Справа № 2а/1770/4329/2012
Суддя: Зозуля Д. П.
Дата ухвалення: 2013-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2а/1770/4329/2012

18 березня 2013 року 12год. 45хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Зозулі Д. П. за участю секретаря судового засідання Минько Н.З. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3

до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області
про поновлення на публічній службі , -
ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_3 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області про поновлення на публічній службі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказами УМВС від 20.08.2012 № 1023 та від 20.08.2012 № 194 о/с його було звільнено з органів внутрішніх справ за порушення дисципліни, на підставі п. 64 «Є» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Дане звільнення вважає незаконним, оскільки був відсутній на службі з поважних причин, а саме з 10.02.2012 перебував у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Зазначає, що неодноразово звертався із рапортами від 08.02.2012 та 08.08.2012 на імя начальника УМВС про надання йому додаткової оплачуваної відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. У звязку з відмовою з боку УМВС надати йому відпустку двічі звертався за захистом своїх прав до Рівненського окружного адміністративного суду, в результаті постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 06.03. 2012 року у справі № 2а/1770/655/2012 зобов'язано УМВС видати наказ про надання йому додаткової відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею 3 - річного віку з 10.02. 2012 р. Крім того, зазначає, що при звільненні УМВС порушено норми, зокрема, ч. 3 ст. 40 КЗпП України, згідно якою не допускається звільнення працівника з ініціативи власника під час перебування його у відпустці.

Також вказує на те, що відповідачем не дотримано процедуру притягнення до дисциплінарної відповідальності, оскільки зміст оскаржуваних наказів, в порушення ч. 8 ст. 14 Закону України "Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України", до нього не доводився.

Представник відповідача позов заперечив з мотивів, зазначених у письмовому запереченні. Посилається на чітке дотримання закону при виданні оскаржуваних наказів, вважає, що позивача було правомірно притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ за порушення дисципліни, із дотриманням передбаченої законодавством процедури притягнення до дисциплінарної відповідальності, просив у позові відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представника відповідача, повно і всебічно з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд прийшов до висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Базовим (загальним) законом, що регулює спірні правовідносини є Закон України «Про міліцію».

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про міліцію», порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07. 1991 № 114 (далі - Положення про проходження служби).

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про міліцію» працівник міліції несе за свої протиправні дії або бездіяльність дисциплінарну чи кримінальну відповідальність. Службова особа міліції, яка порушила вимоги закону або неналежно виконує свої обов'язки, несе відповідальність у встановленому порядку.

Відповідно до п. 10 Положення про проходження служби, відповідальність осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ визначається законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ.

Сутність службової дисципліни в органах внутрішніх справ України, обов'язки осіб рядового і начальницького складу стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень визначено Законом України «Про дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» (далі - Дисциплінарний статут).

Відповідно до ст. 1 Дисциплінарного статуту, службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Стаття 7 вказаного Статуту визначає, що службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють.

Відповідно до приписів п. 8 ст. 12 Дисциплінарного статуту, на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України за порушення службової дисципліни може накладатися таке дисциплінарне стягнення, як звільнення з органів внутрішніх справ.

За правилами ст. 14 Дисциплінарного статуту, з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. Забороняється проводити службове розслідування особам, які є підлеглими порушника, а також особам - співучасникам проступку або зацікавленим у наслідках розслідування. Порядок проведення службового розслідування встановлюється Міністром внутрішніх справ України. Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення. Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ. Зміст наказу доводиться до відома особи рядового або начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо. Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Згідно приписів статті 18 Дисциплінарного статуту, накладене дисциплінарне стягнення виконується негайно, але не пізніше місяця з дня його накладення, не враховуючи періоду перебування особи рядового або начальницького складу у відпустці, відрядженні або її тимчасової непрацездатності. Після закінчення цього строку дисциплінарне стягнення не виконується. Такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з посади та звільнення з органів внутрішніх справ, накладені на осіб рядового і начальницького складу, які тимчасово непрацездатні або перебувають у відпустці, відрядженні, виконуються після їх прибуття до місця проходження служби.

Відповідно до приписів п. 64 «Є» Положення про проходження служби, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за порушення дисципліни.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, послужного списку позивача, останній з серпня 1996 року проходив службу в органах внутрішніх справ України, на день звільнення обіймав посаду старшого оперуповноваженого 2-го сектору відділу карного розшуку Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області (а.с. 23-30).

Наказом УМВС від 20.08. 2012 № 1023 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», за грубе порушення службової дисципліни, що виразилось у відсутності на службі без поважних причин у період з 24.02. 2012 р. по 20.08. 2012 р., позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано крайній захід дисциплінарного впливу - звільнення з органів внутрішніх справ (а.с. 31).

Дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ, накладене на позивач наказом УМВС від 20.08. 2012 р. № 1023, відповідно до вимог ст. 18 Дисциплінарного статуту, виконане наказом УМВС від 20.08. 2012 р. № 194 о/с, яким позивача звільнено з органів внутрішніх справ на підставі п. 64 «Є» (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (а.с. 6, 7).

Посилання позивача на порушення порядку та строків проведення відносно нього службового розслідування, за наслідками якого на нього було накладене дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ, не ознайомлення його зі змістом оскарожуваних наказів не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи.

Виданню оскаржуваних наказів УМВС від 20.08. 2012 р. № 1023 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», від 20.08. 2012 р. № 194 о/с, передувало службове розслідування, висновок якого затверджений 20.08. 2012 р. т.в.о. начальника УМВС України в Рівненській області полковником міліції ОСОБА_4 (а.с. 35-38).

Службове розслідування розпочато 13.08. 2012 р. резолюцією т.в.о. начальника УМВС ОСОБА_4 на доповідній записці начальника сектору юридичного забезпечення ОСОБА_5, закінчено 20.08. 2012 р. затвердженим висновком службового розслідування (а.с. 33-34).

Службовим розслідування встановлено, що з 24 лютого 2012 року по 20 серпня 2012 року позивач був відсутній на службі без поважних причин, до виконання службових обов'язків не приступав, про своє місцезнаходження не повідомляв, на неодноразові телефонні дзвінки керівництва не реагував, втратив зв'язок з черговою частиною міського відділу. Факти відсутності позивача на службі зафіксовані відповідними актами (а.с. 39-40).

З боку відповідача вживались заходи щодо зясування причин відсутності позивача на службі та встановлення його місця знаходження, керівництвом міського відділу надавались запити в медичні заклади м. Рівне, згідно відповідей на які з початку 2012 року позивач за медичною допомогою не звертався, неодноразово направлялись листи з вимогою прибути на службу та пояснити причини відсутності безпосередньо на адресу позивача, здійснювались телефонні дзвінки на номер позивача, але останній 13.08. 2012 р., під час проведення службового розслідування, в телефонній розмові, в якій йому було повідомлено, що за фактом його відсутності розпочате службове розслідування та запропоновано надати пояснення з приводу тривалої відсутності, повідомив, що він вважає себе таким, що перебуває у відпустці по догляду за дитиною, намірів зявлятися в УМВС не має, будь-які пояснення надавати відмовляється. Зазначена телефонна розмова із позивач зафіксована рапортом заступника начальника Рівненського МВ УМВС від 06.07. 2012 р. (а.с. 41, 42, 43).

За правилами ч. 5 ст. 14 Статуту перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення.

Будь-яких медичних документів, які б підтверджували поважні причини відсутності позивача на службі, до відповідача не надходило ні до початку службового розслідування ні під час його проведення. Таких документів позивач не надав і в ході судового розгляду справи.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що службове розслідування відносно позивача проводилось, відповідач вживав заходів для отримання пояснень позивача, однак, саме позивач ухилявся від їх надання, що підтверджується актами, рапортами тощо.

Посилання позивача на ту обставину, що він був відсутній на службі з поважних причин, а саме, з 10.02. 2012 р. перебував у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, оскільки УМВС зобов'язано було надати йому зазначену відпустку є безпідставним з огляду на наступне.

Як зазначено вище, згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про міліцію», порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби.

Пунктом 49 Положення про проходження служби визначено, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною) відпустки, які в свою чергу відповідно до п. 61 Положення надаються відповідно до загального законодавства, яке регулює дані правовідносини.

Так, ст. 179 Кодексу законів про працю України передбачено, що відпустка для догляду за дитиною може бути використана повністю або частинами також батьком дитини чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною. Аналогічного змісту норма закріплена і в ст. 18 Закону "Про відпустки".

Відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону України «Про відпустки», відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається за заявою жінки або осіб, зазначених у частині третій статті 18 цього Закону, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляється наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

Наказ про надання позивачу відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку відповідачем не видавався, оскільки позивачем було порушено порядок набуття права на таку відпустку, передбачений ст. 20 Закону України "Про відпустки".

Правомірність дій УМВС щодо відмови у наданні позивачу відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку встановлені постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 01.08. 2012 р. у адміністративній справі № 2а/1770/655/2012, постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 30.10. 2012 р. у адміністративній справі № 2а/1770/3224/2012, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 10.12. 2012 р., визнані правомірними, оскільки суд в зазначеній справі прийшов до висновку щодо відсутності підстав для надання позивачеві відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Твердження позивача, що він законно перебував у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, оскільки постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 06.03. 2012 р. у справі № 2а/1770/655/2012 зобов'язано УМВС видати наказ про надання йому додаткової відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею 3 - річного віку з 10.02. 2012 р., суд вважає безпідставним з огляду на те, що зазначене рішення суду 1-ї інстанції законної сили не набрало та в подальшому було скасовано судом апеляційної інстанції, а тому у позивача були відсутні законні підстави перебувати у вищезазначеній відпустці.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім того, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, а суд згідно ст. 86 зазначеного Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Під час розгляду даної адміністративної справи відповідачем було належними та допустимими доказами доведено правомірність своїх дій та рішень, а доводи та твердження позивача навпаки виявились необґрунтованими та безпідставними.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач, будучи особою начальницького складу органів внутрішніх справ України, вчинив дисциплінарний проступок, який виразився у відсутності на службі без поважних причин, за що на нього відповідачем правомірно накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ, а тому суд не вбачає підстав для поновлення позивача на роботі та стягнення коштів за вимушений прогул. Відтак, в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

З огляду на те, що позовні вимоги не підлягають задоволення, відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України судові витрати з позивача не присуджуються.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області про поновлення на публічній службі відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Зозуля Д. П.