Справа № 2а-2181/10/1770
Суддя: Попко Я.С.
Дата ухвалення: 2011-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2011 р. Справа № 30427/10

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Онишкевича Т.В., Сапіги В.П.

при секретарі судового засідання Наконечній М.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації в Рівненській області на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 8 липня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Рівненській області, Міністерства фінансів України, Державної судової адміністрації України, Державного казначейства України про визнання дій протиправними, стягнення заробітної плати, щомісячного грошового утримання,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2010 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації в Рівненській області, Міністерства фінансів України, Державної судової адміністрації України, Державного казначейства України в якому, із врахуванням уточнення позовних вимог, просить визнати неправомірними дії відповідачів щодо допущення заборгованості перед ним по заробітній платі та щомісячному грошовому утриманню з урахуванням індексації та компенсації втрати частини заробітної плати і щомісячного грошового утримання працюючих суддів; стягнути з відповідачів солідарно на його користь заборгованість по заробітній платі за період з 01.06.2005 року по 30.04.2010 року включно в сумі 179 230 грн. 70 коп.; стягнути з відповідачів солідарно на його користь заборгованість по щомісячному грошовому утриманню працюючих суддів з урахуванням індексації за період з лютого 2008 року по 30.04.2010 року включно в сумі 105 357 грн. 73 коп.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що він з березня 1995 року по теперішній час працює на посаді голови Радивилівського районного суду Рівненської області, з лютого 2008 року набув право на отримання щомісячного довічного грошового утримання. За період з 1 червня 2005 року по 30 квітня 2010 року Територіальне управління Державної судової адміністрації в Рівненській області неправильно нараховувало та виплачувало йому заробітну плату. Позивач вважає, що при нарахуванні йому заробітної плати з 1 червня 2005 року були допущені порушення Конституції та Законів України. Зокрема, при нарахуванні заробітної плати з 1 червня 2005 року по 1 січня 2006 року слід було керуватись ст. 44 Закону України «Про статус суддів», Постановою Кабінету Міністрів України від 30 червня 2005 року № 514 та Законом України «Про Державний бюджет

___________________________________________________________________________________________

Головуючий у 1-й інст. суддя Боймиструк С.В. ряд.ст.зв. № 10.3 суддя-доповідач ОСОБА_2 справа № 2а-2181/10/1770 справа № 30427/10/9104.doc

України на 2005 рік». В період з 1 січня 2006 року по 30 квітня 2010 року при нарахуванні заробітної плати суддям слід було керуватися Постановою Кабінету Міністрів України № 865 від 3 вересня 2005 року без врахування п. 4.1 цієї постанови та Законами України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України». При цьому, вважає, не слід було брати до уваги та керуватися Постановою Кабінету Міністрів України № 1243 від 21.12.2005 року, Постановою Кабінету Міністрів України № 1310 від 31.12.2005 року та п. 4-1 Постанови Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005 року, оскільки вони суперечать положенням Конституції України та вищевказаних Законів України. Позивач зазначає, що оскільки за вказаний період йому неправильно нараховували заробітну плату, також неправильно нараховувалось та виплачувалось грошове утримання.

Вину у несвоєчасній виплаті частини заробітної плати і частини щомісячного грошового утримання з відповідними індексаціями позивач покладає на відповідачів, а тому вважає, що є всі правові підстави для стягнення на його користь з відповідачів компенсації за втрату частини заробітної плати і втрату частини щомісячного грошового утримання. Позивач посилається на ст. 34 Закону України «Про оплату праці», на Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року з наступними змінами, Закон України «Про індексацію грошових доходів населення « від 03.07.1991 року.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 8 липня 2010 року позовні вимоги задоволено частково. Зобов'язано Територіальне управління Державної судової адміністрації в Рівненській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 невиплачену суму заробітної плати з 1 червня 2005 року по 30 квітня 2010 року, щомісячне грошове утримання працюючого судді з лютого 2008 року по 30 квітня 2010 року відповідно до схеми посадових окладів керівників та суддів місцевих загальних судів додаток 6 до Постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865, в первісній редакції. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що при нарахуванні ОСОБА_1 заробітної плати були допущенні порушення Конституції та Законів України. Оскільки Постанова Кабінету Міністрів України № 1310 від 31.12.2005 року та п. 4-1 Постанови Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005 року є протиправними та суперечать положенням Конституції України та Законам України, при нарахуванні заробітної плати даними нормативними актами не слід було керуватися.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, вважаючи її такою, що винесена з порушенням норм матеріального права, суперечить положенням чинного законодавства, яке регулює питання стягнення заробітної плати та щомісячного грошового утримання, Територіальне управління Державної судової адміністрації в Рівненській області оскаржило її, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 8 липня 2010 року та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначає, що оскільки вказані асигнування не були передбачені в Державному бюджеті України на відповідна роки, то не були передбачені і у кошторисах видатків відповідних бюджетних установ. Вважає, що Державна судова адміністрація України діяла на підставі законів України про Державний бюджет України на 2005-2010 роки, Бюджетного кодексу України та статті 68 Конституції України, яка передбачає обов'язкове виконання самої Конституції та законів України. Крім того, кошти для виплати заборгованості із заробітної плати передбачає Міністерство фінансів України, а Державне казначейство України перераховує ці кошти для їх безпосередньої виплати. В рішенні суду не обумовлено порядок виплати коштів позивачу.

Відповідно до норм Бюджетного кодексу України нецільове використання бюджетних коштів, тобто використання бюджетних коштів, витрачання їх на цілі, що не відповідають бюджетним призначенням, встановленим законом про Державний бюджет має наслідком, крім зменшення асигнувань на суму коштів, що витрачені не за цільовим призначенням, ще і притягнення відповідальних посадових осіб до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності у порядку, визначеному законами України.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 з березня 1995 року по теперішній час працює на посаді голови Радивилівського районного суду Рівненської області, з лютого 2008 року набув право на отримання щомісячного довічного грошового утримання.

Закон України «Про статус суддів» встановлює гарантії незалежності суддів, включаючи їх матеріальне і соціальне забезпечення у тому числі гарантії прав щодо оплати праці.

За змістом ч. 1 ст. 44 Закону «Про статус суддів» (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок.

Право позивача на одержання заробітної плати згідно даного Закону, відповідачем не оспорюється та у відповідності до ст.72 ч.3 КАС України доказуванню не підлягає.

Частиною другою статті 44 вказаного Закону, яка діяла до 28.12.2007 року, було передбачено, що розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. Таке співвідношення означає забезпечення справедливої оплати праці суддів та не допускає невиправданих диспропорцій. Даною нормою закріплено конституційне право суддів на отримання заробітної плати не нижче від визначеної законом, а також конституційна гарантія незалежності та недоторканості суддів.

30.06.2005 року Кабінетом Міністрів України була прийнята Постанова № 514 «Про оплату праці Голови та заступників Голови Верховного Суду України», якою підвищено оклади, зокрема Голові Верховного Суду України. Згідно пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 30 червня 2005 року № 514 Голові Верховного Суду України встановлений новий посадовий оклад в сумі 15 розмірів мінімальної заробітної плати. Цій Постанові була надана зворотня дія в часі, так як вона набрала чинності з 01.06.2005 року.

Відповідно до пункту 2 ст. 44 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року (в редакції, що діяла до 1 січня 2008 року), розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України, не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. Проте, посадовий оклад позивача не був приведений у відповідність з вимогами ч. 2 ст. 44 вищенаведеного Закону.

Лише 03.09.2005 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 865 «Про оплату праці суддів», якою затвердив схеми посадових окладів, зокрема керівників та суддів Конституційного Суду України, керівників та суддів інших судів загальної юрисдикції, якою привів оклади суддів у відповідність з встановленою ч. 2 ст. 44 Закону України «Про статус суддів» співвідношенням до посадових окладів Голови Верховного Суду України. Вказана постанова згідно п. 5 набрала чинності 01.01.2006 року.

У звязку з наведеним в період з 01.06.2005 року по 31 грудня 2005 року посадовий оклад позивача був меншим від 50% посадового окладу Голови Верховного Суду України, як того вимагає Закон.

У вересні 2005 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Кабінету Міністрів України про визнання Постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865 «Про оплату праці суддів» в частині набрання чинності цієї Постанови з 01.01.2006 року незаконною.

Постановою Печерського районного суду міста Києва від 21 грудня 2005 року позов було задоволено, а ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 7 квітня 2006 року залишеною без змін постанову. Постановою Вищого адміністративного суду України від 16 травня 2007 року позовну заяву ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів України задоволено та визнано незаконною Постанову Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865 «Про оплату праці суддів» в частині набрання чинності цієї Постанови з 01.01.2006 року. Тобто визнано незаконним пункт 5 Постанови Кабінету Міністрів від 3 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці суддів» та допущено поворот виконання Постанови Кабінету Міністрів від 3 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці суддів», зокрема визначено, що дана постанова підлягає застосуванню одночасно з постановою Кабінету Міністрів від 30 червня 2005 року № 513 з питань оплати праці керівників Конституційного суду України, тобто з 1 червня 2005 року.

Тобто при нарахуванні заробітної плати позивачу за період з 1 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року слід керуватися ст. 44 Закону України «Про статус суддів», Постановою КМУ від 30 червня 2005 року № 514 та Законом України «Про державний бюджет України на 2005 рік». В період з 1 січня 2006 року по 30 квітня 2010 року при нарахуванні заробітної плати позивачу слід керуватися Постановою КМУ № 865 від 3 вересня 2005 року без врахування п.4.1 цієї постанови та Законами України «Про державний бюджет України на 2006 -2010 роки» і не слід брати до уваги та керуватися Постановою КМУ № 1243 від 21 грудня 2005 року, Постановою КМУ №1310 від 31 грудня 2005 року та п.4-1 Постанови КМУ № 865 від 3 вересня 2005 року, оскільки дані постанови є протиправними та суперечать положеннями Конституції України та Законів України.

Судом встановлено, що відповідно до ст. 43 Закону України «Про статус суддів» та п.п. 4.9, 4.10 Положення про порядок призначення та виплати щомісячного грошового утримання працюючим суддям та щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, яке затверджене Наказом ДСА України №94 від 25 серпня 2005 року, позивачу, починаючи з лютого 2008 року, виплачується щомісячне грошове утримання.

Так як позивачу не правильно нараховувалась заробітна плата, йому неправильно нараховувалося та виплачувалося грошове утримання. Факти невиплати позивачу заробітної плати та грошового утримання підтверджуються ксерокопіями довідок про нарахування заробітної плати та розрахунковими листами.

Покликання апелянта на відсутність бюджетного фінансування, передбаченого ч.2 ст. 44 Законом України «Про статус суддів» у співвідношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України як на причину невиконання покладених на нього зобовязань до уваги не приймаються, оскільки реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України»).

Суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач ігнорує постанову Вищого адміністративного суду України від 16 травня 2007 року, не бажає застосовувати до позивача дію Постанови КМ України від 3 вересня 2005 № 865 з 1 червня 2005 року та проводити будь-які розрахунки сум, які би позивач міг отримати у випадку застосування до них зазначеної Постанови Уряду, суд вважає, що з метою гарантування дотримання і захисту прав, свобод та інтересів позивача та для можливості реального виконання постанови суду, з відповідачів на користь позивача слід

Апелянт не оспорює розміру нарахованої позивачеві суми заробітної плати та щомісячного грошового утримання і доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують,

Колегія суддів відзначає, що відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій України» від 07.02.2002 року головним розпорядником бюджетних асигнувань, які передбачені на утримання судової влади, є Державна судова адміністрація України. Розподіл коштів за напрямками видатків Державна судова адміністрація, як головний розпорядник коштів, здійснює самостійно, у звязку з чим Державне казначейство України не має права розпоряджатись коштами, які призначені для фінансового забезпечення судів загальної юрисдикції.

Так як позивачу нараховувалась та виплачувалась заробітна плата та грошове утримання Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Рівненській області, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що саме на цього відповідача слід покласти обов'язок провести нарахування та виплату позивачу не донарахованої і невиплаченої заробітної плати та грошового утримання відповідно до схеми посадових окладів керівників та суддів місцевих загальних судів. При цьому відповідача слід зобов'язати провести нарахування та виплату позивачу відповідних сум грошового забезпечення, оскільки саме на Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області покладено обов'язок проводити такі нарахування у конкретному розмірі, в зв'язку з чим суд не вправі перебирати на себе функцію державного органу, на якого законодавством покладено такі повноваження.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що в задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправними дій Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України та Державного казначейства України щодо допущення заборгованості по заробітній платі та щомісячному грошовому утриманню з урахуванням їх індексації та компенсації слід відмовити, так як зазначені відповідачі в жодних правовідносинах з позивачем не перебували та будь-яких зобов'язань перед ним не мають. Правомірно відмовлено позивачу і в частині позовних вимог щодо стягнення недоплаченої частини заробітної плати та щомісячного грошового утримання з урахуванням компенсації та індексації, так як заробітна плата позивачу не нараховувалась, а будь-яких розрахунків суми індексації та доказів на підтвердження цієї вимоги позивач суду не надав.

Однак, судом першої інстанції не вирішена позовна вимога щодо визнання неправомірними дій Територіального управління Державної судової адміністрації в Рівненській області щодо допущення заборгованості перед ОСОБА_1 по заробітній платі та щомісячному грошовому утриманню, у звязку з чим постанова суду першої інстанції підлягає зміні.

Згідно п.2 ч.1 ст.201 КАС України підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є вирішення не всіх позовних вимог або питань.

Керуючись ч.3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, 198, п. 2 ч.1 ст.201, 205, 207, 254 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації в Рівненській області задовольнити частково.

Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 8 липня 2010 року у справі № 2а-2181/10 змінити.

Визнати неправомірними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області по неправильному нарахуванню ОСОБА_1 заробітної плати за період з 1 червня 2005 року по 30 квітня 2010 року та щомісячного грошового утримання з 1 лютого 2008 року по 30 квітня 2010 року.

В решті постанову залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Я.С. Попко

Судді Т.В. Онишкевич

ОСОБА_4

Повний текст постанови виготовлено та підписано 21.03.2011 року.