Справа № 826/614/15
Суддя: Бєлова Л.В.
Дата ухвалення: 2015-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/614/15 Головуючий у 1-й інстанції: Мазур А.С. Суддя-доповідач: Бєлова Л.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 серпня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Гром Л.М.,

Літвіної Н.М.

при секретарі: Строй Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою відповідача - Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом громадянина Республіки ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2015 року позивач - громадянин Республіки ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просив:

- визнати протиправним а скасувати рішення Державної міграційної служби України №442-14 від 04 вересня 2014 року про відмову у визнання позивача біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства України.

Постановою Окружного адміністративного суду від 03 червня 2015 року позовні вимоги - задоволено.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати оскаржувану постанову, та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог - відмовити. Відповідач мотивує свої вимоги тим, що постанова суду першої інстанції була прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права із неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Заслухавши в судовому засіданні суддю доповідача, перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга - підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нової постанови, якою у задоволенні позовних вимог - відмовити.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 202 КАС України, суд апеляційної інстанції скасовує постанову суду першої інстанції та приймає нову постанову, якщо судом не доведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального чи процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, що позивач - громадянин Республіки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в м. Луанда Мдаза -Конго, неодружений (релігійний шлюб, за національністю - баконго, за віросповіданням - мусульманин, рідна мова - кіконго, володіє мовами - португальскою, лінгала, кіконго-вільно, французька - середній рівень, російська - вільно. Освіти не має. Не працює на даний час. Документів не має.

За словами позивача, він залишив країну постійного перебування 25 лютого 1993 року, по причині громадянської війни між партією «МПЛА» та «УНІТА» з приводу президентських виборів в Анголі 31 жовтня 1992 року. Причини залишення країни громадянства - політичні.

Як вбачається з матеріалів справи, батько позивача - ОСОБА_2 працював в комітеті програми пропаганди «УНІТА».

Зі слів позивача, на його родину відразу після виборів було скоєно напад представниками політичної партії «МПЛА», в результаті чого його та старшого брата забрали до в'язниці «Страда де Катете», а їх матір було зґвалтовано та розстріляно в будинку. Після декількох днів знаходження у в'язниці старшого брата позивача було страчено, а позивача кожен день били та катували. Дані дії були спричиненні тим, як зазначає позивач, що вся родина останнього була прихильниками партії «УНІТА». Після звільнення позивач дізнався, що його батька вбили у власному будинку.

У лютому 1993 року позивач прибув до України.

Зі слів позивача, у 1998 році йому надано статус біженця.

У 1999 році був засуджений за вироком суду до позбавлення волі строком на шість років. 31 березня 2003 року позивача було звільнено з місця відбування покарання за зразкову поведінку.

19 березня 2014 року позивач звернувся до відповідача та заповнив анкету про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

04 вересня 2014 року на підставі рішення Державної міграційної служби України від № 442-14 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу 4 частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1,13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Вважаючи таку відмову протиправною, позивач - громадянин Республіки ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не враховано усіх обставин, які є підставою для отримання статусу біженця.

Колегія суддів, не погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3, згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Проте, з матеріалів особової справи позивача вбачається відсутність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним. Позивачем не надано доказів , що побоювання є реальними щодо нього особисто.

Позивачем не надано доказів переслідування його особисто в країні громадянства за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності, до певної соціальної групи, або політичних переконань.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі-Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не брав членства у партіях, релігійних, військових та громадських організаціях. У матеріалах співбесіди з позивачем зазначено, що позивач особисто не зазнавав погроз та дискримінації зі сторони правлячої партії у країні громадянства. Проте залишив країну громадянства у 1993 році по політичним причинам.

Крім того, позивачем не надано жодних підтверджень щодо членства його родини у партії «УНІТА», а також не підтверджено факт набуття статусу біженця у 1998 році

Згідно зі ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність доказів, які належним чином підтверджують побоювання переслідувань. Натомість, інформація, що була надана позивачем, ґрунтується виключно на особистих твердженнях (є суперечливою) і не має документального підтвердження.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог громадянина Республіки ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга - підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нової постанови, якою у задоволенні позовних вимог - відмовити.

Згідно зі ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Статтею 202 КАС України передбачено, що підстави для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є, зокрема, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової по справи, якою позовні вимоги - задовольнити частково.

Керуючись ст. ст. ст. ст. 160, 198, 202, 207 КАС України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 червня 2015 року - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 червня 2015 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанову може бути оскаржено протягом двадцяти днів, відповідно до вимог ст. 212 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст постанови виготовлено 20.08.2015 р.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді: Л.М. Гром,

Н.М. Літвіна

Головуючий суддя Бєлова Л.В.

Судді: Гром Л.М.

Літвіна Н. М.