Справа № 826/4028/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2015-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 липня 2015 року № 826/4028/15

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., суддів Данилишина В.М., Келеберди В.І. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Державної реєстраційної служби України до Державної виконавчої служби України про визнання незаконною та скасування постанови.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась Державна реєстраційна служба України (далі по тексту також - позивач) з позовом до Державної виконавчої служби України (надалі також - відповідач), в якому просить суд:

- визнати незаконною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Селезньова М.О. від 19.02.2015 (ВП№ 45780195).

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що спірна постанова є незаконною, позаяк ґрунтується на помилкових висновках державного реєстратора щодо невиконання позивачем судового рішення без поважних на те причин. Через канцелярію від позивача надійшло клопотання про слухання справи за відсутності його повноважного представника за наявними у справі матеріалами.

Відповідач через канцелярію суду надіслав клопотання щодо долучення до матеріалів справи матеріалів виконавчого провадження, у якому останній зазначив про незгоду з заявленими позивачем позовними вимогами та просив суд розглядати справу у письмовому провадженні.

Відповідно до вимог ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи відсутність перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, суд з підстав, визначених ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, прийшов до висновку про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з огляду про наступне.

Як свідчать матеріали справи, 10 грудня 2014 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Селезньовим М.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№45780195 по примусовому виконанню виконавчого листа Окружного адміністративного суду м. Києва по справі №826/13297/14 від 01.12.2014р. про поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника директора Департаменту державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Державної реєстраційної служби України, стягнення з Державної реєстраційної служби України на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому, боржнику - Державній реєстраційній службі України запропоновано самостійно виконати рішення суду негайно, з моменту отримання такої постанови.

В подальшому, у зв'язку з невиконанням Державною реєстраційною службою України рішення Окружного адміністративного суду м. Києва по справі № 826/13297/14, відповідачем на виконання вимог статті 89 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про накладення штрафу від 19 лютого 2015 року ВП№45780195, якою на боржника накладено штраф у розмірі 680,00 грн.

Позивач не погоджуючись із правомірністю постанови про накладення штрафу від 19 лютого 2015 року ВП№45780195, оскільки оскаржувана постанова винесена відповідачем протиправно, без урахування всіх обставин справи, що у свою чергу призвело до порушення прав та законних інтересів позивача.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Нормативно-правовим актом, який регламентує умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Як встановлено ч.1 та ч.2 ст.17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Згідно норм цього Закону України «Про виконавче провадження» підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: - виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті; - ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; - судові накази; - виконавчі написи нотаріусів; - посвідчення комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; - постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; - постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу; - рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу; - рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

При цьому, положеннями ч.1 та абз.2 ч.2 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. При цьому, державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Статтею 19 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом (пункт 13 частини 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини першої, другої статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.

Фактичні обставини справи свідчать, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва по справі № 826/13297/14 адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково; визнано протиправним та скасовано наказ Державної реєстраційної служби України №730/к від 07.08.2014р. про звільнення ОСОБА_2; поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника директора Департаменту державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Державної реєстраційної служби України; стягнуто з Державної реєстраційної служби України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу; - допущено негайне виконання постанови суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць та в частині поновлення на роботі, в іншій частині відмовити.

На виконання постанови по справі, Окружним адміністративним судом м. Києва - 01.12.2015р. видано виконавчий лист.

В подальшому, на підставі вказаного виконавчого документу головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Селезньова М.О. відкрито виконавче провадження ВП№45780195 по примусовому виконанню виконавчого листа Окружного адміністративного суду м. Києва по справі №826/13297/14 від 01.12.2014р.

Листом від 11.12.2014р. №14-0-45780195/5.-511/2 позивача повідомлено про необхідність виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду м. Києва по справі № 826/13297/14 від 01.12.2014р. та постанови про відкриття виконавчого провадження р.н. № 45780195 від 10.12.2014р. та зобов'язано письмово повідомити до Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України у триденний термін, з моменту отримання даної постанови.

Вимогою від 30.01.2015р. №15-45780195/412/2 позивача повідомлено про необхідність виконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Листом від 12.02.2015р. №347/12-15-04 позивачем повідомлено про наявність об'єктивних труднощей щодо виконання рішення суду, мотивоване тим, що згідно введеного штатного розпису не передбачено посади заступника директора Департаменту державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, з огляду про що Державна реєстраційна служба України клопотала про зупинення виконавчого провадження та звернення до Окружного адміністративного суду м. Києва з заявою про роз'яснення судового рішення або встановлення чи зміну способу і порядку виконання.

19.02.2015р. відповідач повторною вимогою №15-45780195/412/2 повідомив про необхідність виконання судового рішення по справі №826/13297/14,яке набрало законної сили та повідомив про відповідальність за невиконання відповідного рішення. 11.03.2015р. державним виконавцем була винесена постанова про накладення на Державну реєстраційну службу України штрафу у подвійному розмірі за невиконання вимог виконавчого документа.

Проте позивач звертав увагу на те, що рішення суду не виконано з незалежних від нього причин, з огляду про що оспорювана постанова має бути скасована.

Проте, зі змісту постанови №826/13297/14 слідує, що обставини, на які посилається Державна реєстраційна служба України, як на обставини, що унеможливлюють виконання вимог виконавчого документа були досліджені та враховані Окружним адміністративним судом міста Києва під час винесення постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.11.2014р., що набрало законної сили, відповідні обставини не можуть вважатися об'єктивними та такими, що перешкоджати повному та належному виконанню вимог виконавчого документа.

Водночас, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 5 ст. 124 та п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України одним з основних принципів судочинства проголошується обов'язковість судових рішень.

Конституційний Суд України в Рішенні від 26.06.2013 по справі № 1- 7/2013 (5- рп/2013) вказав на те, що відповідно до Основного Закону України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання; усі суб'єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій її території; обов'язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства (частина четверта статті 13, частина перша статті 55, частина п'ята статті 124, пункт 9 частини третьої статті 129).

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України, розглядаючи справу, бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку про те, що позивачем не виконано рішення суду у справі №826/13297/14 без поважних причин, що свідчить про правомірність спірної постанови та відсутність підстав для її скасування.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов Державної реєстраційної служби України задоволенню не підлягає.

Позивач достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, суду не надав.

За таких обставин позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 9, 69-71, 94, 128, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.А. Качур

Судді В.М. Данилишин

В.І. Келеберда