Справа № 2а-0370/2762/11
Суддя: Кушнерик М.П.
Дата ухвалення: 2012-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2012 р. Справа № 1048/12/9104

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Кушнерика М.П.

суддів Багрія В.М., Старунського Д.М.

з участю секретаря судового засідання Прухницької Н.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 11.11.2011р. по справі за позовом ОСОБА_2 до Відділу міграційної служби у Волинській області про скасування рішення, -

в с т а н о в и л а :

11.10.2011р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати рішення відповідача про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання особою, яка потребує додаткового захисту та зобов»язати даний орган прийняти щодо позивача рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 11.11.2011р. у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 - представником ОСОБА_2 оскаржено дану постанову з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, не з»ясування обставин, які мають значення для справи, не застосовано положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що позивачу в ОСОБА_3 загрожує катування або нелюдське чи таке, що принижує людську гідність поводження чи покарання, що заборонено ст.3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

На підтвердження, надали суду витяг з рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суфі та Елмі проти Великобританії» від 28.06.2011 року у якому вказано, що рівень насильства в Могадішо достатньо високий, щоб являти для будь-якого жителя столиці реальну небезпеку бути підданим жорстокому поводженню в порушення ст.3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Крім того, як письмовий доказ до справи був долучений витяг з Керівних принципів Управління Верховного Комісара ООН в справах біженців (УВКБ ООН) по оцінці потреб у міжнародному захисті осіб, які шукають притулку із ОСОБА_3 від 05.05.2010 року де вказано, що масштаб порушень прав людини у південній і центральній частині ОСОБА_3 вказує на те, що будь-яка особа повернута туди буде піддана фактичному ризику отримати серйозну шкоду.

Вважає, що суд першої інстанції при розгляді даної справи не застосував положень ст.33 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що розвинуті і виражені в рішеннях Європейського суду з прав людини, чим порушив ч.2 ст.8 та ч.6 ст.9КАС України.

Із висновку працівника міграційної служби щодо прийнятім рішення про відмову у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання особою, яка потребує додаткового захисту від 30.09.2011 року випливає, що підставою для відмови стало те, що заява ОСОБА_2 носить характер зловживання, оскільки йому було відмовлено у наданні статусу біженця. Представник відповідача в судовому засіданні підтвердив, що заява позивача була розцінена як зловживання і намагався обгрунтувати це посиланням на прикінцеві положення Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року.

Відповідно до ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймаються за заявами, які є очевидно необгрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті І цього Закону, а також якщо заяви носить характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ОСОБА_2 звертався за наданням статусу біженця на підставі положень Закону України «Про біженців» від 21.06.2001 року, які не передбачали розгляду заяв шукачів притулку на предмет визнання їх особами, які потребують додаткового захисту,

Правові підстави визнання особою, яка потребує додаткового захисту інші ніж визнання особи біженцем і це підкреслено у п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»: особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа вимушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Таким чином, звернення позивача за захистом не можна розцінювати як зловживання, оскільки за визнанням його особою, яка потребує додаткового захисту він звернувся вперше на підставі нового Закону «Про біженців та осіб, які погребують додаткового або тимчасового захисту», але місцевий суд не звернув уваги на безпідставність відмови позивачу на підставі зловживання ним процедурою.

У своїй заяві про надання захисту визнанням його особою, яка потребує додаткового захисту він вказав, що бойовики ісламської організації «Ель-Шабаб» поламали обладнання у школі, де він викладав і мали намір затримати його за порушення ісламських законів, через те, що він навчав дітей комп»ютерної грамоти і в його класі дівчата і хлопці навчалися разом.

Такі ж підстави втечі з країни позивач назвав працівнику міграційної служби у Вінницькій області, так у протоколі співбесіди від 30.11.2010 року. Після погрому вчиненого «Ель-Шабаб» школа була закрита.

Місцевий суд не дав оцінці цій загрозі, а лише відтворив твердження міграційної служби, що до нього не було застосоване насильство чи нелюдське поводження.

Також суд навів інформацію з Керівних принципів Управління Верховного Комісара ООН в справах біженців (УВКБ ООН) по оцінці потреб у міжнародному захисті осіб, які шукають притулку із ОСОБА_3 від 05.05.2010 року щодо погроз і нападів на студентів, лікарів та правозахисників у південній частині ОСОБА_3 по причині можливої підтримки Національних збройних сил Ефіопії. Проте дана інформація не має відношення до справи, оскільки покликалися на частину Керівних принципів УВКБ щодо ОСОБА_3, де йдеться про те. що особи, які розглядаються як порушники мусульманських звичаїв і указів належать до групи ризику якій загрожує позбавлення або жорстоке покарання па підставі суворих необгрунтованих процедур шаріатських судів.

Вважає, що суд також не встановив і не намагався встановити суб'єктивну та об"єктивну сторони обгрунтованості побоювання позивача стати жертвою жорстокого чи нелюдського поводження чи покарання, не дав оцінки ризику стати жертвою жорстокого поводження у випадку повернення позивача в ОСОБА_3.

Відповідно до частини другої ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач у судовому засідання доказував правомірність відмови ОСОБА_2 тому, що його заява має характер зловживання, крім того працівник органу міграційної служби у своєму висновку щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання особою, яка погребує додатковою захисту, вказав про недоцільність в отриманні додаткових відомостей для прийняття рішення за заявою. Останнє знайшло своє вираження у тому, що міграційна служба при прийнятті рішення по заяві позивача зовсім не використала інформацію про ОСОБА_3, яка є загальнодоступною, для перевірки достовірності тверджень заявника та оцінці ризиків зазнати жорстокого поводження чи покарання.

Просить скасувати постанову та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача та позивача, які підтримали апеляційну скаргу, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_3, проживав у місті Могадішо, прибув в Україну у листопаді 2010 року.

20 вересня 2011 року ОСОБА_2 звернувся до Відділу міграційної служби у Волинській області із заявою про визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

23 вересня 2011 року Відділом міграційної служби у Волинській області за участю перекладача ОСОБА_4 проведено співбесіду з позивачем, в результаті якої встановлено, що ОСОБА_2 є громадянином ОСОБА_3, який проживав та був працевлаштований в місті Могадішо, через словесні погрози здійснити розправу представників ісламської організації Аль-Шабаб змушений був покинути країну.

Із протоколу співбесіди та листа Відділу міграційної служби у Вінницькій області від 27 вересня 2011 року № 17-9-1133 вбачається, що 30 листопада 2010 року ОСОБА_2 звертався до Відділу міграційної служби у Вінницькій області із заявою про надання статусу біженця. За результатами розгляду заяви позивача про надання статусу біженця Державним комітетом України у справах національностей та релігій прийнято рішення про відмову у наданні статусу біженця від 15 березня 2011 року № 223-11.

Закарпатським окружним адміністративним судом 15 липня 2011 року прийнято постанову про примусове видворення громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі території України. Дане рішення обґрунтоване тим, що ОСОБА_2 неодноразово, грубо та свідомо порушив законодавство України, а саме: статтю 14 Закону України «Про біженців» коли після відмови у наданні статусу біженця не залишив територію України, статтю 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» коли намагався незаконно перетнути державний кордон з України в Словаччину 21 червня 2011 року на ділянці відділу прикордонної служби «Великий Березний» Чопського прикордонного загону.

За результатами розгляду справи позивача, який звернувся із заявою про визнання особою, яка потребує додаткового захисту, головним спеціалістом Відділу міграційної служби у Волинській області ОСОБА_5 складено письмовий висновок від 30 вересня 2011 року щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання особою, яка потребує додаткового захисту. У даному висновку зазначено, що на підставі зібраних матеріалів встановлено, що ОСОБА_2 не залишив країну походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, а тому під ознаки особи, яка потребує додаткового захисту, не підпадає; заявник не перебував в політичних, релігійних, військових або громадських організаціях; за наданою інформацією для оцінки та дійсності фактів при проведення співбесіди з особою, наведених даних в анкеті, не вбачається доцільність в отриманні додаткових відомостей для прийняття рішення за заявою.

30 вересня 2011 року на підставі письмового висновку головного спеціаліста відділу ОСОБА_5 Відділом міграційної служби у Волинській області винесено наказ № 80 про відмову ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Письмовим повідомленням від 03 жовтня 2011 року №28 позивача сповіщено про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання особою, яка потребує додаткового захисту, роз'яснено порядок оскарження зазначеного рішення та обов'язок у разі невикористання права на оскарження залишити територію України в установлений строк за відсутності інших законних підстав для перебування в Україні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем при винесенні спірного рішення дотримані вимоги Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та прийняте обґрунтоване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки п.13 ч.1 ст.1 згаданого Закону встановлює певні умови для осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні, і зазначені умови стосуються конкретних обставин, за яких особа залишила країну походження, а саме: загроза життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно ч.4 та 6 ст.8 Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необгрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач ствердив, що переслідувань пов'язаних з расовою, національністю, релігійною приналежністю не зазнавав. Зазнавав погроз від представників ОСОБА_6 з приводу навчання в одному класі хлопців та дівчат, однак такі погрози були словесні, будь-якого насилля, нелюдського поводження до ОСОБА_2 застосовано не було.

При цьому, колегія суддів враховує, що позивач перетнув кордон країни походження, знаходився на території інших держав, де з аналогічною вимогою не звертався, а перебуваючи на території України намагався незаконно перетнути кордон із Словаччиною, що свідчить про намагання потрапити в країни Євросоюзу.

Крім того, оскільки рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання особою, яка потребує додаткового захисту, прийняте у відповідності до норм чинного законодавства, то в задоволенні вимоги позивача про зобов'язання Відділу міграційної служби у Волинській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особою, яка потребує додаткового захисту суд першої інстанції відмовив підставно.

Оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то воно не може бути скасоване чи змінене з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.160 ч.3, 195, 196, п.1 ч.1 ст.198, ст.200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 11.11.2011р. по справі № 2а-0370/2762/11 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через пять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: М.П.КУШНЕРИК

Судді: В.М.БАГРІЙ

ОСОБА_7

Повний текст виготовлено 26.03.12р.