Справа № 814/238/15
Суддя: Лебедєва Г. В.
Дата ухвалення: 2015-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.05.2015 р. № 814/238/15

Суддя Миколаївського окружного адміністративного суду Лебедєва Г.В., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Миколаєві справу за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Первомайської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів у Миколаївській області про скасування вимоги про сплату боргу від 24.09.2014 року №Ф, скасування рішення від 08.10.2014 року №,-

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Первомайської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів у Миколаївській області про скасування вимоги про сплату боргу від 24.09.2014 року №Ф, скасування рішення від 08.10.2014 року №. В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що 24.09.2014 року позивачем отримано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 24.09.2014 року № Ф- НОМЕР_1 відповідно до якої, його зобов'язано протягом десяти днів з дати отримання зазначеної вимоги сплатити суму недоїмки на загальну суму 44 120,50 грн. Зазначена вимога складена відповідно до акту № 49/17-03/НОМЕР_2 від 24.09.2014 року документальної планової виїзної перевірки фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2012 року по 31.12.2013 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 року по 31.12.2013 року, проведеної працівниками Первомайської об'єднаної державної податкової інспекції головного управління Міндоходів у Миколаївської області. В п. 2.3.4. зазначеного акта вказано, що в порушення п. 3 ч. 1 ст. 1, 7 ч. 5 ст. 8 Закону України від 08.10.2008 року № 2464 "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" та пп. 2 п. 4.5. розділу IV Інструкції про порядок нарахування і сплати внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міндоходів України від 09.09. 23013 р. № 455, зареєстрованому в Мін'юсті України 19.09.2013 р. за № 1622/24154, позивачем не в повному обсязі сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року та з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року, в наслідок чого виникла недоїмка на загальну суму 44 120,55 грн. Станом на дату складання акту перевірки позивач перебував на загальній системі оподаткування. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону ЄСВ максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи, що дорівнює сімнадцяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок. Абзацем третім частини восьмої статті 9 Закону ЄСВ встановлено наступне - платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року. Тобто база нарахування ЄСВ для даної категорії осіб береться за дохід отриманий за календарний рік, сукупно. Таким чином враховуючи положення п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону ЄСВ загальна сума доходу яка береться для визначення бази нарахування єдиного внеску за 2012 рік становить - 18241,00 грн., за 2013 рік - 19499,00 грн. З зазначених сум відповідно і сплачується ЄСВ, факт сплати ЄСВ підтверджено безпосередньо Актом. Враховуючи викладене, позивач вважає зазначену вимогу такою, що є незаконною.

Позивач у судове засідання не з'явився, надав до суду клопотання у якому позовні вимоги підтримав та просив розглянути адміністративну справу за його відсутністю в порядку письмового провадження.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав до канцелярії суду клопотання, у якому проти задоволення позовних вимог заперечував та просив розглянути адміністративну справу за його відсутності.

На підставі пункту 10 частини 1 статті 3, частини 6 статті 128 КАС України, суд вважає за можливе розглянути адміністративний позов в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами. Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, суд вважає, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Між тим, статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є фізичною особою - підприємцем відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію № 61373577від 30.08.1994 року. Станом на дату складання акту перевірки позивач перебував на загальній системі оподаткування. За результатами документальної планової виїзної перевірки працівниками Первомайської об'єднаної державної податкової інспекції головного управління Міндоходів у Миколаївської області складено акт № 49/17-03/НОМЕР_2 від 24.09.2014 року документальної планової виїзної перевірки фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2012 року по 31.12.2013 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за періо2д з 01.01.2012 року по 31.12.2013 року (далі Акт). В п. 2.3.4. зазначеного акта вказано, що в порушення п. 3 ч. 1 ст. 1, 7 ч. 5 ст. 8 Закону України від 08.10.2008 року № 2464 "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" та пп. 2 п. 4.5. розділу IV Інструкції про порядок нарахування і сплати внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міндоходів України від 09.09. 23013 р. № 455, зареєстрованому в Мін'юсті України 19.09.2013 р. за № 1622/24154 (далі - Інструкція), позивачем в неповному обсязі сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року та з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року, в наслідок чого виникла недоїмка на загальну суму 44120,50 грн. Згідно інформації зазначеній в підпунктах Акту відхилення від сум чистого оподатковуваного доходу на який нараховується та з якого сплачується ЄСВ становить: 2012 рік - 98978,76 грн.; 2013 рік - 28169,65 грн. 24.09.2014 року Первомайською об'єднаною державною податковою інспекцією ГУ Міндоходів у Миколаївської області було винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 24.09.2014 року № Ф- НОМЕР_1, відповідно до якої, позивача зобов'язано протягом десяти днів з дати отримання зазначеної вимоги сплатити суму недоїмки на загальну суму 44120,50 грн. 08.10.2014 року Первомайською об'єднаною державною податковою інспекцією ГУ Міндоходів у Миколаївської області прийнято рішення № НОМЕР_3 від 08.10.2014 року про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованих зборів, яким позивача зобов'язано протягом десяти днів з дати отримання зазначеного рішення сплатити штрафні санкції на загальну суму 2206,025 грн. (а.с.18). Не погодившись з зазначеними вимогою та рішенням позивачем на адресу відповідача було направлено скаргу з вимогою скасувати вищевказане рішення. Рішенням Врадіївського відділення Первомайської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів у Миколаївської області від 05.11.2014 року № 3639/10/14-24-10-05-10 вимогу Врадіївського відділення Первомайської ОДПІ ГУ Міндоходів у Миколаївській області від 24.09.2014 №Ф- та рішення Врадіївського відділення Первомайської ОДПІ ГУ Міндоходів у Миколаївській області від 08.10.2014 № було залишено без змін, а скарги ФОП ОСОБА_1 від 03.10.2014 без номера (вх. №61/10 від 06.10.2014) та від 17.10.2014 без номера (вх. №104/10 від 20.10.2014) - без задоволення. Не погодившись з рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даними позовними вимогами. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати визначені ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон).

Згідно Закону визначено, що єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та обік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування. Пунктом 10 зазначеної норми Закону визначено, що страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов'язані сплачувати єдиний внесок. Згідно абз. 1 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та обік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є роботодавці - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, зазначеним у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. Між тим, п.4 ч.1 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є: фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. Тобто, позивач, в розумінні зазначених норм Закону, є страхувальником та на нього покладений обов'язок нараховувати та сплачувати єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Пунктом 4 частини 2 статті 6 Закону України «Про збір та обік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» встановлено, що платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність до територіального органу Пенсійного фонду у строки, в порядку та за формою, встановленими Пенсійним фондом за погодженням з відповідними фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування та центральним органом виконавчої влади у галузі статистики. Пунктом 1 частини 2 статті 6 Закону України «Про збір та обік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» на платника єдиного внеску покладений обов'язок своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Абзацем 3 частини 8 статті 9 Закону №2464 встановлено, що платники єдиного внеску, зазначені у п.4 ч.1 ст. 4 цього Закону, зобовязані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року.

Відповідно до ч. 11 ст. 8 Закону ЄСВ єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону ЄСВ для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, здійснюється згідно з вимогами ст.177 Податкового кодексу України.

Згідно п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є чистий оподаткований дохід, тобто різниця між загальним оподаткованим доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Звітним періодом для подання податкової декларації фізичною особою-підприємцем є один календарний рік.

Згідно п.177.4 ст.177 ПК України, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Податкового Кодексу.

Згідно п.138.1 ст.138 ПК України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138 9, 138,11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктами 138.5, 138.10 - 38.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, - зазначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно п.138.2 ст.138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що господарська операція - це дія або подія, що викликає зміни у структурі активів і зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Згідно ч.2 ст.3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, грунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно з вимогами ст.4 цього Закону одним із принципів бухгалтерського обліку є превалювання суті над формою, тобто операції обліковуються відповідно до їх суті, а не лише з урахуванням юридичної форми.

Відповідно до ч.8 ст.9 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» платники єдиного внеску, зокрема фізичні особи-підприємці, як позивач, які перебувають на загальній системі оподаткування, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, при цьому для таких осіб періодом, за який вони, як платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів є також календарний рік.

Згідно з частиною 2 статті 9 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Відповідно з пунктом 4.5.1 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженою постановою правління Пенсійного фонду України від 27.09.2010 року № 21-5 і зареєстрованій в Міністерстві юстиції України 27.10.2010 року під № 994/18289, яка була чинна на момент подання річних звітностей та сплати єдиного податку, обчислення сум єдиного внеску здійснюється на підставі даних річних податкових декларацій та отриманих від податкових органів відомостей про результати перевірок діяльності таких осіб, що призвели до збільшення або зменшення розміру доходу, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

Відповідно до листа роз'яснення Пенсійного фонду України, обчислення сум єдиного внеску зазначеними платниками здійснюється на підставі даних річних податкових декларацій. Фізичні особи-підприємці, крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування, формують і подають до органів Пенсійного фонду звіт згідно з таблицею 1 додатка 5 до Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 08.10.2010р. №22-2 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 01.11.2010р. за №1014/18309 (далі - Порядок), за себе і таблицю 4 додатка 5 до Порядку за членів сім'ї, які беруть участь у здійсненні підприємницької діяльності. У графі 2 таблиці 1 додатка 5 до Порядку "Сума чистого доходу (прибутку), яка заявлена в податковій декларації фізичної особи-підприємця" платник самостійно відображає фактичну суму чистого доходу за себе в розрізі місяців. При цьому сума чистого доходу за рік повинна відповідати сумі чистого оподатковуваного доходу, заявленого у податковій декларації. У графі 3 таблиці 1 додатка 5 до Порядку "Сума доходу, на яку нараховується єдиний внесок, з урахуванням максимальної величини" платником відображається самостійно певна сума доходу в розрізі кожного місяця відповідного року, в межах максимальної величини.

Таким чином, у стовпці 2 таблиці 1 відображається сума чистого доходу, заявленого в податковій декларації фізичної особи-підприємця. У стовпці 3 таблиці 1 зазначається сума доходу, на яку буде нараховано ЄСВ. Якщо в якомусь місяці підприємець зазнав збитків, ЄСВ за такий місяць не нараховується. Якщо дохід за місяць перевищив максимальний розмір бази нарахування ЄСВ, в стовпці 3 відображається сума максимального розміру бази нарахування. Якщо розмір доходу підприємця за місяць менше розміру мінімальної зарплати, встановленої в цьому місяці, то в стовпці 3, навпроти даного місяця, ставиться сума мінімальної зарплати. У всіх інших випадках в стовпець 3 переносяться дані з шпальти 2. Розмір ЄСВ для ФОП на загальній системі оподаткування дорівнює 34,7 %. Це значення необхідно записувати в стовпці 4 таблиці 1. Для заповнення стовпчика 5 необхідно виконати розрахунок сум нарахованого ЄСВ шляхом множення построчно даних з графи 3 на дані з графи 4. В останньому рядку таблиці підсумовуються значення стовпця 2. Отримуємо суму чистого доходу за звітний рік, який повинен дорівнювати даним з декларації про доходи. Отже сума доходу в розрізі місяців яка відображена позивачем у графі 2 таблиці 1 додатка №5 за 2012 рік складає 18 241,00 грн., що не відповідає сумі чистого оподатковуваного доходу за 2012 рік, заявленій в податковій декларації про майновий стан і доходи за 2012 рік. Крім того, у графі 3 таблиці 1 позивачем не було зазначено суму чистого доходу кожного місяця в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, на яку буде нараховано ЄСВ, а лише зазначено як базу нарахування єдиного внеску сума - 18241,00 грн., яка була отримана позивачем шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб 1073,00,00 грн., яка діяла з 01.01.2012 по 01.04.2012 року, на 17. Відповідно ст. 12 Закону України «Про державний бюджет України на 2012 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01.01.2012 по 01.04.2012 року становив - 1073,00 грн., з 01.04.2012 по 01.07.2012 - 1094,00 грн., з 01.07.2013 року по 01.10.2012-1102,00 грн., з 01.102012 по 01.12.2012-1118,00 грн., з 01.12.2012 по 31.12.2012-1134,00 грн. Згідно ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01.12.2013 по 01.12.2013 року становив - 1147,00 грн., з 01.12.2013 по 31.12.2013 - 1218,00 грн. Таким чином, сума чистого доходу, яка являється базою оподаткування єдиним внеском складає - 117219,80 грн., розбіжність в сумі доходу, на який нараховується єдиний внесок склала 98978,76 грн. Відхилення в сумі задекларованого доходу складає 98978,76 грн., з якої відповідно до ст.1,7,8 Закону України від 08.07.2010 року №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" необхідно нарахувати єдиний соціальний внесок. Відповідно до п.11 ст.8 Закону України від 08.07.2010 року №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" документальною перевіркою нарахований єдиний внесок з чистого оподаткованого доходу за 2012 рік за ставкою 34,7 % в сумі 34345,63 грн. В свою чергу, сума доходу в розрізі місяців яка відображена позивачем у графі 2 таблиці 1 додатка №5 за 2013 рік складає 53 126,88 грн., що відповідає сумі чистого оподатковуваного доходу за 2013 рік заявленій в податковій декларації про майновий стані і доходи за 2013 рік. Проте, у графі 3 таблиці 1 додатка №5 замість суми доходу, на яку нараховується єдиний соціальний внесок у розрізі кожного місяця, тобто в межах максимальної величини та яка не є меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, позивачем було зазначено як базу нарахування єдиного внеску в податковій звітності 2013 року суму 19499,00 грн., яка була отримана позивачем шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб 1147,00 грн., яка діяла з 01.12.2013 по 01.12.2013 року, на 17. Відхилення в сумі задекларованого доходу складає 23307,20 грн., з якої відповідно до ст.1,7,8 Закону України від 08.07.2010 року №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" необхідно нарахувати єдиний соціальний внесок. Відповідно до п.11 ст.8 Закону України від 08.07.2010 року №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" документальною перевіркою нарахований єдиний внесок з чистого оподаткованого доходу за 2013 рік за ставкою 34,7 % в сумі 9774,87 грн. (а.с.39). Отже, позивачем в порушення п.2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464 не враховано, що сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). Згідно з п. 6.3 р. VI Інструкції №455 органи доходів і зборів надсилають платникам вимогу про сплату недоїмки, зокрема, якщо дані документальних перевірок результатів діяльності платника про суми доходу (прибутку) фізичних осіб - підприємців чи осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів у повідомленнях-розрахунках, де визначено суми єдиного внеску, які підлягають доплаті (абз. 2). У цьому випадку вимога надсилається одночасно з актом документальної перевірки платника єдиного внеску або актом про суми розбіжностей щодо сум доходу (прибутку), заявлених у звітності до органу доходів і зборів та задекларованих у річній податковій декларації фізичними особами - підприємцями чи особами, які забезпечують себе роботою самостійно, або повідомленням-розрахунком на всю суму донарахованого єдиного внеску (абз. 5). Відповідно до абз. 1 п. 6.4 р. VI Інструкції №455 вимога про сплату боргу формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з карток особових рахунків платників за формою згідно з додатком 4 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 5 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи). Частиною 11 статті 25 Закону №2464-УІ визначено, що за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску (п. 3). При цьому, згідно з п.п. З п. 7.2 р. VII Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства доходів і зборів України від 09.09.2013 №455, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.09.2013 за №1622/24154 (далі - Інструкція №455), складається рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску за формою згідно з додатком 10 до цієї Інструкції. Таким чином, при прийнятті вимоги та рішення, що оскаржуються, субєкт владних повноважень діяв у відповідності до приписів законодавства, а тому підстав для задоволення позовних вимог суд не вбачає. Відповідно до ч.1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суд зазначає, що під час розгляду справи відповідачем доведено правомірність винесення оскаржуваних вимоги та рішення, а вимоги позивача, в свою чергу, ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини. Приймаючи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши докази наявні в матеріалах справи та приписи чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а отже не підлягають задоволенню. Керуючись ст.ст. 2,7,8,9,14,70,71,72,79,86, 94,103,128,158-163,167 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В: У задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Первомайської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів у Миколаївській області про скасування вимоги про сплату боргу від 24.09.2014 року №Ф, скасування рішення від 08.10.2014 року № - відмовити. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2) на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1644,30 грн. (одна тисяча шістсот сорок чотири гривні тридцять копійок ) на рахунок: отримувач коштів - УДКСУ у м. Миколаєві (місто 22030001), код отримувача - 37992781, банк отримувача - ГУ ДКСУ у Миколаївській області, МФО 826013, рах№4002, код класифікації доходів бюджету - 22030001. У разі подання апеляційної скарги, постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили постановою за наслідками апеляційного провадження. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її отримання. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною 4 статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду. Постанова набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Г.В. Лебедєва