Справа № 816/2853/15
Суддя: С.С. Бойко
Дата ухвалення: 2015-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2015 року м. ПолтаваСправа № 816/2853/15

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Бойка С.С.,

за участю:

секретаря судового засідання Носенка М.В.,

представника відповідача ОСОБА_1,

представника третьої особи - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Територіального управління державної судової адміністрації України в Полтавській області, третя особа: Головне управління державної казначейської служби у Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

23 липня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіального управління державної судової адміністрації України в Полтавській області, третя особа: Головне управління державної казначейської служби у Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він є державним службовцем 5 категорії та працює в апараті Карлівського районного суду Полтавської області на посаді секретаря канцелярії суду. Стверджував, що ТУ ДСА України в Полтавській області нараховано та виплачено заробітну плату за період з 26.10.2014 по 31.12.2014 без урахування статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус судів" та з 29.03.2015 по теперішній час без урахування статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Позивач в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. У наданих до суду письмових запереченнях просив в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що ст. 8 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначається Кабінетом Міністрів України. Статтею 13 вказаного Закону встановлено, що обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджується одночасно з бюджетом. Згідно статті 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобовязання та провадять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. А тому, ТУ ДСА може здійснювати виплати лише в межах затвердженого фонду оплати праці.

Представник третьої особи в судовому засіданні щодо заявлених позовних вимог покладався на розсуд суд.

Заслухавши пояснення представників відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні факти та відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 01.07.2013 працює в Карлівському районному суді Полтавської області на посаді секретаря канцелярії суду, має 9 ранг державного службовця /а.с. 10/.

Згідно розпорядження Кабінету міністрів України №88-р від 24.02.2003 посада секретаря суду віднесена до 6-ї категорії посад державних службовців.

Враховуючи те, що на державній службі позивач перебуває з 01.07.2013, то надбавка за вислугу років йому виплачується щомісячно у розмірі 10 відсотків до посадового окладу з урахуванням доплати за ранг.

Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог, суд виходить з наступного.

Статтею 68 Конституції України встановлено, що кожен повинен неухильно додержуватися Конституції України та законів України.

Правовідносини щодо охоплення державою діяльності з приводу створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, визначення загальних засад діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті регулюються Законом України "Про державну службу" (далі - Закон № 3723-XII) .

Відповідно до статті 1 Закону № 3723-XII, державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Водночас, Законом України "Про судоустрій та статус суддів" (далі - Закон № 2453-VI), визначені правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави на засадах верховенства права, визначено систему судів загальної юрисдикції, статус професійного судді, народного засідателя, присяжного, систему та порядок здійснення суддівського самоврядування і встановлено систему і загальний порядок забезпечення діяльності судів та інші питання судоустрою і статусу суддів.

Відповідно до статті 33 Закону № 3723-XII (в редакції до 29.03.2015), оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю. Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок. Посадові оклади державних службовців установлюються залежно від складності та рівня відповідальності виконуваних службових обов'язків. Доплата за ранг провадиться відповідно до рангу, присвоєного державному службовцю. Надбавка за вислугу років виплачується державним службовцям щомісячно у відсотках до посадового окладу з урахуванням доплати за ранг і залежно від стажу державної служби у таких розмірах: понад 3 роки - 10, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків. Державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, надбавок до них та фінансування інших, передбачених цим Законом, гарантій, пільг і компенсацій.

26 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VII, в частині внесення змін до статті 144 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", яким визначено що: розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Таким чином, суд зазначає, що починаючи з 26.10.2014 законодавчо визначено розмір посадового окладу працівника апарату суду, який становить не менше 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду для працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, з коефіцієнтом 1,3 для працівників посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців.

Відповідно до статті 21 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Статтею 22 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Положеннями статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскільки 26.10.2014 набрав чинності Закон України "Про прокуратуру" в частині внесення змін до статті 144 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", то саме з цього часу у позивача виникло право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, а саме не менше 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду для працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, з коефіцієнтом 1,3 для працівників посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців.

Проте, 01.01.2015 набрав чинності Закон України "Про державний бюджет України на 2015 рік" від 28.12.2014 № 80-VIII, пунктом 9 Прикінцевих положень якого установлено, що:

- Кабінетом Міністрів України затверджується особливий порядок проведення індексації грошових доходів населення у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2015 рік;

- норми і положення частини третьої статті 69, статті 129, частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

02 березня 2015 року внесено зміни до пункту 9 Закону України "Про державний бюджет України на 2015 рік", якими визначено, що норми і положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином суд зазначає, що починаючи з 01.01.2015 державою законодавчо визначено можливість застосування положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів", у тому числі в частині посадового окладу працівників апарату суду, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд", який набрав чинності 29.03.2015, затверджено нову редакцію Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Відповідно цієї редакції матеріальне, побутове забезпечення та соціальний захист працівників судової системи визначаються статтею 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Статтею 147 Закону України № 2453-VI (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд") встановлено матеріальне, побутове забезпечення та соціальний захист працівників судової системи.

Відтак, відповідно до частини 1 статті 147 Закону України № 2453-VI, розмір заробітної плати працівників апаратів судів, Державної судової адміністрації України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади.

При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Згідно з підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" Кабінет Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності Законом має привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Крім того, суд звертає увагу на те, що Закон України "Про забезпечення права на справедливий суд" набрав чинності 29.03.2015, тобто після набрання сили Законом України "Про державний бюджет України на 2015 рік".

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" чітко визначено право працівника апарату суду на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, а саме не менше 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду для працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, з коефіцієнтом 1,3 для працівників посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців.

Аналізуючи наведені положення нормативних актів суд зазначає, що обидва закони - Закон України "Про державний бюджет України на 2015 рік" та Закон України "Про забезпечення права на справедливий суд" є спеціальними нормативно-правовими актами, якими визначено механізм фінансування оплати праці працівників апарату суду та розміри заробітної плати відповідно. Проте, суд вважає правильним з часу набрання законної сили Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" застосовувати саме його норми, оскільки при рівнозначних нормативно-правових актах він є актом, який прийнятий ВР України та набрав законної сили по даті пізніше, ніж Закон України "Про державний бюджет України на 2015 рік". Будь-яких посилань в Законі України "Про забезпечення права на справедливий суд" щодо застосування його норм з урахуванням обмежень, які містить Закон України "Про державний бюджет України на 2015 рік", не міститься.

Доводи відповідача, що суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами та в межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним Кодексом України, а тому, територіальне управління Державної судової адміністрації може здійснювати виплати лише в межах затвердженого фонду оплати праці не приймаються судом до уваги, з огляду на наступне.

Конституція України у статті 92 визначила сфери, зокрема бюджетну, які мають врегульовуватися виключно законом. Закон про Держбюджет є основним фінансовим документом держави. Через своє спеціальне призначення цей закон не повинен регулювати відносини в інших сферах суспільного життя.

Конституція України не надає закону про Держбюджет вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Таким чином, Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005 дійшов висновку, що законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об'єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина.

По-перше, матеріальне, побутове забезпечення та соціальний захист працівників судової системи визначається Законом України "Про судоустрій і статус суддів" (ст. 144 цього Закону та ст. 147 в редакції Закону від 29.03.2015), який є спеціальним нормативно-правовим актом щодо, зокрема, працівників апаратів судів.

Абзац 1 частини першої ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції до 01.04.2015 та абзац 1 частини першої ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції, затвердженій Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд", викладений бланкетним способом, тобто у ньому викладено припис, в якому є відсилання до іншого нормативно-правого акта, а саме Закону України "Про державну службу", який є загальним нормативно-правовим актом щодо всіх державних службовців, як органів законодавчої і виконавчої влади, так і органів судової влади.

По-друге, частиною 7 ст. 33 Закону України "Про державну службу" встановлено, що умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, оскільки Закон України "Про судоустрій і статус суддів" та Закон України "Про державну службу" чітко не врегульовують питання щодо структури та умов оплати праці працівників апаратів судів, дані питання врегульовуються постановою Кабінету Міністрів України № 268 від 9 березня 2006 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів".

У додатку 47 до вищезазначеної постанови Кабінету Міністрів України (у редакції постанови КМ України № 700 від 12 травня 2007 року) зазначена затверджена схема посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих загальних судів.

Таким чином, до набрання чинності підпунктом 59 пункту 5 розділу XII Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року розмір посадового окладу працівників апаратів судів визначався постановою Кабінету Міністрів України № 268 від 9 березня 2006 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів", а починаючи з 26 жовтня 2014 року, тобто з дня набрання чинності підпунктом 59 пункту 5 розділу XII Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року, розмір посадового окладу працівника апарату суду визначений в Законі України "Про судоустрій і статус суддів", який має вищу юридичну силу ніж постанова КМ України № 268 від 9 березня 2006 року.

Незважаючи на те, що частиною 7 ст. 33 Закону України "Про державну службу" передбачено, що розмір посадових окладів державних службовців, в тому числі і працівників апаратів судів як державних службовців, визначається Кабінетом Міністрів України, з 26 жовтня 2014 року заробітна плата працівників апаратів судів повинна розраховуватися виходячи з розміру посадового окладу, встановленого абзацом 2 ч. 1 ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", а з 29.03.2015 в розмірі посадового окладу встановленого абзацом 2 ч. 1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", оскільки при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом (пункт 4 листа Міністерства юстиції України № 758-0-2-08-19 від 26 грудня 2008 року "Щодо практики застосування норм права у випадку колізії").

Таким чином, невідповідність постанови КМ України № 268 від 9 березня 2006 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" не зупиняє та ніяким чином не обмежує дію абзацу 2 ч. 1 ст. 144 цього Закону та абзацу 2 ч. 1 ст. 147 вказаного Закону в редакції, затвердженій Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд", і не звільняє органи державної влади від обов'язку нараховувати працівникам апаратів судів заробітну плату, починаючи з 26 жовтня 2014 року та з 29 березня 2015 року, виходячи із розміру посадового окладу, встановленого Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Крім того, суд вважає за необхідне вказати, що виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру посадового окладу працівника апарату суду мають застосовуватись саме положення Закону країни "Про судоустрій і статус суддів", а не постанови Кабінету Міністрів України від № 268 від 9 березня 2006 року, яка звужує обсяг встановлених законом прав.

Підпунктом 2 п. 13 розділу XIII Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року дійсно Кабінету Міністрів України було надано двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України "Про судоустрій і статус суддів". А, підпунктом 2 п. 13 розділу ІІ Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" Кабінету Міністрів України було надано тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити в межах своїх повноважень перегляд та скасування нормативно-правових актів, що суперечать цьому Закону; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

Разом з тим, вказані пункти не зупиняють дію абзацу 2 ч. 1 ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції від 26.10.2014) та абзацу 2 ч. 1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд"), які у встановленому законом порядку набрали чинності.

Суд вважає за необхідне вказати, що Кабінетом Міністрів України, а ні у строк, встановлений Законом України "Про прокуратуру", а ні у строк, встановлений Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд", не було приведено свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, як і не подано на розгляд до Верховної Ради України пропозиції щодо збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України "Про судоустрій і статус суддів". Однак, невиконання Кабінетом Міністрів України своїх обов'язків щодо приведення виданих ним нормативно-правових актів у відповідність із вказаними Законами не може бути підставою для позбавлення позивача права на отримання заробітної плати в розмірі, вставленому Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі "Кечко проти України" Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції, про захист прав людини і основоположних свобод, зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

У періоди з 26.10.2014 по 31.12.2014 та з 29.03.2015 по 13.08.2015, за який заявлені позовні вимоги, застосування положень абзацу 2 ч. 1 ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" до 01.01.2015 та положень абзацу 2 ч. 1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" з 29.03.2015 жодним нормативно-правовим актом не обмежувалося.

Крім цього, у цій же справі Європейський суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як причину невиконання своїх зобов'язань.

Відповідно до частини 1 статті 33 Закону № 3723-XII оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю.

Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок. Скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, надбавок до них та фінансування інших, передбачених цим Законом, гарантій, пільг і компенсацій (частини друга, дев'ята статті 33 Закону № 3723-XII).

Бюджетним кодексом України регулюються відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів та розгляду звітів про їх виконання, а також контролю за виконанням Державного бюджету України та місцевих бюджетів. Бюджет це план формування та використання фінансових ресурсів для забезпечення завдань і функцій, які здійснюються органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування протягом бюджетного періоду.

Однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування (частина друга статті 22 Конституції України) чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів (частина третя статті 22 Конституції України). Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005 зазначив: Згідно зі статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Частиною другою статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Аналогічної правової думки дотримається Верховний суд України у правах за позовами працівників апаратів судів, що відображено у його постановах від 22.06.2010 по справі № 21-399во10, від 07.12.2012 по справі № 21-977 во10, від 03.12.2010 по справі № 21-44а10 та Вищий адміністративний суд України, що відображено в його ухвалах від 28.11.2013 по справі № К-10021/10, від 09.10.2013 по справі № К-10879/10-с, від 30.05.2013 по справі № К-34251/10.

Також, суд не приймає посилання представника відповідача на те, що законодавчого механізму реалізації права працівника апарату суду заробітної плати в розмірі, передбаченому Законом України "Про прокуратуру" немає, так як не внесені відповідні зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів", у зв'язку з тим, що закони України мають вищу юридичну силу, аніж постанови Кабінету Міністрів України, а також, у зв'язку з тим, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Крім того, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 24.04.2015 по справі "Будченко проти України" (заява № 38667/06) наголосив, що відсутність механізму реалізації законодавчого положення становить втручання у право заявника за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції (п. 39 рішення).

Також, у пункті 42 цього рішення Європейський суд з прав людини зауважує, що положення національного законодавства, яке закріплює право на звільнення від оплати (в даному випадку оплату) не ставить його у залежність від існування компенсаційного механізму.

Правовідносини, що виникають в процесі реалізації права позивача на отримання заробітної плати основані на принципі юридичної визначеності. Зазначений принцип не дозволяє посилатися на відсутність певного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних актах.

Відповідно правової позиції Європейського суду у справі Yvonne van Duyn v. Homme Office принцип правової визначеності означає, що зацікавленні особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, якій полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган державної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку це виплата заробітної плати виходячи з посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, така держава чи орган вважатимуся такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом влади такої політики чи поведінки.

Згідно Положення про територіальні управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, затвердженого Наказом ДСА України № 12 від 22.10.2010, територіальні управління відповідно до покладеного на них завдання здійснюють у межах своєї компетенції соціальне забезпечення суддів, у т.ч. суддів у відставці, а також працівників апарату місцевих судів.

Статтею 146 Закону України № 2453-VI (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд") встановлено, що суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України в межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Статтею 5 Закону України "Про оплату праці" визначено, що організація оплати праці здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних документів.

Таким чином, підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем неправомірно не нараховано та не виплачено ОСОБА_3 заробітну плату за період з 26.10.2014 по 31.12.2014 включно відповідно до статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції з 26.10.2014) та за період з 29.03.2015 року по день винесення рішення, а саме 13.08.2015 включно, відповідно до статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд").

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання неправомірними дій відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу заробітної плати за період з 26.10.2014 по 31.12.2014 включно та з 29.03.2015 по 13.08.2015 включно та зобов'язання відповідача здійснити позивачу перерахунок заробітної плати за період з 26.10.2014 по 31.12.2014 включно та з 29.03.2015 по 13.08.2015 включно та виплатити її в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (місячна премія, надбавка за високі досягнення, надбавка за вислугу років, тощо) з урахуванням виплачених коштів.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати неправомірними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_3 заробітної плати за період з 26.10.2014 по 31.12.2014 включно відповідно до статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції з 26.10.2014) та за період з 29.03.2015 по 13.08.2015 включно, відповідно до статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд").

Зобов'язати Територіальне управління державної судової адміністрації України в Полтавській області здійснити ОСОБА_3 перерахунок заробітної плати за період з 26.10.2014 по 31.12.2014 включно відповідно до статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції з 26.10.2014) та за період з 29.03.2015 по 13.08.2015 включно, відповідно до статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд") та виплатити її з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (місячна премія, надбавка за високі досягнення, надбавка за вислугу років, тощо) з урахуванням виплачених коштів.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору в сумі 73,08 грн.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 18 серпня 2015 року.

Суддя С.С. Бойко