Справа № 826/10279/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2015-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 серпня 2015 року № 826/10279/15

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Келеберда В, І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Генерального прокурора України Шокін В.М.
про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії
Обставини справи:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Генерального прокурора України Шокіна Віктора Миколайовича (далі - відповідач) з вимогами про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання відповіді на депутатське звернення № 435-дз від 14 травня 2015 року та ненадання затребуваної інформації, а також позивач просив суд зобов'язати Генерального прокурора України Шокіна Віктора Миколайовича розглянути депутатське звернення № 435-дз від 14 травня 2015 року та надати затребувану інформацію в повному обсязі.

21.07.2015 року до суду надійшла заява позивача про зміну позовних вимог відповідно до якої ОСОБА_1 просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання в повному обсязі інформації, затребуваної у депутатському зверненні № 435-дз від 14 травня 2015 року та зобов'язати Генерального прокурора України Шокіна Віктора Миколайовича надати в повному обсязі інформацію, затребувану у депутатському зверненні № 435-дз від 14 травня 2015 шляхом надання відповіді на кожне поставлене питання.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на Закон України «Про статус народного депутата України» в частині порушення відповідачем положень частини 2 статті 16 та статті 19 вказаного Закону щодо ненадання інформації у повному обсязі відносно поставлених у депутатському зверненні № 435-дз від 14 травня 2015 питань.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог вказуючи про фактичне надання відповіді позивачу з урахуванням вимог Закону України «Про статус народного депутата України».

В судовому засіданні з урахуванням положень ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення їх представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27 квітня 2015 ОСОБА_1 звернувся до першого заступника Генерального прокурора України Гузиря В. П. з депутатським зверненням № 390-дз в якому просив надати інформацію про кримінальні провадження, які були відкриті за заявами ОСОБА_4, а саме номери кримінальних проваджень, коли і по якому факту, і за якими статтями КК України відкриті та на якій вони стадії, чи пред'явлено комусь підозри, чи спрямовувались справи до суду.

Листом від 06.05.2015 №17/1/3-32875-15 заступник Генерального прокурора України Столярчук Ю. В. повідомив позивача, що запитувані відомості становлять таємницю досудового слідства та розголошенню не підлягають.

14 травня 2015 року позивач звернувся до Генерального прокурора України Шокіна В. М. із депутатським звернення № 435-дз в якому просив повторно розглянути депутатське звернення 390-дз, провести службове розслідування та внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення Ю. Столярчука.

29 квітня 2015 року листом № 04/7/1-33967-15 перший заступник Генерального прокурора України Гузир В. П. повідомив про відсутність встановлення порушень вимог діючого законодавства щодо порядку, повноти та строків розгляду звернення від 27.04.2015 Заступником Генерального прокурора України Столярчуком Ю. В. та іншими працівниками Генеральної прокуратури України.

Позивач вказує, що у передбачений десятиденний строк на депутатське звернення від 14.05.2015 відповідь адресатом, а саме Генеральним прокурором України Шокіним В. надана не була, у зв'язку з викладеним позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Вирішуючи адміністративну справу по суті, суд, керуючись Конституцією України, Законом України "Про статус народного депутата України", частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, якою встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, виходить з того, що оскільки позивачем як спосіб захисту порушеного права обрано оскарження бездіяльності суб'єкта владних повноважень, Окружний адміністративний суд міста Києва досліджуючи надані сторонами докази повинен встановити відповідність оскаржуваної бездіяльності чинному законодавству та законність вчинених дій при наданні відповіді на звернення позивача.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

За приписами частин 1 та 2 Закону України "Про статус народного депутата України" народний депутат має право на депутатське звернення до органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, керівників підприємств, установ і організацій, незалежно від форм власності та підпорядкування, об'єднань громадян з питань, пов'язаних з депутатською діяльністю, і брати участь у розгляді порушених ним питань.

Депутатське звернення - викладена в письмовій формі пропозиція народного депутата, звернена до органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, керівників підприємств, установ і організацій, об'єднань громадян здійснити певні дії, дати офіційне роз'яснення чи викласти позицію з питань, віднесених до їх компетенції.

Орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові особи, керівники підприємств, установ і організацій, об'єднань громадян, яким адресовано депутатське звернення, зобов'язані протягом 10 днів з моменту його одержання розглянути і дати письмову відповідь. У разі неможливості розгляду звернення народного депутата у визначений строк його повідомляють про це офіційним листом з викладенням причин продовження строку розгляду. Строк розгляду депутатського звернення, з урахуванням продовження, не може перевищувати 30 днів з моменту його одержання.

Аналіз викладеного свідчить, що депутатське звернення повинно бути розглянуто уповноваженою особою протягом 10 днів з моменту його одержання за виключенням випадку, коли його неможливо розглянути у визначений строк .

Відповідно до п. 7.14 Регламенту Генеральної прокуратури України, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 12.04.2012 №35 (далі - Регламент) Генеральному прокурору України або виконувачу його обов'язків подаються на розгляд документи та звернення, що надійшли на його їм я від Президента України, Голови Верховної Ради України, Глави Адміністрації Президента України, Прем'єр-міністра України, Секретаря Ради національної безпеки і оборони України, Голови Конституційного Суду України, Голови Верховного Суду України, голів вищих спеціалізованих судів України, Міністра внутрішніх справ України, Міністра юстиції України, Голови Служби безпеки України, Голови Державної фіскальної служби України, Голови Державної прикордонної служби України, Голови Вищої ради юстиції, Голови Центральної виборчої комісії, а також: запити народних депутатів України, звернення Героїв України, Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, інвалідів Великої Вітчизняної війни, скарги на дії першого заступника та заступників Генерального прокурора України, інші документи та звернення з актуальних питань, що викликали підвищену увагу громадськості та засобів масової інформації.

Згідно п. 7.15 Регламенту Після вчинення резолюції документи, які надійшли від Президента України, Голови Верховної Ради України, Глави Адміністрації Президента України, Прем'єр-міністра України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Секретаря Ради національної безпеки та оборони України, а також ті, виконання яких Генеральним прокурором України взято на контроль, терміново передаються до організаційно-контрольного управління для постановки на контроль, після чого надаються виконавцям.

Відповідно до п. 7.16 Регламенту Заступникам Генерального прокурора України подаються на розгляд документи та звернення заступників Голови Верховної Ради України, Прем'єр-міністра України (надіслані до відома), Першого віце-прем'єр-міністра України, Віце-прем"єр-міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, заступників Глави Адміністрації Президента України, Уповноваженого Президента України з прав дитини, заступників голів Конституційного, Верховного та вищих спеціалізованих судів України, Служби безпеки України, Вищої ради юстиції, Голови Державної судової адміністрації України, перших керівників і заступників міністерств (крім Міністра внутрішніх справ України, Голови Державної фіскальної служби України, Міністра юстиції України), державних комітетів, інших центральних органів державної виконавчої влади, Верховної Ради та Уряду Автономної Республіки Крим, представника Президента України в Автономній Республіці Крим, голів обласних рад і державних адміністрацій, Київського та Севастопольського міських голів, державних установ зарубіжних країн і міжнародних організацій (їх представництв), звернення і листи народних депутатів України, голів комітетів і комісій Верховної Ради України та скарги на рішення керівників структурних підрозділів Генеральної прокуратури України.

Аналіз викладеного свідчить, що до повноважень Заступників Генерального прокурора України належить розгляд звернень, в тому числі депутатських, які адресовані Генеральному прокурору України.

З матеріалів справи вбачається, що на депутатське звернення № 435-дз від 14 травня 2015 ОСОБА_1, адресоване Генеральному прокурору України Шокіну В. М. надано відповідь Заступником Генерального прокурора України Гузирем В., тобто уповноваженою особою з урахуванням згадуваних положень Регламенту.

Оскільки звернення від 14.05.2015 отримано відповідачем 20.05.2015, що позивачем не заперечувалось, відповідь надано 29.05.2015, отже звернення вирішено в строк визначений статтею 16 Закону України "Про статус народного депутата України".

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про не обґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання відповіді на депутатське звернення № 435-дз від 14 травня 2015 року.

Стосовно вимог позивача про зобов'язання Генерального прокурора України Шокіна Віктора Миколайовича надати в повному обсязі інформацію, затребувану у депутатському зверненні № 435-дз від 14 травня 2015 шляхом надання відповіді на кожне поставлене питання суд вказує про наступне.

Відповідно до ст 222 Кримінального процесуального кодексу України відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим.

У необхідних випадках слідчий, прокурор попереджає осіб, яким стали відомі відомості досудового розслідування, у зв'язку з участю в ньому, про їх обов'язок не розголошувати такі відомості без його дозволу. Незаконне розголошення відомостей досудового розслідування тягне за собою кримінальну відповідальність, встановлену законом.

Отже, вирішення питання щодо можливості надання відомостей щодо досудового розслідування є виключною компетенцією прокурора.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд також звертає увагу на положення Постанови Вищого адміністративного суду України від 21.10.2010 р. № П-278/10, якою встановлено, що з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади, який заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, що суперечить його завданню - здійсненню правосуддя.

Враховуючи, що до виключної компетенції Генеральної прокуратури України та її посадових осіб належить повноваження щодо розгляду і вирішення питань, викладених у депутатському зверненні позивача від 14.05.2015 № 435-дз суд вважає неможливим втручання у дискреційні повноваження відповідача, що, в силу викладеного, є неприпустимим, а тому вимоги про зобов'язання Генерального прокурора України Шокіна Віктора Миколайовича надати в повному обсязі інформацію, затребувану у депутатському зверненні № 435-дз від 14 травня 2015 шляхом надання відповіді на кожне поставлене питання задоволенню не підлягають.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на викладене, системно проаналізувавши приписи законодавства України, оцінивши докази, які наявні в матеріалах справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя В. І. Келеберда