Справа № 2а-2/10
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2015-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" серпня 2015 р. м. Київ К/800/57750/14

Вищий адміністративний суд України у складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С. (суддя-доповідач),
суддівГончар Л. Я.,
Маслія В. І.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Рокинівської селищної ради Луцького району Волинської області, Рокинівського селищного голови ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися з позовом до Рокинівської селищної ради Луцького району Волинської області, Рокинівського селищного голови ОСОБА_8, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просили:

визнати неправомірними дії селищного голови щодо внесення на порядок денний сесії питання розгляду заяв громадян стосовно виділення їм із прибудинкової території будинку земельних ділянок у приватну власність і підписання державних актів;

скасувати рішення селищної ради від 19 грудня 2002 року про надання у власність земельних ділянок ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_12 на підставі набувальної давності;

визнати недійсними і скасувати відповідні державні акти на право власності на земельні ділянки вказаним громадянам;

визнати недійсними і скасувати рішення селищної ради від 23 червня 2003 року «Про встановлення меж».

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 травня 2011 року в позові відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про скасування державних актів на право приватної власності на землю, провадження в справі закрито. В частині решти позовних вимог скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково: визнано неправомірними дії Рокинівського селищного голови Луцького району Волинської області ОСОБА_8 в частині внесення на порядок денний сесії селищної ради 19 грудня 2002 року питання розгляду заяв ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_12 стосовно виділення їм земельних ділянок у приватну власність з підстав набувальної давності; визнано протиправним та скасовано рішення Рокинівської селищної ради від 19 грудня 2002 року № 6/15 в повному об'ємі; визнано протиправним та скасовано рішення Рокинівської селищної ради від 23 червня 2003 року № 9/17 «Про встановлення меж».

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, третя особа звернулась з касаційною скаргою, в якій просила його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

В запереченнях позивачі просили залишити скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_12 є співвласниками квартир у будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Рокинівської селищної ради від 19 грудня 2002 року № 6/15 ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_12 надано у власність для будівництва та обслуговування будинку земельні ділянки, площею 0,14 га, 016 га та 0,15 га, відповідно, за набувальною давністю.

У відповідності до державних актів про право приватної власності на землю ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_12 оформили право власності у встановленому законом порядку, відповідно, на 0,1493 га, 0,1607 га та 0,1574 га земельної ділянки.

Не погоджуючись з діями та рішеннями відповідача, позивачі заявили цей позов.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку протилежного висновку, тому позов задовольнив.

Колегія суддів касаційної інстанції не погоджується з рішенням суду апеляційної інстанції.

Водночас, колегія не заперечує правильність резолютивної частини рішення суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, проте не погоджується з його мотивуванням.

Утім помилкове застосування судом норм матеріального права не призвело до прийняття неправильного по суті рішення, а тому суд касаційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції за наявності інших підстав для відмови в позові.

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Оскільки адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що в зв'язку з прийняттям рішення чи діями суб'єктом владних повноважень порушуються права позивача.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими.

Таким чином, підставами для визнання дій протиправними та скасування рішення є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання дій протиправними та скасування рішення є також порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Колегія суддів зазначає, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Вказаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Саме по собі оскарження дій та рішення відповідача не є ефективним захистом прав позивача, оскільки правовідносини, що фактично пов'язані з поверненням майна, перейшли в іншу правову якість, а відтак не призведуть до повернення спірного майна.

На думку колегії суддів, правова оцінка таким актам та порушенням, допущеним при їх прийнятті, може бути дана при розгляді спору про право.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, аналізуючи вищенаведене, можна дійти висновку, що позивачі під час звернення до суду обрали неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки після оформлення права між сторонами виник спір про право.

За таких обставин, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання протиправними дій та скасування рішень, внаслідок чого виникли правовідносини, пов'язані з оформленням права власності на нерухоме майно, які, в свою чергу, трансформувалися в інші - набуття права власності на це майно.

Оскільки при вирішенні спору суд апеляційної інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права до встановлених у справі обставин, скаргу третьої особи слід задовольнити.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2014 року скасувати та залишити в силі постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 травня 2011 року.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: