Справа № 161/6250/15а,2а/161/219/15
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2015-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2015 року Справа № 876/6782/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Носа С. П.,

суддів Яворського І. О., Сеника Р. П.;

за участю секретаря судового засідання Гелецького П. В.;

позивача ОСОБА_1;

представника відповідачів ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Луцького міського голови ОСОБА_3, заступника міського голови ОСОБА_4, відділу з питань запобігання і виявлення корупції, звязків із правоохоронними органами Луцької міської ради, виконавчого комітету Луцької міської ради третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача прокуратура м. Луцька про визнання протиправними дій субєктів владних повноважень, -

ВСТАНОВИВ:

23 квітня 2015 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до Луцького міського голови ОСОБА_3, заступника міського голови ОСОБА_4, відділу з питань запобігання і виявлення корупції, звязків із правоохоронними органами Луцької міської ради, виконавчого комітету Луцької міської ради третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача прокуратура м. Луцька про визнання протиправними дій та бездіяльності Луцького міського голови ОСОБА_3, які полягають у постійному безоплатному незаконному використанні автомобіля ОСОБА_5, 2012 р. д.н. НОМЕР_1 та невжитті заходів для припинення порушень закону; визнання протиправними дій та бездіяльності заступника міського голови ОСОБА_4, які полягають в укладенні угоди із порушенням ст. 17 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» щодо безоплатного використання автомобіля ОСОБА_5, 2012 р. д.н. НОМЕР_1 для потреб Луцького міського голови, а також невжиття ОСОБА_4 заходів для припинення порушень закону; визнання протиправною бездіяльності відділу з питань запобігання і виявлення корупції, звязків із правоохоронними органами Луцької міської ради, які полягають в неналежному контролі за укладенням угод позички автомобіля ОСОБА_5, 2012 р. д.н. НОМЕР_1 для потреб Луцького міського голови, а також невжиття працівниками цього відділу заходів для припинення порушень закону; зобовязання виконавчого комітету Луцької міської ради повернути ТзОВ «БРІС ЛТД» автомобіль ОСОБА_5, 2012 р. д.н. НОМЕР_1 та вчинити дії по розірванню договору позички від 01 лютого 2014 року та додаткової угоди від 05 лютого 2015 року, що укладена між виконавчим комітетом Луцької міської ради та ТзОВ «БРІС ЛТД».

В обґрунтування вимог позовної заяви зазначено, що договірні правовідносини між виконавчим комітетом Луцької міської ради та ТзОВ «БРІС ЛТД» щодо позички автомобіля ОСОБА_5, 2012 р. д.н. НОМЕР_1 є незаконними. Натомість відповідачами не було вчинено жодних дій для відновлення режиму законності та запобігання корупції.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 травня 2015 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність відділу з питань запобігання і виявлення корупції, звязків із правоохоронними органами Луцької міської ради, які полягають в неналежному контролі за укладенням угод позички автомобіля ОСОБА_5, 2012 року д.н. НОМЕР_1 для потреб Луцького міського голови, а також невжиття працівниками цього відділу заходів для припинення порушень закону. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Зазначену постанову мотивовано тим, що відділ з питань запобігання і виявлення корупції, звязків із правоохоронними органами Луцької міської ради не забезпечив підготовки заходів щодо перевірки договору позички на предмет наявності в ньому корупційної складової. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено з посиланням на їх недоведеність.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, позивачем ОСОБА_1, подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в яких висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а також винести окрему ухвалу щодо порушень в діях відповідачів.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що судом першої інстанції жодної уваги не звернуто на наявне і очевидне порушення вимог ст. 17 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції». Щодо задоволених позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відділу з питань запобігання і виявлення корупції, звязків із правоохоронними органами Луцької міської ради, які полягають в неналежному контролі за укладенням угод позички автомобіля ОСОБА_5, 2012 року д.н. НОМЕР_1 для потреб Луцького міського голови, а також невжиття працівниками цього відділу заходів для припинення порушень закону позивач вказав на те, що мотивація останніх є суперечливою і неоднозначною, а в рішенні суді першої інстанції мало б бути вказано, що мало місце порушення цивільного і антикорупційного законодавства.

Позивач, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги підтримав та просить таку задовольнити.

Представник відповідачів, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги заперечив та просить таку залишити без задоволення.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не зявились, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, а тому, суд, відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та пояснення представника відповідачів, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції скасувати з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно із ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Встановлено, що 01 лютого 2014 року між ТзОВ «БРІС» ЛТД в особі директора ОСОБА_6 та виконавчим комітетом Луцької міської ради в особі заступника міського голови, керуючого справами виконкому ОСОБА_4 укладено договір № 09 позички транспортного засобу, а саме ОСОБА_5, 2012 року, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, строком один рік. Відповідно до п. 2.4 даного договору він є безоплатним (а.с. 6-8).

30 січня 2015 року між ТзОВ «БРІС» ЛТД в особі директора ОСОБА_6 та виконавчим комітетом Луцької міської ради в особі заступника міського голови, керуючого справами виконкому ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 1 до договору № 09 від 01 лютого 2014 року про продовження терміну дії договору транспортного засобу до 01 лютого 2016 року на тих самих умовах, що передбаченні договором та цією додатковою угодою (а.с. 9).

Відповідно до розпоряджень № 2-аг від 02 жовтня 2014 року та 1-аг від 15 травня 2015 року легковий автомобіль ОСОБА_5 2013 року, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, колір сірий, кузов № КМНЕС41СВСА467624 (водій ОСОБА_7, ОСОБА_8 С.) закріплений за міським головою ОСОБА_3

З відповіді заступника міського голови, керуючого справами виконкому ОСОБА_4 депутату Луцької міської ради ОСОБА_1 вбачається, що виконавчий комітет Луцької міської ради згідно договору позички транспортного засобу від 01 лютого 2014 року № 09 передано у користування легковий автомобіль марки ОСОБА_5 2012 року випуску, яким користується міський голова для здійснення службових поїздок. Даний автомобіль обліковується на позабалансовому рахунку 0.2. Витрати на пальне та поточний ремонт враховуються у видатки виконавчого комітету Луцької міської ради.

Також встановлено, що 11 березня 2015 року укладено договір добровільного страхування транспортного засобу (КАСКО) № 051644 ОСОБА_5, 2012 року, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, замовником виступив Виконком Луцької міської ради, а виконавцем ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна ОСОБА_9», відповідно до рахунку-фактури № 51644 від 11 березня 2015 року сума до сплати склала 21888,00 грн.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 додатково пояснив, що він є депутатом Луцької міської ради та відповідно до ст. 11 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» має право вимагати усунення порушень законності і встановлення правового порядку, реалізовуючи вищенаведене право ОСОБА_1 неодноразово звертався із вимогами до Луцького міського голови, прокурора Волинської області та прокурора м. Луцька про негайне вжиття заходів щодо припинення порушень законності, однак органами прокуратури не встановлено наявності корупційних правопорушень у діях (бездіяльності) відповідачів.

Також ОСОБА_1 наголосив, що вичерпавши всі способи захисту порушених прав як депутат міської ради, він звернувся до суду як фізична особа лучанин та член територіальної громади м. Луцька.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції посилався на те, що відділом з питань запобігання і виявлення корупції, звязків із правоохоронними органами Луцької міської ради не було забезпечено підготовки заходів щодо перевірки договору позички на предмет наявності в ньому корупційної складової.

Суд апеляційної інстанції не може погодитися з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд звертає увагу на те, що згідно з вказаними нормами права особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

При цьому обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач, оскільки задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

В розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Аналогічна позиція підтверджується і змістом окремих рішень Конституційного Суду України, зокрема, рішення № 6-рп/1997 від 25 листопада 1997 року за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України та рішення № 9-рп/1997 від 25 грудня 1997 року за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України. Згідно вказаних рішень Конституційного Суду України кожен має право звернутись до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Разом з тим, об'єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Для розкриття цих категорій необхідно звернути увагу на Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 01 грудня 2004 року N 18-рп/2004 (справа N 1-10/2004). Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

З урахуванням наведених вище міркувань Конституційний Суд України вирішив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені саме відповідачем.

Таким чином судовому захисту в адміністративних судах України підлягає лише порушене право, а отже предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Верховний Суд України у постанові від 15 липня 2014 року (справа № 21-273а14) також зазначив, що право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього. Відсутність у особи прав чи обов'язків у зв'язку з оскарженим рішенням не породжує для останнього і права на захист.

Позивачем під час розгляду справи не доведено, які саме особисті права, свободи чи інтереси позивача були порушені у спірних правовідносинах, оскільки спірні правовідносини з приводу укладення договору позички виникли між Луцькою міською радою та ТзОВ «БРІС ЛТД». Вказаний договір не стосується позивача, а отже не породжує для останнього прав та обов'язків, які б давали підстави стверджувати про їх порушення чи не визнання.

Необхідною умовою для звернення особи до суду з адміністративним позовом є обов'язкова наявність порушення прав, свобод чи інтересів цієї особи у сфері публічно-правових відносин. Якщо за результатами справи факту такого порушення не встановлено, у адміністративного суду немає правових підстав для задоволення позову. При цьому слід вказати, що захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому і щодо якого невідомо, буде воно порушено чи ні.

Отже, в даному випадку права позивача з боку відповідача не порушено, внаслідок чого предмет позову відсутній, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції не бере до уваги твердження апелянта, заявлені ним в ході судового засідання про те, що суд апеляційної інстанції зобовязаний переглянути судове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 травня 2015 року лише в межах доводів, викладених ОСОБА_1 в його апеляційній скарзі.

Узагальнюючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на неповно, необєктивно і всебічно не зясованих обставинах, прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 158-163, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 травня 2015 року в справі № 161/6250/15-а скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Луцького міського голови ОСОБА_3, заступника міського голови ОСОБА_4, відділу з питань запобігання і виявлення корупції, звязків із правоохоронними органами Луцької міської ради, виконавчого комітету Луцької міської ради третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача прокуратура м. Луцька про визнання протиправними дій субєктів владних повноважень відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України, протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили, а у випадку коли, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, складення постанови в повному обсязі відкладено - з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя: С. П. Нос

Судді: І. О. Яворський

ОСОБА_10

Постанову складено в повному обсязі 18 серпня 2015 року.