Справа № 818/714/15
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2015-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2015 р.Справа № 818/714/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Перцової Т.С.

Суддів: Дюкарєвої С.В. , Жигилія С.П.

за участю секретаря судового засідання Мороз Є.В.

представника позивача - Вишневського О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 13.05.2015р. по справі № 818/714/15

за позовом Державної міграційної служби України

до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України , Державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Юхименко Оксани Сергіївни

про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИЛА

Державна міграційна служба України (далі по тексту - ДМС України, позивач) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі по тексту - ДВС МЮ України, перший відповідач), державного виконавця департамента Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Юхименко Оксани Сергіївни (далі по тексту - держвиконавець, другий відповідач), в якому просила суд визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця департамента Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Юхименко Оксани Сергіївни про відкриття виконавчого провадження № 224/15 (номер за Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень 46110402) від 21.01.2015 року.

Усною ухвалою суду від 13.05.2015 року замінено першого відповідача ДВС МЮ України на Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 13.05.12.2015 р. по справі № 818/714/15 з задоволенні адміністративного позову Державної міграційної служби України до департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, державного виконавця департамента державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Юхименко Оксани Сергіївни про визнання протиправною та скасування постанови від 21.01.2015 року про відкриття виконавчого провадження ВП № 46110402 відмовлено в зв'язку з необгрунтованістю.

Позивач, не погодившись з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову Сумського окружного адміністративного суду від 13.05.12.2015 р. та прийняти нову, якою позов задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови норм ст.45 Бюджетного кодексу України, ст.3 Закону України "Про виконавче провадження", ст.ст.3 та 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Вважає, що оскільки постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 17.11.2014 року у справі № 818/1745/14 передбачено вчинити певні дії щодо майна, а боржником за цим рішенням є державний орган - ДМС України, вказаний судовий акт підлягає виконанню центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, а саме, органами Державної казначейської служби України, у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Таким чином, на думку апелянта, виконавчий документ подано стягувачем не за підвідомчістю його виконання. Крім того, стверджує про те, що судом першої інстанції не надано правову оцінку тому факту, що до органу державної виконавчої служби виконавчий документ надійшов засобами поштового зв'язку та особисто стягувачем або його представником не подавався, що встановлено ДМС України за результатами ознайомлення з виконавчим провадженням № 224/18. За таких обставин, позивач вважає, що державний виконавець повинен був відмовити у відкритті виконавчого провадження, однак цього не зробив, чим грубо порушив вимоги статей 3,19 частини першої, 26 частини першої пунктів 2, 4 Закону України «Про виконавче провадження», статей 3, 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

У судовому засіданні представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримав з викладених у ній підстав, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином. З огляду на матеріали справи, враховуючи відсутність необхідності заслухати пояснення представника відповідача по справі та з метою дотримання положень ч.1 ст.122 КАС України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у його відсутність.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Сумським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист № 818/1745/14 про зобов'язання Державної міграційної служби України повернути ОСОБА_3 зайво отримані грошові кошти за оформлення та видачу закордонного паспорту в розмірі 204,15 грн. (а.с. 12).

12 січня 2014 року ОСОБА_3 подана до відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України заява про прийняття до примусового виконання виконавчого листа № 818/1745/14 (а.с. 43).

21.01.2015 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС України Юхименко О.С. на підставі заяви ОСОБА_3 винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання зазначеного виконавчого листа (а.с. 14).

Не погодившись із вказаною постановою про відкриття виконавчого провадження, позивач оскаржив її в судовому порядку, оскільки вважає, що у спірних відносинах держвиконавець повинен був відмовити у відкритті виконавчого провадження.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності, оскільки постанова державного виконавця департамента Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Юхименко Оксани Сергіївни про відкриття виконавчого провадження винесена з дотриманням вимог чинного законодавства, тому є законною та скасуванню не підлягає.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову враховуючи наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Слід відмітити, що умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку урегульовано нормами Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року № 606-XIV (далі Закон № 606).

Відповідно до статті 1 Закону № 606 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України (ч.1 ст.2 Закону № 606).

При цьому, положеннями частин 1 та 2 Закону № 606 передбачено, що увипадках, передбачених законом, рішення судів та інших органів щодо стягнення коштів виконуються органами доходів і зборів, банками та іншими фінансовими установами. Рішення зазначених органів можуть виконуватися відповідно до закону також іншими органами, установами, організаціями, посадовими особами та громадянами.

Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до ч.2 ст.17 ст.3 Закону № 606 цього Закону державною виконавчою службою підлягають виконанню такі виконавчі документи, як, зокрема, виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті, ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом, судові накази.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону № 606 державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону: 1) за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) у разі якщо виконавчий лист надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в порядку, встановленому законом; 4) в інших передбачених законом випадках.

Частинами 1 та 2 статті 25 Закону № 606 на державного виконавця покладено обов`язок протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Вимоги до виконавчих документів встановлено статтею 18 Закону № 606.

З досліджених матеріалів справи, колегією суддів встановлено, що спірна постанова про відкриття виконавчого провадження від 21.01.2015 року винесена держвиконавцем за заявою ОСОБА_3 від 12.01.2015 року на підставі належного виконавчого листа № 818/1745/14 про зобов'язання Державної міграційної служби України повернути ОСОБА_3 зайво отримані грошові кошти за оформлення та видачу закордонного паспорту в розмірі 204,15 грн., виданого Сумським окружним адміністративним судом 18.12.2014 року, в межах повноважень, наданих державному виконавцю відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Юхименко О.С. та у спосіб, встановлений Законом України "Про виконавче провадження".

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що спірна постанова винесена держвиконавцем за відсутності заяви про відкриття виконавчого провадження або інших документів, які б підтверджували звернення стягувача у встановленому законодавством порядку, оскільки такі твердження спростовуються дослідженими матеріалами справи.

Так, заява ОСОБА_3, яка надійшла до установи першого відповідача 14.01.2015 року, підписана особисто ОСОБА_3, який є одночасно і стягувачем по справі № 818/1745/14 за виконавчим листом від 18.12.2014 року (а.с.43). Посилання на те, що виконавчий документ надійшов засобами поштового зв'язку, не є обставиною, яка свідчить про відсутність заяви про відкриття виконавчого провадження.

Колегія суддів зауважує, що в якості боржника у постанові про відкриття виконавчого провадження держвиконавцем вірно зазначено Державну міграційну службу, що відповідає як змісту виконавчого листа від 18.12.2014 року, так і постанові Харківського апеляційного адміністративного суду від 17.11.2014 року по справі № 818/1745/14, на підставі якої видано виконавчий лист.

Посилання апелянта на те, що вказаний виконавчий лист пред'явлено до органу державної виконавчої служби не за підвідомчістю виконання рішення, на думку колегії суддів є хибним.

Так, як вбачається зі змісту постанови суду від 17.11.2014 року вказаний судовий акт підлягає виконанню Державною міграційною службою, а не органами Державної казначейської служби України, які не є стороною, у тому числі і відповідачем по справі 818/1745/14.

Крім того, перший відповідач, посилаючись на ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 року № 4901-VI (далі - Закон № 4901), не врахував, що рішення суду, яке виконується у даній справі, не є рішенням суду про стягнення коштів з державного органу, а має зобов'язальний характер.

Згідно з ст.7 Закону № 4901 виконання рішень суду про зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

У разі якщо рішення суду, зазначені в частині першій цієї статті, не виконано протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, державний виконавець зобов'язаний звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення.

Отже, з огляду на вказану норму права, колегія суддів зазначає, що у спірних відносинах за заявою стягувача щодо виконання рішень суду про зобов'язання вчинити певні дії щодо майна в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", держвиконавець не повинен був відмовляти у відкритті виконавчого провадження з посиланням на підвідомчість справи органам державного казначейства.

Частинами другою та третьою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими для виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з частиною четвертою статті 257 КАС України примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Поняття "виконавче провадження" розкрито у статті 1 Закону № 606-ХІV , під яким слід розуміти сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів. Під ним розуміється завершальна стадія судового провадження, в межах якої в примусовому порядку виконується рішення суду.

Наведене узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд. Так, у справі "Горнсбі проти Греції" названий суд у своєму рішенні від 19 березня 1997 року зазначив, що, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Таким чином, відмовивши у відкритті виконавчого провадження у даній справі, держвиконавець порушив би право ОСОБА_3. на справедливий суд.

Колегія суддів звертає увагу на приписи ч.2 ст.8 КАС України, яка зобов'язує суд застосовувати принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський Суд з прав людини (далі по тексту - Суд) у своєму рішенні у справі "Іммобільяре Саффі проти Італії" наголошував, що право на звернення до суду, гарантоване статтею 6, також передбачає практичне виконання остаточних, обов'язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні. Отже, виконання судового рішення не може відстрочуватися на незаконних підставах.

В рішенні "Войтенко проти України" Суд знову повторює, що ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок. Проте, затримка виконання судового рішення на період, що є необхідним для вирішення проблем публічного порядку, може у виняткових випадках бути виправдана. Суд допускає, що асигнування на виплату державних боргів може спричинити певні затримки у виконанні рішень з бюджету Уряду. Тим не менше, Суд вирішує, що не передбачивши таких асигнувань протягом трьох років підряд, держава-відповідач не виконала своїх зобов'язань за статтею 6 параграфу 1 Конвенції.

Беручи до уваги вищенаведену судову практику Європейського Суду з прав людини, колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутність коштів у боржника чи у держави на виконання взятих на себе зобов'язань не звільняє боржника від виконання рішення суду та не є перешкодою для відкриття виконавчого провадження по виконанню такого рішення.

Таким чином, позовні та апеляційні вимоги про скасування вищевказаної постанови державного виконавця є документально та нормативно не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справа та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів залишає без змін постанову суду першої інстанції .

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 13.05.2015р. по справі № 818/714/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Перцова Т.С.
Судді(підпис) (підпис) Дюкарєва С.В. Жигилій С.П.
Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 21.08.2015 р.