Справа № 826/2775/13-а
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2013-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

03 квітня 2013 року № 826/2775/13-а

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі колегії суддів: головуючий суддя Келеберда В.І., судді Качур І.А., Данилишин В.М., при секретарі судових засідань Віруцькій О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Білгород Інвест"
до Державної екологічної інспекції України
про визнання протиправними дії, скасування наказу №239 від 10.12.2012 та направлення №114 від 10.12.2012,
ВСТАНОВИВ:

В провадженні Окружного адміністративного суду м. Києва перебуває адміністративна справа №826/2775/13-а за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Білгород Інвест» до Державної екологічної інспекції у м. Києві про визнання протиправними дії, скасування наказу №239 від 10.12.2012 та направлення №114 від 10.12.2012.

03.04.2013 в судовому засіданні представником відповідача заявлено клопотання про закриття провадження у справі. В обґрунтування заяви представник відповідача зазначив, що дії службових осіб щодо проведення перевірок, акти перевірок, накази та направлення не можуть бути предметом розгляду в суді, оскільки акти перевірки не мають обов'язкового характеру. Також, представник відповідача зазначив, що наказ та направлення на проведення перевірки це документи, що посвідчують намір на проведення такої перевірки та носять інформаційний характер та не тягнуть правових наслідків, а відтак на думку представника відповідача у даній справі відсутні предмет спору.

Представник позивача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення клопотання та закриття провадження у справі та зазначила, що на підставі наказу та направлення в подальшому було проведено перевірку, а відтак наказ та направлення є документами, що тягнуть правові наслідки.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд не вбачає підстав для задоволення клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі виходячи з наступного.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикції адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

При цьому, нормативно-правові акти - це правові акти управління, які встановлюють, змінюють, припиняють (скасовують) правові норми. Нормативно-правові акти містять адміністративно-правові норми, які встановлюють загальні правила регулювання однотипних відносин у сфері виконавчої влади, розраховані на тривале застосування. Вони встановлюють загальні правила поведінки, норми права, регламентують однотипні суспільні (відносини у певних галузях і, як правило, розраховані на довгострокове та багаторазове їх застосування).

Другу групу актів за критерієм юридичної природи складають індивідуальні акти, які стосуються конкретних осіб та їхніх відносин. Загальною рисою, яка відрізняє індивідуальні акти управління від інших актів, є їх виражений правозастосовчий характер, а також їх конкретність, зокрема: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб'єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв'язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата - конкретної особи або осіб; зникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами.

Нормативно-правові акти можуть бути оскаржені широким колом осіб (фізичних та юридичних), яких вони стосуються. Індивідуальні акти можуть бути оскаржені іншими особами, які в них зазначені, тобто безпосередні права, свободи чи охоронювані законом інтереси яких такими актами порушені.

Аналогічна за змістом позиція міститься в Інформаційному листі Вищого адміністративного суду України №781/11/13-10 від 01.06.2010 року "Щодо застосування окремих положень норм матеріального права під час розгляду адміністративних справ".

Відповідно до статті 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції це - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

З системного аналізу викладеного вбачається, що рішення суб'єкта владних повноважень повинні бути направлені на реалізацію владної компетенції такого суб'єкта щодо управлінням інших суб'єктів.

Відповідно до п. 2.2., 2.3 Порядку організації та проведення перевірок суб'єктів господарювання щодо дотримання вимог природоохоронного законодавства, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 10.09.2008 №464 для здійснення перевірки керівником відповідно органу Держекоінспекції або його заступником видається наказ про проведення перевірки. На підставі наказу оформляється направлення на проведення перевірки, яке підписується керівником або заступником керівника органу Держекоінспекції (із зазначенням прізвища, ім'я та по батькові) і засвідчується печаткою. Позапланова перевірка проводиться за наказом органу Держекоінспекції та направленням на проведення перевірки керівника органу Держекоінспекції або його заступника. (п. 3.8 Порядку організації та проведення перевірок суб'єктів господарювання щодо дотримання вимог природоохоронного законодавства).

Отже, перевірка Порядку організації та проведення перевірок суб'єктів господарювання щодо дотримання вимог природоохоронного законодавства проводиться на підставі наказу про проведення такої перевірки та направлення, а відтак наказ та направлення на проведення перевірки направлені на реалізацію владної компетенції такого суб'єкта (Державної екологічної інспекції України) щодо управлінням інших суб'єктів та мають певні правові наслідки, а відтак є актами в розумінні ст. 17 КАС України.

Щодо вимоги про визнання протиправними дій по проведенню позапланової перевірки об'єкту «Квартал 4-х поверхової секційної житлової забудови з надбудованим мансардним поверхом в с. Шевченкове Києво-Святошинського району Київської області», локальних очисних споруд до нього, дотримання вимог законодавства під час отримання дозвільної документації та проведення будівельних робіт власником та забудовником зазначеного об'єкта ТОВ «Білгород Інвест» суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.02 у справі № 1-1/2002 8-рп/2002 надано офіційне тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України і зазначено наступне.

Стаття 55 Конституції України, встановлюючи судовий захист прав і свобод людини і громадянина, гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Правосуддя здійснюється виключно судами у відповідних формах.

Судовий захист прав і свобод необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов'язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Згідно з частинами другою, третьою статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції. Це означає, що до юрисдикції Конституційного Суду України та судів загальної юрисдикції належить, відповідно до їх повноважень, також вирішення питань, які мають правовий характер.

Проблема тлумачення норм щодо повноважень судів неодноразово досліджувалася Конституційним Судом України. Розкриваючи конституційний зміст права на судовий захист, Конституційний Суд України у рішенні від 25.11.1997 зазначив, що Конституцією України кожному гарантовано і забезпечено право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Рішенням від 01.10.1998 по справі № 13-рп/98 Конституційний Суд України констатував, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання згідно з частиною другою статті 124 Конституції України поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв'язку з цим обмежувати право на судовий захист.

Конституційний Суд вирішив і у пункті 1.1 рішення від 07.05.2002 у справі № 1-1/2002 8-рп/2002 вказав, що положення про поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, означає, що до юрисдикції Конституційного Суду України та судів загальної юрисдикції належить, відповідно до їх повноважень, вирішення питань, що мають правовий характер.

Згідно із ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо.

Враховуючи завдання адміністративного судочинства, яке, зокрема, полягає у поновленні судом порушених суб'єктивних прав юридичних осіб, адміністративний суд виходить з того, що він дійсно не уповноважений вирішувати питання про скасування акту перевірки суб'єкта владних повноважень, яке зокрема не ставилось позивачем у позові, але при вирішенні спору про оскарження дій суб'єкта владних повноважень має право і повинен з'ясувати усі обставини по справі, зокрема, підстави та порядок проведення перевірки, дослідити вчинені відповідачем дії та їх відповідність закону, а відтак суд не вбачає підстав для задоволення клопотання про закриття провадження у справі.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 165 КАС України Окружний адміністративний суд м. Києва

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі.

Ухвала оскарженню не підлягає, однак заперечення проти неї може бути включене до апеляційної скарги на постанову суду, прийняту за наслідками розгляду справи. Ухвала відповідно до частини 6 статті 254 КАС України набирає законної сили з моменту проголошення.

Головуючий суддя В.І. Келеберда

Судді І.А. Качур

В.М. Данилишин