Справа № 816/2868/15
Суддя: Л.М. Петрова
Дата ухвалення: 2015-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2015 року м. ПолтаваСправа №816/2868/15

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Петрової Л.М.,

за участю:

секретаря судового засідання: Лисака С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" до Крюківського відділу Державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції, треті особи: ОСОБА_1, ОСОБА_2 про скасування постанов у частині, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

27 липня 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" звернулося до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Крюківського відділу Державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції, треті особи: ОСОБА_1, ОСОБА_2 про скасування постанов від 11 вересня 2009 року АА№122520 та від 18 жовтня 2012 року №32363788 у частині накладення арешту на нерухоме майно: квартиру загальною площею 66,8 кв.м за адресою АДРЕСА_1; зобов'язання винести постанову про зняття арешту з нерухомого майна - предмета іпотеки, що перебуває в іпотеці ТОВ "Кей-Колект" на підставі Іпотечного договору від 20 листопада 2007 року б/н.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що протиправними діями відповідача порушено права ТОВ "Кей-Колект" як іпотекодержателя, адже позивач має пріоритетне право на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки перед іншими особами, а існуючий арешт майна позбавляє можливості позивача реалізувати своє право.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, надіслав суду клопотання про розгляд справи без його участі /а.с. 43/.

Відповідач явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, у запереченнях на позовну заяву просив суд відмовити у задоволенні позову лише у частині скасування постанов від 11 вересня 2009 року та від 18 жовтня 2012 року, у частині позовних вимог про зняття арешту з нерухомого майна - предмета іпотеки проти задоволення позову не заперечував, просив суд розглядати справу без його участі /а.с. 42/.

Треті особи у судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомили, клопотань та заперечень не надали.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення справи, суд вважає за можливе розглядати справу за даної явки у судове засідання осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень частини шостої статті 12, частини першої статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків.

У відповідності до пункту 20 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів" від 20 травня року 2013 №8, публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб'єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов'язані з визнанням права власності на арештоване майно.

Отже, даний спір підвідомчий адміністративному суду.

Судом встановлено, що Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ "УкрСиббанк", та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту від 20 листопада 2007 року №0, відповідно до якого ПАТ "УкрСиббанк" надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 65000,00 доларів США зі сплатою 12,90% річних та кінцевим строком повернення до 19 листопада 2037 року /а.с. 11-13/.

У якості забезпечення зобов'язань за вищезазначеним договором між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 укладено Договір іпотеки 20 листопада 2007 року, згідно із яким передано банку в іпотеку наступне нерухоме майно: трикімнатна квартира, загальною площею 66,8 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 /а.с. 19-20/.

11 червня 2012 року між ПАТ "УкрСиббанк" та ТОВ "Кей-Колект" укладено договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області /а.с. 26-27/.

На підставі зазначеного договору, ПАТ "УкрСиббанк" відступило ТОВ "Кей-Колект" свої права вимоги за зобов'язаннями ОСОБА_1 за кредитним договором від 20 листопада 2007 року №0 /а.с. 25/.

У відповідності до даного договору до ТОВ "Кей-Колект" перейшли усі права іпотекодержателя за Іпотечним договором.

08 липня 2015 року ТОВ "Кей-Колект" звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м.Києва ОСОБА_3 з заявою про надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта /а.с. 29-30/ (№40310674 від 08 липня 2015 року) на предмет іпотеки за договором іпотеки від 20 листопада 2007 року, а саме: квартира за адресою АДРЕСА_1, накладені наступні арешти нерухомого майна на підставі:

- постанова Крюківського відділу Державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції від 11 вересня 2009 року АА№122520;

- постанова Крюківського відділу Державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції від 18 жовтня 2012 року №32363788.

Зазначеними постановами, якими накладено арешт на квартиру за адресою АДРЕСА_1, на переконання позивача порушено його право у частині звернення стягнення на заставлене майно - квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам, суд виходить з наступного.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року №606-ХІV.

Відповідно до статті 1 цього Закону виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Стаття 5 наведеного Закону визначає, що державний виконавець зобов'язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Відповідно до частини першої статті 6 зазначеного вище Закону державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

За змістом частини першої статті 17 Закон України "Про виконавче провадження" передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до положень статі 52 Закон України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно положень статті 57 цього ж Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. У свою чергу, відповідно до частини четвертої статті 54 Закону України "Про виконавче провадження", про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника знаходиться у заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Відповідно до частини восьмої статті 54 зазначеного Закону, примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

За приписами статті 1 Закону України "Про іпотеку" від 05 червня 2003 року №898-IV, іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з дня вчинення відповідного правочину, на підставі якого виникає іпотека, або з дня набрання законної сили рішенням суду. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

За змістом вимог частин шостої, сьомої статті 3 наведеного Закону, у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Згідно статті 1 Закону України "Про заставу" від 02 жовтня 1992 року №2654-XII, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Крім того, право заставодержателя на звернення стягнення саме на заставлене майно регулюється статтею 20 Закону України "Про заставу". Аналогічні положення містяться у статті 572 Цивільного кодексу України, згідно якої в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, за наявності договорів іпотеки, укладених з метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань, іпотекодержатель, у даному випадку ТОВ "Кей-Колект", має право, у разі невиконання боржником своїх зобов'язань, звернути стягнення на передане в іпотеку майно.

Судом встановлено, що державним виконавцем арешт на майно накладено 22 вересня 2009 року, тобто після передачі спірного майна в іпотеку, що порушує право іпотекодержателя на звернення стягнення на передане в іпотеку майно. Враховуючи наведене, позивач має переважне право на погашення боргу ОСОБА_1 за іпотечним договором від 20 листопада 2007 року, згідно із яким передано банку в іпотеку наступне нерухоме майно: трикімнатну квартиру,загальною площею 66,8 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м., за адресою АДРЕСА_1.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що зважаючи на черговість реєстрації обтяжень, позивач, як обтяжувач з вищим пріоритетом, встановленим Законом України "Про іпотеку", володіє переважним та першочерговим правом на отримання задоволення своїх вимог щодо одного й того ж нерухомого майна.

Щодо вимоги позивача про скасування постанов, якими накладено арешт на спірне нерухоме майно, суд приходить до висновку про безпідставність, необґрунтованість та відсутність підстав до задоволення позовних вимог у цій частині, оскільки зазначені постанови приймалися державним виконавцем відповідно до вимог Закону України "Про виконавче провадження".

Крім того, суд звертає увагу позивача, що станом на час винесення державними виконавцями постанов від 22 вересня 2009 року та 18 жовтня 2012 року, права позивача жодним чином порушені не були, оскільки, ТОВ "Кей-Колект" уклало з ПАТ "УкрСиббанк" договір Факторингу №4 та договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки 11 червня 2012 року, тобто після винесення державним виконавцем постанов про арешт майна боржника від 11 вересня 2009 року АА№122520 та від 18 жовтня 2012 року №32363788.

Порядок зняття арешту з майна передбачено статтею 60 наведеного Закону, відповідно до якої особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Аналогічні положення щодо звільнення майна з-під арешту визначені також і пунктом 5.15 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року №74/5.

Так, зокрема пунктом 5.15.2. Інструкції про проведення виконавчих дій передбачено, що у разі прийняття судом рішення про звільнення майна з-під арешту або сплати боржником повної суми боргу за виконавчим документом до реалізації арештованого майна боржника майно звільняється з-під арешту за постановою державного виконавця, яка затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача винести постанову про зняття арешту з нерухомого майна - предмета іпотеки квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, суд зазначає наступне.

Норми статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" та Інструкції про проведення виконавчих дій регулюють порядок зняття арешту з майна за судовим рішенням шляхом винесення державним виконавцем постанови про зняття арешту не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Крім того, судове рішення повинно бути наслідком чинного правового регулювання. Виходячи із змісту законодавства воно не може у майбутньому регулювати суспільні відносини.

Підстав вважати, що відповідач буде відмовлятись від таких дій, на момент розгляду справи у суду не немає.

Відповідно до частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до частини другої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

За приписами статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві вимоги позивача є такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.

Згідно пункту 1 частини першої статті 7 Закону України від 08 липня 2011 року №3674-VI "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 10, 11, 71, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" до Крюківського відділу Державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції, треті особи: ОСОБА_1, ОСОБА_2 про скасування постанов у частині, зобов'язання вчинити дії задовольнити частково.

Зняти арешт з нерухомого майна: квартири загальною площею 66,8 кв.м за адресою АДРЕСА_1, накладений постановами Крюківського відділу Державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції від 11 вересня 2009 року АА№122520 та від 18 жовтня 2012 року №32363788.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" з Державного бюджету України сплачену згідно платіжного доручення від 17 липня 2015 року №1504 суму судового збору у розмірі 73,05 грн /сімдесят три гривні п'ять копійок/.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 10 серпня 2015 року.

Суддя Л.М. Петрова