Справа № 2а-14412/11/2070
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2015-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" серпня 2015 р. м. Київ К/800/18383/13

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя Костенко М.І.- головуючий, судді Бухтіярова І.О., Маринчак Н.Є.,

при секретарі Ігнатенко О.В.,

розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові Державної податкової служби (далі - Інспекція)

на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 05.11.2012

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.03.2013

у справі № 2а-14412/11/2070

за позовом Інспекції

до акціонерного товариства закритого типу "Спецбудмонтаж" (далі - АТЗТ «Спецбудмонтаж», відповідач-1)

товариства з обмеженою відповідальністю "Промбуд-монтажінвест" (далі - ТОВ «Промбуд-монтажінвест», відповідач-2)

про стягнення коштів.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

позивача - Морозова П.В.,

відповідача-1 - не з'явились,

відповідача-2 - не з'явились.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий адміністративний суд України

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2011 року Інспекція звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача-1 в доход держави кошти у загальній сумі 3 458 740,25 грн. як вартість одержаного АТЗТ «Спецбудмонтаж» за нікчемними договорами субпідряду, укладеними з ТОВ «Промбуд-монтажінвест».

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 05.11.2012, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.03.2013, у позові відмовлено. У прийнятті цих судових актів попередні судові інстанції виходили з недоведеності податковим органом належними засобами доказування обставин нікчемності спірних правочинів. Також суди послалися на преюдиційність обставин щодо реальності виконання спірних договорів, установлених судовими рішеннями в адміністративній справі № 2-а-10585/11/2070.

Законність ухвалених у справі судових актів перевіряється у порядку глави 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) у зв'язку з касаційною скаргою Інспекції, в якій вона просить скасувати ухвалені у справі судові акти та задовольнити позов. На обґрунтування касаційних вимог скаржник зазначає, що під час розгляду цієї справи судами попередніх інстанцій не отримали належної правової оцінки доводи позивача щодо схемного характеру взаємовідносин відповідачів у справі та неможливості виконання ТОВ «Промбуд-монтажінвест» своїх договірних зобов'язань перед відповідачем-1.

Перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, Вищий адміністративний суд України вважає за необхідне частково задовольнити розглядувані касаційні вимоги з урахуванням такого.

Судовими інстанціями у справі встановлено, що у період з грудня 2010 року по лютий 2011 року АТЗТ «Спецбудмонтаж» (генпідрядник) та ТОВ «Промбуд-монтажінвест» (субпідрядник) було укладено договори, умовами яких передбачалося виконання відповідачем-2 будівельно-монтажних робіт на об'єктах генпідрядника.

За висновком Інспекції зазначені договори були укладені про людське око, без мети настання відповідних ним цивільно-правових наслідків, а лише з метою створення видимості виконання учасниками цих правочинів договірних зобов'язань та отримання завдяки цьому бажаних наслідків у податковому обліку.

На підтвердження цього висновку Інспекція посилається на установлені в рамках здійснення контрольно-перевірочних заходів обставини щодо неперебування ТОВ «Промбуд-монтажінвест» за місцезнаходженням, відсутності фактів реального провадження відповідачем-2 господарської діяльності, неможливості виконання цим контрагентом договірних зобов'язань перед відповідачем-1 в силу браку майна, виробничих фондів, транспортних засобів та трудових ресурсів.

Відповідно до частини першої статті 207 Господарського кодексу України (далі - ГК) господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Частиною першою статті 208 ГК передбачено, що якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Таким чином, підставою для застосування розглядуваних санкцій є недійсність господарського зобов'язання.

Згідно зі статтею 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Законом України від 2 грудня 2010 року № 2756-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Податкового кодексу України», який набрав чинності з 1 січня 2011 року, редакцію статті 228 ЦК доповнено частиною третьою наступного змісту:

«У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави».

Таким чином, наведеною статтею ЦК встановлено два окремі види недійсності правочинів: ті, що порушують публічний порядок і є нікчемними, та ті, що вчинені з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства, і є оспорюваними [недійсність яких прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інші заінтересовані особи можуть заперечувати їх дійсність в судовому порядку на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК)].

А відтак вимога податкового органу про застосування наслідків недійсності господарського зобов'язання в порядку статті 208 ГК відносно правочинів, укладених починаючи з 01.01.2011, повинна обов'язково поєднуватися з вимогою про визнання недійсним такого зобов'язання.

Слід зазначити, що в адміністративному судочинстві‚ на відміну від інших видів судочинства‚ діє принцип офіційності, який зобов'язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог.

Наведена правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду України від 16.06.2009 у справі позовом спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові до відкритого акціонерного товариства "ВіЕйБі Банк" та приватної фірми "Орнатус" про зобов'язання вчинити дії.

У той же час суди попередніх інстанцій, не запропонувавши позивачеві уточнити позовні вимоги, вдалися до правової оцінки змісту правочинів, укладених відповідачами після 01.01.2011, без наявності відповідного уточнення позовних вимог Інспекції.

Також судами залишено поза увагою невідповідність суб'єктного складу даного адміністративного спору змісту розглядуваних позовних вимог. Так, відповідачами у справі визнано АТЗТ «Спецбудмонтаж» та ТОВ «Промбуд-монтажінвест», тоді як позовні вимоги пред'явлені лише до АТЗТ «Спецбудмонтаж».

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 3 КАС відповідач - це суб'єкт владних повноважень, а у випадках, передбачених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

З огляду на наведену процесуальну вимогу суд першої інстанції під час вирішення цього спору повинен був уточнити позовні вимоги Інспекції до ТОВ «Промбуд-монтажінвест» та за наслідками цього вирішити питання щодо дійсного складу учасників провадження з урахуванням змісту пред'явленого позову.

Не можна погодитися й з посиланнями судів попередніх інстанцій на рішення судів в адміністративній справі № 2-а-10585/11/2070 .

Адже передбачене частиною першої статті 72 КАС звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Адміністративні суди не повинні сприймати як обов'язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних чи господарських справ.

Учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, не позбавлений права подати суду належні та допустимі докази на спростування цих обставин і суди повинні дослідити такі докази за правилами статті 86 КАС у загальному порядку.

При цьому суди також повинні враховувати вимоги частин четвертої та п'ятої статті 11 КАС щодо необхідності офіційного з'ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках витребувати ті докази, яких, на думку суду, не вистачає для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.

Тому для вирішення цього спору судам слід було витребувати необхідні докази та безпосередньо дослідити правовідносини між відповідачами, що склалися з приводу виконання розглядуваних договорів, надати правову оцінку оспорюваним зобов'язанням у світлі їх спрямування на настання відповідних їх змісту правових наслідків та фактичного виконання цих договорів.

Наведені порушення судами вимог процесуального права, які виявилися в невизначеності дійсного суб'єктного складу розглядуваного спору з урахуванням позовних вимог, в ухиленні від встановлення та безпосереднього дослідження обставин, що входять до предмета доказування у справі, не можуть бути усунуті касаційним судом з огляду на межі перегляду справи в касаційній інстанції, та відповідно до частини другої статті 227 КАС є підставою для скасування оскаржуваних судових актів з направленням справи до суду першої інстанції для усунення вказаних недоліків з урахуванням наведених вказівок касаційного суду.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 160, 167, 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові Державної податкової служби задовольнити частково.

2. Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 05.11.2012 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.03.2013 у справі № 2а-14412/11/2070 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова
Н.Є. Маринчак