 року.

Суддя: Цимбалюк Л.П.