Справа № 2а-1253/10/1070 (2а-9114/09/1070)
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2015-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2015 року м. Київ К/9991/26528/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Швеця В.В.,

Кочана В.М.,

Черпака Ю.К.,

провівши у порядку касаційного провадження попередній розгляд адміністративної справи

за позовною заявою ОСОБА_4 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Департамент ДВС), Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області (далі - Відділ ДВС) про скасування постанов та зобов'язання вчинити певні дії,

провадження в якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 на постанову Київського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2010 року, додаткову постанову Київського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2010 року, ухвали Київського окружного адміністративного суду від 7 вересня 2009 року, 14 вересня 2009 року, 18 вересня 2009 року, 19 листопада 2010 року, 27 січня 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2011 року,

в с т а н о в и л а:

18 серпня 2009 року ОСОБА_4 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням доповнень, просила:

- визнати протиправною та скасувати постанову Відділу ДВС від 6 квітня 2009 року про відмову у задоволенні відводу головного державного виконавця та всіх державних виконавців;

- визнати протиправною та скасувати постанову Департаменту ДВС від 28 квітня 2009 року про відмову в задоволенні відводу головного державного виконавця та всіх державних виконавців;

- визнати протиправними дії та бездіяльність Відділу ДВС щодо не скасування постанови від 6 квітня 2009 року;

- зобов'язати Відділ ДВС прийняти рішення, яким офіційно повідомити Міністерство юстиції України, Кабінет Міністрів України, Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, що на виконанні у Відділі ДВС не перебуває рішення Європейського суду з прав людини від 15 лютого 2007 року № 25476/02 та виконавчого документа Європейського суду з прав людини;

- визнати протиправними дії та бездіяльність Департаменту ДВС щодо неприйняття рішення про передачу виконавчого провадження № 8877808 по виконанню дубліката виконавчого листа від 19 грудня 2007 року виданого Васильківським міськрайонним судом Київської області;

- визнати протиправними дії та бездіяльність Відділу ВДВС по невжиттю відповідних заходів для передачі виконавчого провадження № 8877808 по виконанню дубліката виконавчого листа від 19 грудня 2007 року, виданого Васильківським міськрайонним судом Київської області, до Департаменту ДВС.

В обґрунтування позову посилалась на те, що дії та постанови відповідачів не узгоджуються з вимогами закону і порушують її права, а тому просила позовні вимоги задовольнити.

Під час розгляду справи Київським окружним адміністративним судом ухвалено ряд процесуальних рішень, зокрема:

7 вересня 2009 року відмовлено в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_5 про відвід судді Виноградовій О.І.;

14 вересня 2009 року відхилено письмові зауваження представника позивача ОСОБА_5 до журналу судового засідання від 27 серпня 2009 року та 7 вересня 2009 року;

18 вересня 2009 року відмовлено в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_5 про судовий контроль за виконанням ухвали про витребування додаткових доказів від 19 серпня 2009 року та в задоволенні заяви про виправлення описки в ухвалі від 7 вересня 2009 року;

19 листопада 2010 року відмовлено у розгляді заяви про забезпечення доказів (протокольною ухвалою).

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2010 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковою постановою цього ж суду від 29 грудня 2010 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_5 про прийняття окремої ухвали відносно представника Відділу ДВС ОСОБА_6 та Департаменту ДВС.

Ухвалами Київського окружного адміністративного суду від 27 січня 2011 року відмовлено в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_5 від 12 січня 2011 року про прийняття додаткової постанови та в задоволенні зави про виправлення описки.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2011 року постанову суду першої інстанції, додаткову постанову та вказані процесуальні ухвали залишено без змін.

У касаційній скарзі та доповненнях до неї позивач та її представник посилаються на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставлять питання про скасування прийнятих ними рішень, в тому числі процесуальних, та направлення справи до апеляційного суду на новий розгляд.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися під час її розгляду, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Судами встановлено, що в період з 17 січня 2008 року, з дати відкриття виконавчого провадження, по 1 квітня 2009 року Відділом ДВС вчинялися дії по виконанню рішення Васильківського міського суду у справі № 2-7/02 на підставі дубліката виконавчого листа № 2-7/02 у межах виконавчого провадження № 8877808. Жодних заперечень з приводу його виконання від позивача та її представника не надходило.

19 вересня 2009 року представник позивача подав до Відділу ДВС заяву по виконанню дубліката виконавчого листа № 2-7/02 виданого для виконання рішення Європейського суду з прав людини по заяві № 25476/07, рішення Васильківського міського суду Київської області від 31 січня 2002 року.

1 квітня 2009 року представник позивача звернувся до Відділу ДВС із заявою про відвід головного державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень Відділу ДВС Федоренка С.В., всіх державних виконавців зазначеного підрозділу та самого підрозділу по виконанню дубліката виконавчого листа № 2-7/02, вказуючи на відсутність у них повноважень для вчинення таких дій.

6 квітня 2009 року постановою заступника начальника Відділу ДВС Шморгуна Р.М. відмовлено в задоволенні заяви про відвід, у зв'язку з відсутністю підстав для її задоволення, яку представник позивача отримав 25 квітня 2009 року.

Не погоджуючись із вказаною постановою представник позивача 28 квітня 2009 року звернувся до Департаменту ДВС із скаргою.

В цей же день постановою директора Департаменту ДВС в задоволенні відводу головного державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень Відділу ДВС Федоренка С.В. та підрозділу примусового виконання рішень Відділу ДВС, а також скарги на постанову від 6 квітня 2009 року відмовлено.

1 серпня 2010 року постановою державного виконавця Відділу ДВС виконавче провадження № 8877808 закінчено на підставі пункту 11 частини першої статті 37, статті 38 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 17 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження»; (далі - Закон № 606-XI) (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) державний виконавець, експерт, спеціаліст, суб'єкт оціночної діяльності - суб'єкт господарювання, перекладач не можуть брати участі у виконавчому провадженні і підлягають відводу, якщо вони є близькими родичами сторін, їх представників або інших осіб, що беруть участь у виконавчому провадженні, або заінтересовані в результаті виконання рішення, або є інші обставини, що викликають сумнів у їх неупередженості.

За наявності обставин для відводу зазначені особи зобов'язані заявити самовідвід. З тих же підстав відвід цим особам може бути заявлений стягувачем, боржником або їх представниками. Відвід має бути вмотивованим, викладеним у письмовій формі і заявленим у будь-який час до закінчення виконавчого провадження.

Питання про відвід державного виконавця вирішується начальником відповідного органу державної виконавчої служби, про що виноситься постанова.

Питання про відвід, самовідвід начальника органу державної виконавчої служби або всіх державних виконавців органу державної виконавчої служби вирішується керівником відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня. Постанова про задоволення чи відмову в задоволенні відводу, самовідводу начальника органу державної виконавчої служби або всіх державних виконавців органу державної виконавчої служби може бути оскаржений у 10-денний строк до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України або до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, заява представника позивача про відвід від 1 квітня 2009 року обґрунтована тим, що всі виконавчі дії в межах виконавчого провадження № 8877808 посадовими особами Відділу ДВС вчинено незважаючи на наявність постанови старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Кириченка В.Г. від 17 серпня 2007 року про відкриття виконавчого провадження № 4529908.

Однак, як встановлено судами попередніх інстанцій, згідно довідки Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень від 13 лютого 2009 року вказана постанова скасована 30 серпня 2010 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Абісовим A.B.

З огляду на наведені правові норми та, враховуючи встановлені обставини справи, суди дійшли обґрунтованого висновку про правомірність постанов Відділу ДВС від 6 квітня 2009 року та Департаменту ДВС від 28 квітня 2009 року.

Крім того, за перевіркою матеріалів справи, про наявність постанови Відділу ДВС від 28 квітня 2009 року представник позивача дізнався у травні 2009 року. Однак, спочатку він звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області, а 18 серпня 2009 року до Київського окружного адміністративного суду.

Частиною першою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин) (далі - КАС України), передбачено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини першої статті 181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно з частиною другою статті 181 КАС України, яка визначає особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби, позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

При цьому, позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Відтак, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно вказав на пропущення позивачем десятиденного строку звернення до суду, оскільки про постанову Відділу ДВС від 28 квітня 2009 року представнику позивача було відомо у травні 2009 року, а адміністративний позов подав до суду лише 18 вересня 2009 року.

Відповідно до частини першої статті 100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Якщо суд визнає причину пропущення строку звернення до суду поважною, адміністративна справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому цим Кодексом.

Зазначена норма була самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, якщо на застосуванні строку звернення до суду наполягала одна із сторін і суд не знаходив підстав для визнання причин пропуску строку поважними.

Враховуючи, що Департамент ДВС, як відповідач у справі, наполягав на застосуванні судом норми статті 100 КАС України та саме у зв'язку з цим на відмові у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог, правильно зазначив, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду, а доказів поважності причини його пропущення ним не надано.

Доводи касаційної скарги про застосування судами попередніх інстанцій закону, який не підлягав застосуванню є помилковими, оскільки при розгляді спорів суди зобов'язані керуватися законодавством, чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Суд першої інстанції, приймаючи 29 грудня 2010 року додаткову постанову та відмовляючи в задоволенні позовних вимог від 25 жовтня 2010 року про постановлення окремої ухвали відносно представника Відділу ДВС ОСОБА_6 та Департаменту ДВС виходив з того, що підстави визначені статтею 166 КАС України для постановлення окремих ухвал відносно вказаних осіб відсутні.

Апеляційний суд, залишаючи без змін зазначене рішення, вказав на наявність законних підстав для прийняття додаткової постанови відповідно до пункту 1 частини першої статті 168 КАС України, та на відсутність правових підстав встановлених статтею 166 КАС України для задоволення позовних вимог про прийняття окремих ухвал.

Зазначений висновок відповідає обставинам справи, а також узгоджується з нормами процесуального права, які судом правильно застосовані.

Що ж стосується доводів касаційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального законодавства при ухваленні ним інших процесуальних рішень, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 185 КАС України, ухвали суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від постанови суду повністю або частково у випадках, встановлених цим Кодексом. Заперечення на інші ухвали можуть бути викладені в апеляційній скарзі на постанову суду першої інстанції.

За перевіркою матеріалів справи, 7 вересня 2009 року представник позивача заявив відвід судді Виноградовій О.І.

Свої вимоги обґрунтував тим, що суддя Виноградова О.І. безпідставно, на його думку, відмовила у задоволенні клопотання про витребування у Відділу ДВС оригіналів для огляду та належним чином засвідчених копій всіх матеріалів виконавчого провадження по виконанню рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 31 січня 2002 року.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 7 вересня 2009 року відмовлено в задоволенні даної заяви, з огляду на відсутність підстав для відводу судді, передбачених статтями 27, 28 КАС України.

За таких обставин, висновок апеляційного суду про відповідність вказаної ухвали нормам чинного законодавства та відсутність підстав для її скасування є правильним.

В подальшому представник позивача звернувся із заявою про виправлення описки в зазначеній ухвалі, вказуючи, що суддя до прийняття остаточного рішення встановила, що виконання рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 31 січня 2012 року за яким Держава України зобов'язана виконати згідно статті 46 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та пункту 1 статті 13 даної Конвенції - ідентичне виконання ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 грудня 2007 року по справі № 6-2/08 про видачу дублікату виконавчого листа, чого не було зазначено в ухвалі від 7 вересня 2009 року.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2009 року, з якою також погодився і апеляційний суд, залишаючи її без змін, відмовив в задоволенні вказаної заяви.

Оскільки ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права, то підстави для її скасування відсутні.

Відповідно до статті 43 КАС України особи, які беруть участь у справі, мають право ознайомитися із технічним записом і журналом судового засідання та протягом семи днів з дня проголошення рішення у справі подати до суду письмові зауваження щодо їхньої неповноти або неправильності.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, представник позивача під час розгляду справи в суді першої інстанції подав письмові зауваження до журналу судового засідання від 27 серпня 2009 року та 7 вересня 2009 року.

Відхиляючи вказані зауваження суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що вони є необґрунтованими.

Колегія суддів також погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій.

Відповідно до частини першої статті 267 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Оскільки рішення у даній справі, про яке йдеться в зазначеній нормі, проголошено не було, а провадження у справі зупинено ухвалою від 7 вересня 2009 року, то суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано відмовив в задоволенні заяви про зобов'язання відповідача подати звіт щодо виконання ухвали від 19 серпня 2009 року про витребування додаткових доказів.

Крім того, суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні заяви представника позивача про виправлення описки в ухвалі від 7 вересня 2009 року про відмову у задоволенні заяви про відвід.

Відповідно до статті 170 КАС України, якщо судове рішення є незрозумілим, суд, який його ухвалив, за заявою осіб, які беруть участь у справі, або державного виконавця ухвалою роз'яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту. Подання заяви про роз'яснення судового рішення допускається, якщо воно ще не виконано або не закінчився строк, протягом якого судове рішення може бути подане для примусового виконання.

Як роз'яснив Пленум Вищого адміністративного суду України в пункті 19 своєї постанови від 20 травня 2013 року № 7 "Про судове рішення в адміністративній справі", за правилами статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України роз'яснення судового рішення можливе тоді, коли воно є незрозумілим. При роз'ясненні свого рішення суд в ухвалі з цього приводу викладає більш повно і ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду.

Проаналізувавши, з урахуванням поставлених питань, ухвалу від 7 вересня 2009 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, що вона роз'яснення не потребує, оскільки є зрозумілою і не вимагає додаткового тлумачення, не містить у собі положень, які б суперечили або виключали одне одного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, позивачем у даній справі є ОСОБА_4, а ОСОБА_5 лише підписав позовну заяву та приймав участь у справі як її представник на підставі довіреності від 19 вересня 2008 року.

Тож, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано вказав на відсутність законних підстав для прийняття додаткової постанови згідно з статтею 168 КАС України та внесення виправлення в ухвалені судом першої інстанції рішення на підставі статті 169 КАС України, у зв'язку з чим відмовив у задоволенні заяв ОСОБА_5

Таким чином, оскаржені процесуальні ухвали суду першої інстанції, з висновком яких також погодився і апеляційний суд, відповідають нормам чинного законодавства, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Наведені ж у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів, а тому правового значення не мають та правильності висновків судів не спростовують.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, оскільки вони прийняті з додержанням норм матеріального і процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана правильно, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Вимоги касаційної скарги щодо прийняття окремої ухвали відносно відповідачів та судів першої та апеляційної інстанцій є безпідставними, оскільки колегія суддів, на підставі статті 166 КАС України, не виявила під час розгляду справи порушення закону, а тому задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 220-1, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 відхилити, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2010 року, додаткову постанову Київського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2010 року, ухвали Київського окружного адміністративного суду від 7 вересня 2009 року, 14 вересня 2009 року, 18 вересня 2009 року, 19 листопада 2010 року, 27 січня 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам та оскарженню не підлягає.

Судді В.В.Швець

В.М.Кочан

Ю.К.Черпак