Справа № 804/7853/15
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2015-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 серпня 2015 р. Справа № 804/7853/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Кальника В.В.
при секретарі судового засідання Шкуті А.А.
представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Відділу державної виконавчої служби Добропільського міськрайонного управління юстиції Донецької області про визнання дій протиправними, зобовязання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, -
25 червня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Відділу державної виконавчої служби Добропільського міськрайонного управління юстиції Донецької області, в якому позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиконання вимог ЗУ «Про звернення громадян» та ЗУ «Про інформацію», що виразилось в не наданні відповіді на запит позивача від 24.01.2014 року в рамках виконавчого провадження №41487641;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиконання вимог ЗУ «Про звернення громадян» та ЗУ «Про інформацію», що виразилось в не наданні відповіді на запит позивача від 08.05.2014 року в рамках виконавчого провадження №41487641;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиконання вимог ЗУ «Про звернення громадян» та ЗУ «Про інформацію», що виразилось в не наданні відповіді на запит позивача від 17.03.2015 року в рамках виконавчого провадження №41487641;
- зобовязати відповідача розглянути звернення позивача від 24.01.2014 року, від 08.05.2014 року, від 17.03.2015 року та направити на ці звернення відповіді.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між позивачем та відповідачем тривало листування в термін з 24 січня 2014 року до 17 березня 2015 року. Протягом зазначеного терміну на адресу відповідача в рамках виконавчого провадження №41487641 направлялись запити від 24.01.2014 року, від 08.05.2014 року, від 17.03.2015 року, які відповідачем були залишені без розгляду.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені в адміністративному позові.
Відповідач у судове засідання не зявився, 10 липня 2015 року до суду подав заперечення, в яких зазначив, що з позовом не згоден, оскільки на підставі Закону України «Про звернення громадян» та відповідно до ч.1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» на всі запити позивача були надіслані відповіді, а саме на звернення позивача від 24.01.2014 року, яке отримано 28.01.2014 року, 06.02.2015 року за вих. №1381 на адресу відповідача було надіслано відповідь на запит; на звернення від 08.05.2015 року, яке отримано 14.05.2014 року, - 27.05.2014 року за вих. №7317 на адресу відповідача було надіслано відповідь на запит; на звернення від 17.03.2015 року, яке отримано відповідачем 27.03.2015 року, - 09.04.2015 року за вих. № 2684 на адресу позивача надіслано відповідь на запит.
Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наступне.
08.01.2014 року вищевказаний виконавчий лист позивачем було подано до ВДВС Добропільського міськрайонного управління юстиції з заявою про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на майно боржника.
10.01.2014 року постановою Головного державного виконавця Чернецького С.С. за даною заявою було відкрито виконавче провадження №41487641.
30.01.2014 року відповідачем позивачу було направлено постанову про відкриття провадження, але без постанови про накладення арешту на майно боржника.
З часом представника позивача головний державний виконавець відповідача ОСОБА_3 телефоном повідомив про те, що виконавчий лист буде повернено заявнику з супровідним листом, у якому буде зазначено підставу повернення виконавчого листа.
14.05.2014 року вищевказаний запит відповідачем було отримано уповноваженою особою відповідача ОСОБА_4, про що свідчить поштове повідомлення про вручення листа.
Відповіді на запит від 08.05.2014 року до позивача не надходило.
Запит позивача від 17.03.2015 року відповідачем також було залишено без розгляду.
Не погоджуючись з таким протиправними діями та бездіяльністю посадових осіб субєкту владних повноважень, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом порушеного права.
Вирішуючи заявлений спір по суті, суд виходить з наступного.
Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до частини 3 статті 7 Закону України «Про звернення громадян» № 393/96-ВР від 02.10.1996 р., якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, обєднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше пяти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними розясненнями.
Згідно ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобовязані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Статтею 7 Закону України «Про звернення громадян» встановлено, що звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обовязковому прийняттю та розгляду.
Статтею 8 цього ж Закону визначено, що не підлягає розгляду письмове звернення без зазначення місця проживання, не підписане автором (авторами), а також таке, з якого неможливо встановити авторство, визнається анонімним і розгляду не підлягає. Не розглядаються повторні звернення одним і ти же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, термін розгляду яких передбачено ст. 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними.
Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; відміняти або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.
Також ст.20 цього Закону встановлено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.
На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну.
Відповідно до статті 32 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 № 2657-XII, під запитом щодо надання письмової або усної інформації у цьому Законі розуміється звернення з вимогою надати письмову або усну інформацію про діяльність органів законодавчої, виконавчої та судової влади України, їх посадових осіб з окремих питань. Громадяни України, державні органи, організації і обєднання громадян подають запит відповідному органу законодавчої, виконавчої та судової влади, його посадовим особам.
Органи законодавчої, виконавчої та судової влади України, їх посадові особи зобовязані надавати інформацію, що стосується їх діяльності, письмово, усно, по телефону чи використовуючи публічні виступи своїх посадових осіб.
Стаття 33 цього ж Закону передбачає, що термін вивчення запиту на предмет можливості його задоволення не повинен перевищувати десяти календарних днів. Протягом вказаного терміну державна установа письмово доводить до відома запитувача, що його запит буде задоволено або що запитуваний документ не підлягає наданню для ознайомлення. Задоволення запиту здійснюється протягом місяця, якщо інше не передбачено законом.
Згідно ч. 1, 3 ст. 6 ЗУ «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІУ, державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.
Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

За приписами статті 12 ЗУ «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом, подавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у провадженні виконавчих дій, давати усні та письмові пояснення, висловлювати свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході виконавчого провадження, у тому числі під час проведення експертизи, заперечувати проти клопотань, доводів та міркувань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження» у заяві про відкриття виконавчого провадження щодо виконання рішення про майнове стягнення стягувач має право просити державного виконавця накласти арешт на майно та кошти боржника та оголосити заборону на його відчуження.

За приписами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Обов'язок доказування складається із надання доказів, які підтверджують ті обставини, на які посилаються сторони і, які є переконливими для суду.

Докази мають бути достовірними. Достовірність доказів - це якість доказу, що характеризує точність, правильність відображення обставин, що належать до предмета доказування. Достовірний той доказ, який містить правдиву інформацію про дійсність. Недостовір ний доказ не дозволяє встановити або заперечити обставини адміністра тивної справи. В зв'язку з чим достовірність доказу повинна бути підтвердженою. Зокрема, достовір ність доказу залежить від доброякісності джерела інформації (відомостей), відповідності різних доказів одне одному, загальній оцінці всіх зібраних і досліджених доказів.

Про достовірність доказу можна судити з огляду на характеристики джерела цієї інформації. Докази мають бути в конкретній адміністративній справі достатніми.

Суд звертає увагу на те, що відповідачем в запереченні визнано факт отримання звернень позивача від 24.01.2014 року, від 08.05.2014 року, від 17.03.2015 року, проте до заперечень будь-яких доказів надання відповідей, на які посилається в заперечені відповідач, не долучено, тому, суд критично ставиться до наявності відповідних відповідей та до належного виконання Відділом державної виконавчої служби Добропільського міськрайонного управління юстиції Донецької області вимог Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про звернення громадян», Закону України «Про інформацію», у звязку з чим, суд приходить до висновку про протиправну бездіяльність відповідача щодо невиконання вимог ЗУ «Про звернення громадян» та ЗУ «Про інформацію», що виразилось в не наданні відповідей на запити позивача від 24.01.2014 року, від 08.05.2014 року, від 17.03.2015 року в рамках виконавчого провадження № 41487641.

Суд з метою повного захисту та відновлення порушених прав позивача вважає за необхідне зобов'язати Відділ державної виконавчої служби Добропільського міськрайонного управління юстиції Донецької області розглянути звернення позивача від 24.01.2014 року, від 08.05.2014 року, від 17.03.2015 року та направити на ці звернення відповіді.

Щодо позовних вимог про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у сумі 60000 грн., суд зазначає наступне.

Згідно пункту 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції України, судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб. Така шкода, за наявності необхідних підстав, може бути відшкодована на підставі ст. 440-1 ЦК чи іншого законодавства.

Суд зазначає, що розглядаючи вимогу про відшкодування моральної шкоди необхідно виходити з того, що відповідно до загальних підстав деліктної відповідальності обов'язковою, є наявність сукупності чотирьох елементів: наявність такої шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправною поведінкою заподіювача шкоди та вина.

Згідно ч.1 та ч.2 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.3 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При цьому, суд зазначає, що підтвердження факту завдання моральної шкоди, її реальності діями Відділу державної виконавчої служби Добропільського міськрайонного управління юстиції Донецької області позивач ні в матеріалах позову, ні в судовому засіданні не надав.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Виходячи з положень статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України суд присуджує позивачу суму сплаченого судового збору в розмірі 146,16 грн. пропорційно задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Відділу державної виконавчої служби Добропільського міськрайонного управління юстиції Донецької області про визнання дій протиправними, зобовязання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиконання вимог ЗУ «Про звернення громадян» та ЗУ «Про інформацію», що виразилось в не наданні відповіді на запит ОСОБА_2 від 24.01.2014 року, від 08.05.2014 року від 17.03.2015 року в рамках виконавчого провадження №41487641.

Зобовязати відповідача розглянути звернення ОСОБА_2 від 24.01.2014 року, від 08.05.2014 року, від 17.03.2015 року та направити на ці звернення відповіді.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_1) витрати по сплаті судового збору в сумі 146,16 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 16 серпня 2015 року.

Суддя ОСОБА_5