Справа № 629/5334/13-а
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2015-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2015 р.Справа № 629/5334/13-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Калиновського В.А.

Суддів: Водолажської Н.С. , Бенедик А.П.

за участю секретаря судового засідання Тітової А.В. Тітової

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25.05.2015р. по справі № 629/5334/13-а

за позовом ОСОБА_1

до Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області

третя особа ОСОБА_3

про визнання рішення виконавчого комітету Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області незаконним,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до Лозівського міськрайонного суду Харківської області з позовом до Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області, третя особа ОСОБА_3, в якому, після уточнення позовних вимог, просила суд визнати незаконним рішення виконкому Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області від 30 серпня 2013 року "Про виділення земельної ділянки в постійне користування для ведення особистого селянського господарства громадянці ОСОБА_3"; зобов'язати відповідача офіційно повідомити Лозівський районний відділ земельних ресурсів в Харківській області про призупинення оформлення Державного акту ділянки землі 1 га. на ім'я ОСОБА_4, яка 30 серпня 2002 року була передана на постійне користуванні гр.ОСОБА_3, на земельній ділянці, яка раніше 19 грудня 2001 року рішення Орільської селищної ради за № 294 була передана гр. ОСОБА_1

В обгрунтування позову зазначила, що ОСОБА_1 працювала в соціальній сфері в Орільському дитячому садку. У грудні 1990 року вийшла на пенсію. 19 грудня 2001 року рішенням виконкому Орільської селищної ради за №294, на підставі Указу Президента України від 28 червня 1999 року №765/99 «Про додаткові заходи щодо задоволення потреб громадян в земельних ділянках», що передбачає виділення ділянок землі працівникам соціальної сфери, їй була виділена ділянка землі площею 1га, розташованої на території Орільської селищної ради для ведення особистого господарства. 30 серпня 2002 року рішенням виконкому Орільської селищної ради за №222 земельна ділянка, яка раніше була виділена ОСОБА_1, передана на постійне користування сторонній особі громадянці ОСОБА_3, відповідно до заяви ОСОБА_1 про відмову від користування виділеної земельної площі на користь ОСОБА_3, написаної від її імені рукою її чоловіка - ОСОБА_5, який помер 31 липня 2007 року. Про те, що вищевказана земельна ділянка передана сторонній особі, ОСОБА_1 дізналася лише 08 листопада 2013 року. В своєму позові ОСОБА_1 зазначила, що вона ніяких заяв про відмову від виділеної їй земельної ділянки площею 1 га., яка розташована на території Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області на користь сторонньої особи вона нікому і ніколи не писала і заяву свого покійного чоловіка від її імені про відмову від виділеної земельної ділянки уперше побачила 13 листопада2013 року.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1, зазначила, що позивач безпідставно вказує на те, що заява про відмову від користування земельною ділянкою, написана її покійним чоловіком, без пред'явлення на це відповідних доказів, які б підтверджували даний акт. Щодо твердження позивача про те, що вона лише 8 листопада 2013 року дізналася про передачу земельної ділянки ОСОБА_3, представник відповідача зазначив, що відповідно до ст.50 Земельного кодексу Української PCP від 15.03.1991 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, земельні ділянки громадянам Української PCP, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за бажанням та відповідно до Закону України «Про особисте селянське господарство» від 15 травня 2003 року №742-1V (зі змінами). Особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства. Земельна ділянка, в порушення наведених норм, не оброблялася ОСОБА_1 та членами її сім'ї до 08.11.2013 року, хоча вона вважала, що є законним користувачем земельної ділянки. Таким чином, представник відповідача просила в позові відмовити, а позовні вимоги вважати безпідставними та не обґрунтованими.

Третя особа ОСОБА_3 проти задоволення позовних вимог заперечувала та зазначила, що дійсно з ОСОБА_1 вони родичі. Вона є рідною племінницею її покійного чоловіка. Що стосується передачі земельної ділянки, то ОСОБА_3 пояснила, що позивачка сама ініціювала в 2002 році це питання, запропонувала їй передати для господарських потреб виділену їй земельну ділянку, на що та погодилася. ОСОБА_1 власноручно написала заяву про передачу їй земельної ділянки, а не її покійний чоловік, як вона стверджує в позові. За весь цей час з 2002 року по сьогоднішній день вона добросовісно користується земельною ділянкою, обробляє її, своєчасно сплачує податок. Однак в силу поганого стану здоров'я, необізнаності, вона до цих пір юридично документи на право власності не оформила.

Постановою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25.05.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач, не погодившись з постановою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25.05.2015 року та винести нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, при неповному з'ясуванні обставин справи, що привело до невірного вирішення справи. Також позивач просила провести розгляд справи за її відсутності.

Відповідач подав заперечення на апеляційну скаргу, в яких він, наполягаючи на законності та обґрунтованості постанови суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову без змін. Також просив провести розгляд справи без участі їхнього представника.

В судове засідання сторони не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, справа розглядається за відсутності сторін.

Згідно ст. 41 КАС України, колегія суддів, враховуючи неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України оскаржувана постанова переглянута в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що рішенням виконавчого комітету Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області від 19.12.2001 року № 294 ОСОБА_1, як працівнику соціальної сфери на селі та іншим громадянам Орільської селищної ради, було виділено в постійне користування земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства (а.с. 10, 14).

25.02.2002 року позивачем подано заяву на ім'я голови Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області, в якій вона прохає прийняти її відмову від земельної ділянки, яка була виділена відповідно до рішення селищної ради від 19.12.2001 року та передати її в користування племінниці ОСОБА_3.(а.с. 11).

30.08.2002 року рішенням виконавчого комітету Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області земельна ділянка площею 1,0 га для ведення особистого підсобного господарства, була виділена гр. ОСОБА_3, в зв'язку з відмовою ОСОБА_1Г.(а.с. 12).

08.11.2013 року позивач подала заяву до голови сільської ради смт. Орелька, в якому просила вважати недійсною її заяву від 25.02.2002 року про відмову від земельної ділянки.

13.11.2013 року Орільська селищна рада Лозівського району Харківської області надала відповідь ОСОБА_1, якою відмовила останній в задоволенні заяви, оскільки селищна рада не має повноважень щодо передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із земель державної власності у власність або користування.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем та його представником не надано жодних доказів про те, що їй не було відомо про передачу земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні іншої особи та доказів на підтвердження того, що саме її покійний чоловік писав заяву про відмову від користування спірною земельною ділянкою, а не вона власноручно.

Колегія суддів погоджується з судовим рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян і юридичних осіб, відноситься до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст (ст. 12 Конституції України).

Пунктом 7 статті 13 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" встановлено, що до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу РСР від 15.03.1991 року, надання земельних ділянок у користування здійснюють сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів.

Підстави припинення права користування земельною ділянкою передбачені статтею 27 Земельного кодексу РСР (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), до них зокрема належить добровільна відмова від права користування земельною ділянкою.

Згідно положень ч. 1 ст. 29 Земельного кодексу РСР передбачено, що припинення права власності на землю або права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови власника землі або землекористувача провадиться за його заявою на підставі рішення відповідної Ради народних депутатів.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції відносно того, що припинення права постійного користування земельною ділянкою загальною площею 1,0 га відбулось з ініціативи ОСОБА_1 шляхом подання відповідної заяви та у відповідності до вимог Земельного кодексу РСР.

Під час судового розгляду встановлено, що після добровільної відмови ОСОБА_1 від права постійного користування земельною ділянкою 1,0 га, дана ділянка була вилучена з її користування та передана у користування гр. ОСОБА_3, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області від 30.08.2002 року.

На підставі викладеного, у зв'язку із добровільною відмовою ОСОБА_1 від права постійного користування земельною ділянкою, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неправомірної передачі ОСОБА_3 вищевказаної земельної ділянки на підставі оскарженого розпорядження.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що до 08.11.2013 року позивачка не була обізнана про те, що земельна ділянка була передана ОСОБА_3, оскільки даний факт підтверджується довідкою, виданою Орільською селищною радою Лозівського району Харківської області з якої вбачається, що в період з 30.08.2002 року по теперішній час гр.ОСОБА_1 надавалась довідка про наявність у громадян земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого селянського господарства, городництва, сінокосіння і випасання худоби, земельної частки (паю) та інших для подання до управління праці та соціального захисту населення для визначення доходу при призначенні всіх видів соціальної допомоги, де зазначалось про відсутність у володінні (користуванні) земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (а.с.94).

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що згідно довідки, наданої Лозівською ОДПІ ГУ Міндоходів у Харківській області від 17.02.2014 року, вбачається, що нарахування земельного податку гр. ОСОБА_3 в 2002 -2010р. проводилося відповідно до Закону України «Про плату за землю» № 2535- XII від 03.07.1992р. Нараховані суми були сплачені нею в повному обсязі (а.с.95).

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що під час прийняття оскаржуваного розпорядження відповідач діяв на підставі та у відповідності до вимог діючого законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно із статтею 86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Колегія суддів зазначає, що позивачем під час розгляду справи не було надано жодних доказів про те, що їй не було відомо про передачу земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні іншої особи та доказів на підтвердження того, що саме її покійний чоловік писав заяву про відмову від користування спірною земельною ділянкою, а не вона власноручно.

Натомість, відповідач, будучи суб'єктом владних повноважень та заперечуючи проти позову, довів правовірність власних дій, які є предметом оскарження позивачем.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що у спірних правовідносинах відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження йому надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.

З огляду на встановлені під час розгляду справи обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25.05.2015р. по справі №629/5334/13-а відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, позивача у справі.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25.05.2015р. по справі № 629/5334/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Калиновський В.А.
Судді(підпис) (підпис) Водолажська Н.С. Бенедик А.П.
Повний текст ухвали виготовлений 17.08.2015 р.