Справа № 813/1992/14
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2015-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2015 р. Справа № 876/7468/14
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Качмара В.Я.,

суддів Гінди О.М., Мікули О.І.,

за участі секретаря Волошин М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Приватного підприємства «Нова територія» на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2014 року у справі за позовом прокурора Шевченківського району м.Львова до Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції та Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Салон «Же-О-Зе» та Приватне підприємство «Нова територія», про скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

28.02.2014 (здано на пошту) прокурор Шевченківського району м.Львова (далі Прокурор) звернувся до суду з позовом до Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції (далі Реєстраційна служба) та Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (далі БТІ) в якому, з урахуванням зменшення позовних вимог, просив скасувати рішення реєстратора БТІ від 30.01.2012 про державну реєстрацію права власності (далі Рішення) за ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Салон «Же-О-Зе»(далі ТОВ) на будівлю громадського харчування площею 96,6кв.м., що знаходиться по вул.Липинського 60 у м.Львові (далі Будівля). Позовні вимоги обґрунтовані тим, БТІ на підставі рішення господарського суду Львівської області від 25 грудня 2011 року зареєстровано за ТОВ право власності на Будівлю. Однак, оскільки це судове рішення скасовано постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12 березня 2013 року, тому виникла підстава для скасування рішення реєстратора БТІ про державну реєстрацію прав.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2014 року у справі №813/1992/14 позов задоволено повністю.

Не погодившись із ухваленим рішенням його оскаржило Приватне підприємство «Нова територія» (далі ПП), яке покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог. В апеляційній скарзі зазначає, що ПП є законним власником Будівлі, оскільки таке набуте ним у Приватного підприємства «Мадич» (далі ПП-1) на підставі договору купівлі-продажу, який є дійсним і чинність його ніким не оспорювалась. При цьому ПП не мало жодних правових відносин з ТОВ, а відтак не вбачається підстав для скасування Рішення.

Ні в позовній заяві, ні в оскаржуваній постанові не зазначено чим наявність Рішення порушує чи створює загрозу для порушень інтересів держави, зваживши на те, що ТОВ вже не є власником Будівлі.

Законодавство не містить норми про те, що записи про державну реєстрацію прав скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними, а норма ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон №1952-IV) є підставою для внесення запису про скасування в реєстрі речових прав на нерухоме майно, а не для власне скасування рішення реєстратора.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Відповідно до ч.2 ст.19 Основного Закону органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням господарського суду Львівської області від 23 грудня 2011 року у справі №5015/4675/11 визнано за ТОВ право власності на ряд нежитлових приміщень, зокрема, на Будівлю (а.с.14-21).

Вказане рішення не було оскаржене, набрало законної сили і на його підставі, 30.01.2012 рішенням БТІ за ТОВ зареєстровано право власності на Будівлю (а.с.22-23).

На підставі договору купівлі-продажу від 31.05.2012, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_2, ПП придбало у ПП-1 Будівлю, державну реєстрацію права на яку проведено 05.10.2012 (а.с.101-102).

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12 березня 2013 року апеляційну скаргу прокурора Личаківського району м.Львова задоволено, скасовано зазначене рішення господарського суду Львівської області від 23 грудня 2011 року, а в задоволенні позову відмовлено (а.с.8-13).

Цим судовим рішенням констатовано, що Будівля не є нерухомим майном, а тимчасовою спорудою.

Статтею 182 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Порядок проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно на час виникнення спірних відносин регулювався Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон №1952-ІV) та «Тимчасовим положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», затвердженим наказом Міністерства юстиції України (далі МЮУ) від 07.02.2002 №7/5 (зареєстровано в МЮУ 18.02.2002 за №157/6445; у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі Тимчасове положення).

Згідно з абзацом 2 ст.2 Закону №1952-ІV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі, як і вище - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

За змістом частин 2, 3 ст.3 Закону №1952-IV держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані права і обтяження, суб'єктів прав, об'єкти нерухомого майна, документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, і картографічні (графічні) дані. Невід'ємною складовою частиною Державного реєстру прав є база даних про реєстрацію заяв і запитів та реєстраційні справи (ч.1 ст.10 цього ж Закону).

За змістом пунктів 2.1, 2.9 Тимчасового положення для проведення державної реєстрації виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно власник (власники), інший правонабувач (правонабувачі) або уповноважена ним (ними) особа подає реєстратору БТІ заяву про державну реєстрацію прав за визначеною формою. Документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення права власності та інших речових прав на об'єкти, права щодо яких підлягають державній реєстрації, та подаються для проведення такої реєстрації, повинні відповідати вимогам, встановленим цим положенням та іншими нормативно-правовими актами.

«Перелік правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно», визначено Додатком 2 до Тимчасового положення, зокрема, такими документом є рішення суду про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на об'єкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності (п.10).

У відповідності до п.3.8 Тимчасового положення державній реєстрації підлягають виключно заявлені права за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Реєстратору БТІ забороняється тлумачити права або самостійно вносити зміни до відомостей про заявлені права.

Відтак, судом першої інстанції вірно вказано, що рішення господарського суду першої інстанції про визнання права власності на нерухоме майно, що набрало законної сили, було належною правовою підставою (правовстановлюючим документом) для внесення запису до Державного реєстру прав про реєстрацію такого права.

Однак, в подальшому правовстановлюючий документ, на підставі якого була проведена спірна державна реєстрація, скасований судом. Скасоване судове рішення не може бути підставою виникнення та/або існування прав та обов'язків та тягнути за собою інші наслідки крім тих, що пов'язані з його скасуванням.

За нормами ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Частиною 2 ст.26 Закону №1952-ІV (в редакції, чинній станом на момент винесення рішення Львівським апеляційним господарським судом) передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до п.2.6 «Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державною реєстру прав на нерухоме майно», затвердженого наказом МЮУ від 12.12.2011 №3502/0/5 (зареєстровано в МЮУ 12.12.2011 за №1429/20167), для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заявник подає, зокрема, рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що оскільки рішення господарського суду Львівської області від 23 грудня 2011 року скасовано в апеляційному порядку, то є всі підстави для скасування Рішення, незважаючи на той факт, що на момент його прийняття державний реєстратор діяв у відповідності та в межах своїх повноважень, на підставі закону.

Додатково, необхідно відмітити, що належні способи захисту це способи, які прямо передбачені законом або спеціальною нормою, аналіз якої уможливлює обрати такий спосіб захисту, який дає змогу забезпечити виконання її приписів.

У відповідності до п.1 ч.4 ст.105 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) адміністративний позов може містити вимогу про скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень.

Таким чином, обраний Прокурором вказаний спосіб захисту узгоджується із приписами статей 105 та 162 цього ж Кодексу, якими передбачені безпосередні способи захисту, за допомогою яких особа може захищати своє порушене, невизнане або оспорюване право чи охоронюваний законом інтерес.

Додатково, ст.121 Конституції України на прокуратуру покладено обов'язок представляти інтереси держави у суді, у випадках передбачених законом.

За ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на час звернення Прокурора до суду) представництво прокуратурою інтересів держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. З метою представництва держави прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом звертатися до суду з позовами.

Згідно з ч.2 ст. 60 КАС з метою представництва інтересів держави в адміністративному суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з адміністративним позовом. Прокурор, який звертається до адміністративного суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до адміністративного суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Відповідні доводи апелянта є у цій частині надумані, свідчать про переоцінку ним фактичних обставин справи в свою користь, довільне і неправильне трактування вимог наведеного законодавства, оскільки держава, взявши на себе обовязок гарантувати достовірність (офіційне визнання і підтвердження) зареєстрованих прав на нерухоме майно, має у спірних відносинах прямий правовий інтерес.

Разом з тим, покликання суду першої інстанції в оскарженому судовому рішенні на вимоги ст.15 Закону №1952-ІVта п.27 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 №703, є безпідставне, оскільки п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 11 лютого 2010 року №1878-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі Закон №1878-VI), яким Закон №1952-IV викладено в новій редакції, встановлено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно в порядку, визначеному Законом №1878-VI, здійснюється з 01.01.2013.

Однак, оскільки, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права не призвело до неправильного вирішення справи, а правильне по суті рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань, підстави для скасування такого рішення відсутні.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апелянта висновків суду не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Нова територія» залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя О.І. Мікула

Повний текст виготовлений 21 серпня 2015 року.