Справа № 2а-0770/207/11
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2011-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Cправа № 2а-0770/207/11
Ряд стат. звіту № 3.4
ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2011 року м. Ужгород

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді - Луцович М.М., суддів Плеханової З.Б., Маєцької Н.Д.,

при секретарі судового засідання Боднар Т.А.

за участю перекладача ОСОБА_1;

та сторін по справі:

позивача Моман Сахель Ісмаель;

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Закарпатського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою Моман Сахель Ісмаель, законним представником якого виступає ОСОБА_2 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання рішення протиправним, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 160 частини З КАС України 15 листопада 2011 року було проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст постанови виготовлено та підписано 21 листопада 2011 року.

До Закарпатського окружного адміністративного суду звернувся громадянин ОСОБА_5 Моман Сахель Ісмаель, законним представником якого виступає начальник служби у справах дітей Виконавчого комітету Мукачівської міської ради ОСОБА_2 з адміністративним позовом до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання рішення протиправним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що за наслідками звернення позивача до відповідача щодо надання йому статусу біженця в Україні, відповідачем прийнято рішення № 493-10 від 28.09.2010 року про відмову у задоволенні заяви Моман Сахель Ісмаель щодо надання йому статусу біженця, про що Управління міграційної служби у Закарпатській області 09.12.2010 року видало позивачеві повідомлення № 97, оскільки умови для надання такого статусу, які передбачені абзацом 2 ст. 1 Закону України «Про біженців»від 21.06.2001 (далі за текстом - Закон) відсутні. Дане рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій № 493-10 від 28.09.2010 року позивач вважає необгрунтованим, оскільки відповідач не в повній мірі зясував усі обставини його обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через те, що представники руху Талібан погрожували викрасти його та вбити, оскільки батько позивача працював у поліції і брав участь у затриманні терористів, які належали до руху Талібан. Злочинці постали перед судом та були ув'язнені. Таліби вимагали звільнити з-під варти своїх людей, в іншому випадку обіцяли вбити позивача. Щоб зберегти життя сину, батько позивача вжив заходів щодо його виїзду з ОСОБА_5. Розраховувати на захист в країні громадянської належності не має можливості оскільки такий є неефективним та не може гарантувати безпеки його життю.

Під час судового розгляду даної справи позивач, його представник та представник служби у справах дітей Виконавчого комітету Мукачівської міської ради підтримали позовні вимоги з мотивів, що наведені в адміністративному позові.

Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечила, просила суд відмовити у задоволенні позову з мотивів викладених у письмовому запереченні (а.с. 17-18). А саме вважає, що оскаржуване рішення приймалось з врахуванням та дослідженням усіх обставин справи позивача.

Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 09.12.2010 року отримав від Управління міграційної служби у Закарпатській області повідомлення № 97 про відмову в наданні статусу біженця (а.с. 10).

Рішенням № 493-10 від 28.09.2010 року Державним комітетом України у справах національностей та релігій відмовлено громадянину ОСОБА_5 Моман Сахель Ісмаель у наданні статусу біженця відповідно до абзацу 5 ст. 10 Закону України «Про біженців», як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені абзацом другим ст. 1 даного Закону необхідні для надання такого статусу відсутні (а.с. 21).

Під час розгляду матеріалів справи громадянина ОСОБА_5 Моман Сахель Ісмаель органам міграційної служби ним було повідомлено, що датою його народження є 05 червня 1994 року, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, який до виїзду з країни постійного проживання мешкав в м. Кабул, район ОСОБА_6, вул. Афсотар, б/н. До органу міграційної служби позивач не надав документів, які б посвідчували його особу, тому прізвище, ім'я, по батькові записані за його вказівкою. Зі слів позивача, він таджик, сповідує мусульманство/суніт, неодружений, ІНФОРМАЦІЯ_2, не судимий. В ОСОБА_5 у позивача залишилися батьки та молодша сестра.

Під час розгляду заяви та проведення співбесіди із позивачем органом міграційної служби було встановлено, що причиною, яка спонукала його виїхати з країни постійного проживання ОСОБА_5 стало побоювання його батька за життя сина у зв'язку з його діяльністю в правоохоронних органах ОСОБА_5.

Як стверджує позивач, за чотири місяці до його від'їзду з країни, представниками руху Талібан було викрадено його молодшого брата, коли той йшов додому зі школи. Згодом дитину знайшли мертвою. Наступною жертвою талібів мав стати позивач, про що було попереджено його батька по телефону. Це було пов'язано з тим, що батько позивача працював у поліції і брав участь у затриманні двох терористів, які належали до руху Талібан. Злочинці постали перед судом та були ув'язнені. Таліби вимагали звільнити з-під варти своїх людей в обмін на життя дітей. Щоб зберегти життя сину, батько почав вживати заходів щодо виїзду Моман Сахель Ісмаель з ОСОБА_5. Вони переїхали до іншого району Кабулу, а позивач у цілях безпеки покинув навчання у школі. Біля будинку, де проживала його родина, було виставлено охорону. Батько позивача є бригадним генералом поліції Кабулу.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень позивача він не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства з боку представників офіційної влади ОСОБА_5. До нього не застосовувались заходи адміністративного впливу і він не притягався до кримінальної відповідальності.

Позивач вилетів з ОСОБА_5 на початку грудня 2008 року з міста Кабул (ОСОБА_5) до Росії транзитом через Дубаї. У Росії він заходився близько чотирьох місяців. Проживав у будинку, який винаймав перевізник у Москві. Далі залізницею виїхав в напрямку України. Моман Сахель Ісмаель приїхав в Україну у березні 2009 року нелегально і був затриманий підрозділом ДПСУ на території Закарпатської області.

Вищевказані обставини підтверджуються матеріалами справи, зокрема анкетою особи, яка звернулася з заявою про надання статусу біженця (а.с. 23) та протоколом співбесіди (а.с. 24-25).

Крім того, як вбачається з листа т.в.о. начальника Мукачівського прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 11.10.2011 року Вих. № П29-6042 позивач в травні 2009 року затримувався за спробу незаконного перетину кордону з України в Словацьку Республіку на ділянці Чопського прикордонного загону та під час затримання назвав себе гр. ОСОБА_5 Мумаль Саель ІНФОРМАЦІЯ_3 В подальшому зазначений іноземець в липні 2009 року у звязку з поданням заяви про набуття статусу біженця на території України був переданий до Управління міграційної служби в Закарпатській області (а.с. 86).

В ході судового розгляду справи, представником позивача надано суду перекладені на українську мову копії документу, який посвідчує особу позивача та листа, виданого відділом з розслідування злочинів Управління внутрішніх справ Ісламської Республіки ОСОБА_5 (а.с. 90-94). Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні переклад здійснювався з копій вищевказаних документів, оскільки їх оригінали відсутні. За наведених обставин суд не може надати належну правову оцінку вищевказаним копіям документів, як письмовим доказам у справі, оскільки такі не є належними та допустимими.

Враховуючи вказані обставини, суд вважає, що загальна ситуація громадянської війни, яка відбувається в ОСОБА_5 не є підставою для надання статусу біженця та не відповідає вимогам статті 1 Закону України «Про біженців»(у редакції, яка діяла станом на день винесення оскаржуваного рішення).

На думку суду у даному випадку позивач не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими. У звязку з тим, що жодного конкретного факту особистого переслідування за конвенційними ознаками позивачем не наведено, аналіз матеріалів справи свідчить, що його побоювання стати жертвою переслідування з боку талібів, є необґрунтованими.

Зі слів заявника, він не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства з боку представників офіційної влади ОСОБА_5.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та це стверджує і сам позивач, у країні походження у нього крім батька працівника поліції, тобто представника офіційної влади, залишилися мати та молодша сестра, а відтак суд критично оцінює пояснення позивача, з приводу мотивів, які спонукали його покинути країну походження.

Відповідно до п.65 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, переслідування відноситься до дій влади країни заявника.

У даному випадку, виходячи з вищенаведеного, позивач не надав достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими. У зв'язку з тим, що жодного конкретного факту особистого переслідування за конвенційними ознаками він не навів, аналіз матеріалів справи свідчить, що побоювання позивача стати жертвою переслідування за однією з конвенційних ознак, відсутні.

Отже, особа, яка назвалась громадянином ОСОБА_5 Моман Сахель Ісмаель, може повернутись до ОСОБА_5, оскільки офіційними органами держави, громадянином якої він є, забезпечуються його права.

Представники руху Талібан не є представниками офіційної влади в ОСОБА_5, а тому сам факт можливого переслідування з боку незаконних збройних формувань - Талібів, не є підставою для надання статусу біженця.

На думку суду позивач не навів доказів того, що його побоювання повернутися та проживати в країні свого походження є обґрунтованими та відповідають вимогам статті 1 Закону України Про біженців.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про біженців»біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 9 частини 2 Закону України «Про біженців»особи, які з наміром набути статус біженця намагалися незаконно перетнути або незаконно перетнули державний кордон України, повинні без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби через уповноваженого цього органу чи посадову особу Державної прикордонної служби України або органу внутрішніх справ із заявами про надання їм статусу біженця, а також надати посадовим особам Державної прикордонної служби України пояснення про причини спроби незаконно перетнути або незаконного перетинання державного кордону України.

Всупереч даній нормі Закону позивач звернувся до Управління міграційної служби у Закарпатській області тільки після його затримання органами Державної прикордонної служби України.

Таким чином, як встановлено судом, жодних доказів, які б підтверджували факт переслідування позивача у ОСОБА_5 за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, по справі не здобуто.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин суд вважає, що рішення відповідача № 493-10 від 28.09.2010 року, яким відмовлено громадянину ОСОБА_5 Моман Сахель Ісмаель у наданні статусу біженця прийняте відповідно до Закону України «Про біженців»(у редакції, яка діяла станом на день винесення оскаржуваного рішення) та в межах повноважень відповідача, а тому у задоволенні адміністративного позову громадянина ОСОБА_5 Моман Сахель Ісмаель слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись статтями 9, 11, 70, 71, 86, 160-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовної заяви Моман Сахель Ісмаель, законним представником якого виступає ОСОБА_2 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання рішення протиправним відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається через Закарпатський окружний адміністративний суд з одночасним надсиланням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий - суддя Луцович М.М.

Судді Плеханова З.Б.

ОСОБА_7