Справа № 807/541/15
Суддя: Микуляк П.П.
Дата ухвалення: 2015-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

17 серпня 2015 рокум. Ужгород№ 807/541/15

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Микуляк П.П.

при секретарі Лумей В.Г.,

за участю:

позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс", представник ОСОБА_1,

відповідача: Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, представник ОСОБА_2,

третьої особи: ОСОБА_3, представник не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" до Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, третя особа - ОСОБА_3, про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до статті 160 частини 3 КАС України 17 серпня 2015 року було проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст постанови виготовлено та підписано 19 серпня 2015 року.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" звернулося до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, третя особа - ОСОБА_3, якою просить суд: визнати протиправними арешт на все майно накладений постановою №11-32738099 від 06.06.2012 року Міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, в частині накладгння арешту на нерухоме майно: двохкімнатну квартиру загальною площею 44,2 кв.м., житловою площею 26,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язати Міський відділ державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, звільнити з-під арешту нерухоме майно: двохкімнатна квартира загальною площею 44,2 кв.м., житловою площею 26,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

У своїй заяві позивач вказав, що 16.07.2008 року ОСОБА_3 (Третя особа, Позичальник) уклав з ВАТ «Сведбанк» кредитний договір № 2707/0708/71-041. В забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором укладений Іпотечний договір від 16.07.2008 року (предмет іпотеки - двохкімнатна квартира загальною площею 44,2 кв.м., житловою площею 26,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3). Обтяження згідно вказаного іпотечного договору зареєстровано у Державному реєстрі іпотек 28.11.2012 року. ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», відповідно до Договору факторингу № 15 свої права вимоги за зобов'язаннями Відповідача по кредитному договору та Іпотечному договору.

13.03.2015 року позивачу стало відомо, що на майно Третьої особи, у тому числі на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за Іпотечним договором від 16.07.2008 року, а саме: двохкімнатна квартира загальною площею 44,2 кв.м., житловою площею 26,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4.; накладено арешт.

На думку позивача, такі дії державного виконавця порушують його права, оскільки ТОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс" має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна. Відтак, просить суд позовні вимоги задовольнити.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги пітримав в повному обсязі та просив суд такі задовольнити з викладених вище підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив та просив суд у задоволенні таких відмовити з мотивів викладених у письмових запереченнях (а.с.99-103).

Третя особа в судове засідання не зявився, хоча про час, дату та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином. Неявка належним чином повідомленої третьої особи не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши подані позивачем документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

16.07.2008 року між ОСОБА_3 (Третя особа, Позичальник) та ПАТ «Сведбанк» (Кредитор) було укладено кредитний договір № 2707/0708/71-041 (а.с. 12-21).

За умовами договору Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти, а Позичальник зобов'язувався в порядку та на умовах, визначених Кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.

В забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором був укладений Іпотечний договір від 16.07.2008 року (а.с.22-24).

За умовами договору Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання Іпотекодавцем, зобов'язань за Договором кредиту № 2707/0708/71-041від 16.07.2008 року наступне нерухоме майно: двохкімнатна квартира загальною площею 44,2 кв.м., житловою площею 26,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

Обтяження згідно вказаного іпотечного договору відступлено ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та зареєстровано у Державному реєстрі іпотек.

28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк» з одного боку, та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» - з іншого, було укладено договір факторингу №15 (а.с.25-31). Відповідно до Договору факторингу № 15 ПАТ «Сведбанк» відступає свої права вимоги за зобов'язаннями Відповідача по кредитному договору № 2707/0708/71-041 від 16.07.2008 року та Іпотечному договору від 16.07.2008 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.01.2012 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області було видано виконавчий лист (а.с.105) у справі № 2-2540/11, відповідно до якого вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ "Укрсоцбанк" Закарпатське відділення ПАТ "Укрсоцбанк" 809930,18 грн. заборгованості за кредитним договором №08/297-37 від 07.03.2008р. в тому числі шляхом звернення стягнення на належну на праві приватної вланості ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 .та ОСОБА_6 та передану в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5, заставною вартістю 631250 грн. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ "Укрсоцбанк" Закарпатське відділення ПАТ "Укрсоцбанк" - 1820 грн. судових витрат.

18.05.2012 року стягувачем ПАТ „Укрсоцбанк" в порядку ст. ст. 17, 19, 20, 25 Закону України іконавче провадження" подано заяву до МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції щодо прийняття на виконання виконавчого листа № 2-2540/11 виданого 13.01.2012 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області.

24.05.2012 року державним виконавцем МВ ДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с.107) згідно якої ОСОБА_3 надано строк для самостійного виконання до 31.05.2012 року. Проте у наданий йому строк для самостійного виконання, виконавчий документ ОСОБА_3 не виконав.

01.06.2012 року державним виконавцем було винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору (а.с.108).

06.06.2012 року державний виконавець керуючись ст. 57 Закону України "Про виконавче вадження" виніс постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с.110).

12.11.2012 року МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції винесено постанову про звернення стягнення на заробітню плату боржника у звязку із відсутністю у боржника майна на яке можливо звернути стягнення у рахунок погашення заборгованості згідно рішення суду та у звязку з тим, що у іпотечній АДРЕСА_6 зареєстрована неповнолітня дитина.

26.11.2012 державним виконавцем складено акт опису й арешту майна боржника відповідно до якого описано та накладено арешт на предмет іпотеки, а саме АДРЕСА_7.

13.03.2015 року такомпозивачу стало відомо, про те, що на майно Третьої особи, у тому числі на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за Іпотечним договором від 16.07.2008 року, а саме: двохкімнатна квартира загальною площею 44,2 кв.м., житловою площею 26,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4.; накладено арешт.

Нормативно-правовим актом, яким врегульовано умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-XIV.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

За змістом ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до положень ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно положень ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Згідно ч. 3 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

В свою чергу, відповідно до ч. 4 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника знаходиться у заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Відповідно до ч. 8 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Згідно ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з дня вчинення відповідного правочину, на підставі якого виникає іпотека, або з дня набрання законної сили рішенням суду. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

За змістом вимог ч. 6, 7 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Згідно ст. 1 Закону України «Про заставу» в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Крім того, право заставодержателя на звернення стягнення саме на заставлене майно регулюється ст. 20 Закону України «Про заставу».

Аналогічні положення містяться у ст. 572 Цивільного кодексу України, згідно якої в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, за наявності договору іпотеки, укладеного з метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань, іпотекодержатель, в даному випадку ТОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс", має право, у разі невиконання боржником своїх зобов'язань, звернути стягнення на передане в іпотеку майно.

Судом встановлено, що державним виконавцем арешт на майно накладено тільки 06.06.2012, тобто після передачі спірного майна в іпотеку, що порушує право іпотекодержателя на звернення стягнення на передане в іпотеку майно.

Враховуючи наведене, позивач має переважне право на погашення боргу ОСОБА_3 за іпотечним договором від 16.07.2008 року за рахунок заставленого майна, а саме: двохкімнатна квартира загальною площею 44,2 кв.м., житловою площею 26,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що зважаючи на черговість реєстрації обтяжень, позивач, як обтяжувач з вищим пріоритетом, встановленим Законом України «Про іпотеку», володіє переважним та першочерговим правом на отримання задоволення своїх вимог щодо одного й того ж нерухомого майна.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в Ухвалах Вищого адміністративного суду України від 11.09.2013 №К/800/1343/13 та від 04.02.2014 №К/9991/74324/12.

Згідно ч.7 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанови про накладення арешту на майно боржника.

Крім того, суд звертає увагу, що у відповідності до п.20 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» від 20.05.2013р. №8, публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб'єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов'язані з визнанням права власності на арештоване майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У ч. 2 ст. 71 КАС України зазначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві вимоги підлягають до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст. 160, 161, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" до Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, третя особа - ОСОБА_3, про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії - задовольнити частково.

Зобовязати Міський відділ Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції звільнити з-під арешту нерухоме майно: двохкімнатна квартира загальною площею 44,2 кв.м., житловою площею 26,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного (місцевого) бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" судовий збір у розмірі 36,54 грн. (тридцять шість гривень 54 копійки).

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

СуддяОСОБА_7