Справа № 813/1340/15
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2015-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2015 року Справа № 813/1340/15

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючий суддя Грень Н.М.,

секретар судового засідання Кіщак К.В.,

представник позивача ОСОБА_1,

представник відповідача ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до Франківського відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія Вектор Плюс звернулося до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, за участю третьої особи, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3, в якому просить суд:

- визнати протиправним арешт на все майно постанова №31366005 від 15.03.2012 року Франківського відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, в частині накладення арешту на нерухоме майно: двокімнатна квартира загальною площею 48,30 кв. м., житлова площа 31,90 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1;

- зобовязати Франківський відділ Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції звільнити з під арешту нерухоме майно: двокімнатна квартира загальною площею 48,30 кв. м., житлова площа 31,90 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 03.03.2008 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк» укладений кредитний договір №1304/0308/98-001. В забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_3 за яким укладений іпотечний договір від 03.03.2008 року, згідно якого ОСОБА_3 передала в іпотеку банку квартиру у АДРЕСА_2. 28.11.2012 року ПАТ «Сведбанк» відступило свої права вимоги, у т.ч. за іпотечним договором до ОСОБА_3 відповідно до договору факторингу №15. Позивач має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, однак, виявилось, що на таке майно накладений арешт постановою №31366005 від 15.03.2012 року.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, просив відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що державний виконавець правомірно скористався правом наданим Законом України Про виконавче провадження щодо накладення арешту на майно боржника.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 у судове засідання не зявилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштового відправлення. Через канцелярію суду 06.04.2015 року за вх..№531 ел., 27.04.2015 року за вх. № 659 ел., 18.05.2015 року за вх. №784 ел., 07.07.2015 року за вх. №1152 ел. надійшли заперечення проти позову, в яких посилається на відсутність судового рішення на користь ТзОВ «ФК «Вектор Плюс» про стягнення з неї боргу за кредитним договором, оскільки позовна заява ТзОВ «ФК «Вектор Плюс» була залишена без розгляду ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 11.12.2014 р. у справі №465/11059/13-ц. Була залишена без розгляду і позовна заява ПАТ «Сведбанк» про стягнення цієї суми ухвалою від 31.01.2013 р.. Вважає, що позивач не є іпотекодержателем, оскільки не уповноважений укладати договір факторингу не будучи фінансовою установою і оскільки за договором факторингу не можуть передаватись інші, ніж грошові вимоги кредитора. Передачу вимоги банком позивачу вважає незаконною, такою, що порушує банківську таємницю. Незаконним та таким, що порушує права споживача кредитних послуг, вважає і кредитний договір, яким було передбачено надання кредиту у валюті.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби визначаються статтею 181 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи, що позивач не є стороною спірного виконавчого провадження та оскаржує постанови про арешт майна боржника; дії відповідача - як суб'єкта владних повноважень в межах виконавчого провадження, адміністративна справа належать до юрисдикції Львівського окружного адміністративного суду.

Аналогічна позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року №3 Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби.

Заслухавши думку представників сторін, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд встановив наступне.

03.03.2008 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк» укладений кредитний договір №1304/0308/98-001, в забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_3 за яким укладений іпотечний договір від 03.03.2008 р., згідно якого ОСОБА_3 передала в іпотеку банку квартиру у АДРЕСА_2.

28.11.2012 року ПАТ «Сведбанк» відступило свої права вимоги, у т.ч. за іпотечним договором, до ОСОБА_3 відповідно до договору факторингу №15.

Покликання третьої особи на недійсність цих договорів, відсутність у позивач права вимоги до неї тощо не заслуговують на увагу як такі, що не стосуються предмету спору, що зводиться до перевірки законності дій відповідача по накладенню арешту на все майно третьої особи, включаючи зазначену квартиру, обтяження якої було належно зареєстровано в Єдиному реєстрі. Третя особа не позбавлена права у встановленому порядку звернутись до суду за наявності для цього підстав із відповідними позовними вимогами.

Оскаржуваною постановою відповідача №31366005 від 15.03.2012 року накладено арешт на все майно ОСОБА_3 З постанови встановлено, що така винесена на підставі виконавчого листа №2-1857/11 виданого 24.01.2012 року Франківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсалбанк» заборгованості в розмірі 156376,02 грн., 1563,76 грн. держмита та 120 грн. витрат.

Відповідно до ст.9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд вирішує справи на підставі Конституції та Законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.1 Законом України Про виконавче провадження, виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами ст. 5 Закону України Про виконавче провадження, основним завданням відділу є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Відповідно до статті 1, 2 Закону України Про державну виконавчу службу державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України і здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб відповідно до законів України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначений Законом України Про виконавче провадження.

Виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) є сукупністю дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

У своїй діяльності відділ державної виконавчої служби керується Конституцією України, законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства юстиції України і Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного.

За змістом ч. 1 ст. 17 ЗУ Про виконавче провадження передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до положень ст. 52 Закону України Про виконавче провадження звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно положень ст. 57 Закону України Про виконавче провадження арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Згідно ч. 3 ст. 54 Закону України Про виконавче провадження для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

В свою чергу, відповідно до ч. 4 ст. 54 Закону України Про виконавче провадження про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника знаходиться у заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Відповідно до ч. 8 ст. 54 Закону України Про виконавче провадження примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України Про іпотеку.

Згідно ст.1 Закону України Про іпотеку іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 3 Закону України Про іпотеку передбачено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з дня вчинення відповідного правочину, на підставі якого виникає іпотека, або з дня набрання законної сили рішенням суду. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

За змістом вимог частин 6, 7 ст. 3 Закону України Про іпотеку у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Згідно ст. 1 Закону України Про заставу в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Крім того, право заставодержателя на звернення стягнення саме на заставлене майно регулюється статтею 20 Закону України Про заставу.

Аналогічні положення містяться у ст. 572 Цивільного кодексу України, згідно якої в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, за наявності договорів іпотеки, укладених з метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань, іпотекодержатель, в даному випадку ТзОВ Факторингова компанія Вектор Плюс, має право, у разі невиконання боржником своїх зобов'язань, звернути стягнення на передане в іпотеку майно.

Судом встановлено, що державними виконавцем накладено арешт на майно, до складу якого входить спірне нерухоме майно, накладено після передачі спірного майна в іпотеку, що порушує право іпотекодержателя на звернення стягнення на передане в іпотеку майно.

Отже, позивач має переважне право на погашення боргу ОСОБА_3 за іпотечним договором від 03.03.2008 року за рахунок заставленого майна, а саме: двокімнатну квартира загальною площею 48,30 кв. м., житлова площа 31,90 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що зважаючи на черговість реєстрації обтяжень, позивач, як обтяжувач з вищим пріоритетом, встановленим Законом України Про іпотеку, володіє переважним та першочерговим правом на отримання задоволення своїх вимог щодо одного й того ж нерухомого майна. Відтак, позовну вимогу про зобовязання відповідача звільнити з під арешту нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартира загальною площею 48,30 кв. м., житлова площа 31,90 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1, належить задовольнити.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправним арешту на все майно згідно постанови №31366005 від 15.03.2012 року Франківського відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, в частині накладення арешту на нерухоме майно: двокімнатну квартира загальною площею 48,30 кв. м., житлова площа 31,90 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1, суд зазначає, що такий накладений згідно заяви стягувача ПАТ «Універсал Банк». Відтак, у Фанківського відділу ДВС були правові підстави для накладення арешту на зазначене майно.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.6 КАС України гарантовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, завданням адміністративного судочинства є захист саме порушених прав, свобод та інтересів фізичної особи.

Частинами 1 та 2 ст.11 КАС України, визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

Частиною 1 ст.9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Статтею 159 КАС України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на вищевказане суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить задовольнити частково.

Частиною третьою статті 94 КАС України передбачено, що якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст. ст. 7-14, 17-20, 69-71, 86, 94, 158-163, 167 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Зобовязати Франківський відділ Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції звільнити з під арешту нерухоме майно: двокімнатна квартира загальною площею 48,30 кв. м., житлова площа 31,90 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Державного бюджету на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (м. Київ, пр.-т. Московський, 28А; ) 36 (тридцять шість) грн. 54 коп. судового збору.

Постанову може бути оскаржено, згідно зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з дня її проголошення чи отримання копії постанови, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили, згідно зі ст. 254 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Суддя Грень Н.М.

Повний текст постанови складено та підписано 20.08.2015 року.