Справа № 826/4891/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2015-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 липня 2015 року № 826/4891/15

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві, Начальника Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві С.В. Губяк про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 (далі по тексту також - позивач) з позовом до Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві (надалі також - відповідач1), Начальника Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві С.В. Губяк (надалі також - відповідач2), в якому просило:

- визнати протиправною бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві щодо не зняття арешту з 1/3 частини квартири НОМЕР_1, що розташована в будинку АДРЕСА_1, накладеного постановою відділу державної виконавчої служби у Печерському районі від 03 квітня 2003 року б/н, у зв'язку із закінченням виконавчого провадження; - зняти арешт з 1/3 частини квартири НОМЕР_1, що розташована в будинку АДРЕСА_1, накладений постановою відділу державної виконавчої служби у Печерському районі від 03 квітня 2003 року б/н.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав про те, що у зв'язку із закінченням виконавчого провадження в процесі якого накладено арешт на 1/3 частини квартири НОМЕР_1, що розташована в будинку АДРЕСА_1, накладеного постановою відділу державної виконавчої служби у Печерському районі від 03 квітня 2003 року б/н, арешт з вищезгаданої частини квартири повинно бути знято, проте зважаючи на допущення бездіяльності відповідача щодо не зняття такого арешту порушуються законне право власності позивача на нерухоме майно, та обумовлює необхідність звернення до суду з даним позовом.

Відповідач позиції щодо заявленого позову не виклав, про дату, час і місце судового засідання по справі повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи. При цьому, судові запити щодо надання інформації та документів, залишив без належного реагування.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене та з урахуванням вимог ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з огляду про наступне.

Згідно Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів за № НОМЕР_2, на частину квартири НОМЕР_1, що розташована в будинку АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1, на праві власності, а саме: на 1/3 частину квартири НОМЕР_1, що розташована в будинку АДРЕСА_1 накладено арешт, постановою відділу державної виконавчої служби у Печерському районі від 03 квітня 2003 року б/н.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач 11 лютого 2015 року позивач звернулась до Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві із Заявою у якій просила надати копію постанови відділу державної виконавчої служби у Печерському районі від 03 квітня 2003 року про накладення арешту на 1/3 частину квартири НОМЕР_1, що розташована в будинку АДРЕСА_1; надати інформацію про причини винесення постанови Відділу державної виконавчої служби у Печерському районі від 03 квітня 2003 року накладення арешту на 1/3 частину квартири НОМЕР_1, що розташована в будинку АДРЕСА_1.

Листом від 20 лютого 2015 року за відповідачем1 надано відповідь, в якій зазначено, що перевіркою даних Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень встановлено, що відомості відносно виконавчих проваджень відкритих щодо Скаржника у вказаному реєстрі відсутні.

Проте, позивач в подальшому, вбачаючи правові підстави для скасування постанови Відділу державної виконавчої служби у Печерському районі від 03 квітня 2003 року б/н про накладення арешту, 24 лютого 2015 року звернувся до відповідача1 з відповідною заявою.

За результатами розгляду заяви позивача, листом від 18 березня 2015 року за №2798 відповідачем2 надано відповідь, в якій зазначено, що Боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку. Також вказано про неможливість проведення перевірки відповідної паперової документації, в зв'язку з її знищенням. Правових підстав для зняття арешту з майна позивача відповідач2 не вбачає.

Позивач вважаючи, що відповідачем1 допущено протиправну бездіяльність щодо не зняття арешту з майна позивача, звернулась з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який регламентує умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV (чинного у редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Положеннями ч.1 та абз. 2 ч. 2 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. При цьому, державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Частинами 1, 2 ст. 2 Закону № 606 зазначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу» (далі - державні виконавці).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону № 606 державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Положеннями ч.1 та абз. 2 ч. 2 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. При цьому, державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Завданням адміністративного суду у спірних правовідносинах є перевірка правомірності (легальності) дій та рішень відповідача з огляду на чіткі критерії, які зазначені у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Приписами ст. 25 Закону № 606 визначено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

В той же час, п.3 ч.1 ст.55 Закону №606 визначено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Частиною 2 ст.55 Закону №606 визначено, що державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов'язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Таким чином, з аналізу вищенаведених норм вбачається, що з метою забезпечення реального виконання рішення державний виконавець наділений повноваженнями щодо накладення арешту на майно боржника шляхом винесення відповідної постанови.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1. є співвласником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 18.07.1994 НОМЕР_3.

Поряд з цим, згідно з поданого до матеріалів справи Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру іпотек Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, слідує, що Відділом державної виконавчої служби у Печерському районі 03.04.2013р. накладено арешт (реєстраційний номер НОМЕР_4) на квартиру АДРЕСА_1, власник: ОСОБА_1.

Поряд з цим, суд звертає увагу на те, що під час судового розгляду справи, на адресу відповідача неодноразово скеровувались запити щодо надання належним чином засвідченої копії постанови від 03 квітня 2003 року про накладення арешту на 1/3 частину квартири НОМЕР_1, що розташована в будинку АДРЕСА_1/чи пояснень щодо відсутності такого документу; - відповідного акту про вилучення виконавчих проваджень для знищення постанови від 03 квітня 2003 року про накладення арешту на 1/3 частину квартири НОМЕР_1, що розташована в будинку АДРЕСА_1 (у разі наявності); - відповідних копій з номенклатурної справи, що стосується знищення виконавчого провадження згідно постанови відділу державної виконавчої служби у Печерському районі від 03 квітня 2003 року, б/н, про накладення арешту на 1/3 частину квартири НОМЕР_1, що розташована в будинку АДРЕСА_1 (у разі наявності).

Також, суд приймає до уваги те, що з метою з'ясування фактичних обставин справи, встановлення істини, судом двічі вживались заходи щодо тимчасового вилучення оригіналів документів, необхідних для розгляду справи.

Так, на виконання вимог ухвали суду, 30.07.2015р. надіслано відповідні матеріали, зокрема, Протокол тимчасового доступу до речей і документів; Опис речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали суду та довідку.

Відповідачем повідомлено проте, що за наслідком перевірки паперової документації, що містила інформацію про виконавчі провадження за період коли відповідний реєстр був відсутній та/або функціонував не в повному обсязі неможливо, в зв'язку з тим, що відповідні документи за період 1999-2008 роки знищені за закінченням терміну зберігання.

Відповідно до акту про вилучення документів для знищення від 10.01.2013 вилучені для знищення як такі, що не мають науково-історичної цінності та такі, що втратили практичне значення журнали обліку виконавчих проваджень переданих державному виконавцю на виконання та алфавітні покажчики виконавчих проваджень по дільницях за 1999-2007 роки та відповідно до акту про вилучення документів для знищення від 17.01.2014 аналогічні документи за 2008 рік.

При цьому, відповідачем зазначено проте, що перевіркою даних Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень встановлено, що виконавчі провадження боржником з якими є ОСОБА_1 на виконанні у відділі не перебували та не перебувають.

В розрізі наведеного, суд звертає увагу на те, що ст.41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Право власності позивача на спірну квартиру підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 18.07.1994 НОМЕР_3.

Положеннями пункту 8.15 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 25 грудня 2008 року за № 2274/5 (далі - Порядок) передбачено, що закінчені діловодством справи постійного, тривалого (понад 10 років) та тимчасового (до 10 років включно) зберігання згідно з номенклатурою передаються до архіву органу юстиції, структурними підрозділами яких є відповідні органи державної виконавчої служби, через два роки після закінчення їх у діловодстві з метою подальшої їх підготовки до наступного зберігання в державній архівній установі, а тих, які не віднесені до Національного архівного фонду, для виділення їх до подальшого знищення. Наприклад, справи за 2009 рік передаються до архіву органу юстиції в 2012 році.

Відповідно до пункту 8.19 Порядку завершені виконавчі провадження в архів органу юстиції не передаються і підлягають знищенню відповідно до цього Порядку після закінчення строків їх зберігання.

Згідно з положеннями пункту 9.12 Порядку для проведення знищення виконавчих проваджень в органі державної виконавчої служби створюється комісія, склад якої затверджується на підставі відповідного організаційно-розпорядчого документа керівника органу державної виконавчої служби.

До складу комісії повинно входити не менше п'яти осіб. Головою комісії призначається, як правило, заступник керівника органу державної виконавчої служби.

Водночас, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду, або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Частиною третьої статті 60 Закону № 606 встановлено, що з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

Таким чином, з врахуванням вищевикладеного, відповідачем не доведено перед судом правомірності своїх дій щодо не скасування арешту накладеного на все майно, що належить позивачу згідно постанови Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві від 03 квітня 2003 року б/н.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем як суб'єктом владних повноважень не доведено відсутність бездіяльності щодо щодо не зняття арешту з 1/3 частини квартири НОМЕР_1, що розташована в будинку АДРЕСА_1, накладеного постановою відділу державної виконавчої служби у Печерському районі від 03 квітня 2003 року б/н, у зв'язку із закінченням виконавчого провадження.

Керуючись ст. ст. 69-71, 128, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві щодо не зняття арешту з 1/3 частини квартири НОМЕР_1, що розташована в будинку АДРЕСА_1, накладеного постановою відділу державної виконавчої служби у Печерському районі від 03 квітня 2003 року б/н, у зв'язку із закінченням виконавчого провадження.

Зняти арешт з 1/3 частини квартири НОМЕР_1, що розташована в будинку АДРЕСА_1, накладений постановою відділу державної виконавчої служби у Печерському районі від 03 квітня 2003 року б/н.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур