Справа № 826/1481/15
Суддя: Пилипенко О.Є.
Дата ухвалення: 2015-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/1481/15 Головуючий у 1-й інстанції: Кротюк О.В. Суддя-доповідач: Пилипенко О.Є.
У Х В А Л А

Іменем України

18 серпня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Глущенко Я.Б. та Шелест С.Б.,

при секретарі - Грабовській Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу Громадянина Афганістану ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 травня 2015 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Афганістану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року позивач - Громадянина Афганістану ОСОБА_1, звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просить:

визнати неправомірним та скасувати рішення від 02 грудня 2014 року № 665-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні;

зобов'язати відповідача повторно розглянути його заяву про визнання особою біженцем або такою, що потребує додаткового захисту.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 травня 2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

У судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь у справі, причини неявки суду невідомі, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Громадянина Афганістану ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 травня 2015 року - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що зміст співбесід в одних і тих же питаннях різняться за змістом відповіді, що викликає обґрунтований сумнів у достовірності наданих позивачем пояснень та їх невідповідність мотивам і обставинам, викладених у заяві від 22 липня 2014 року № 126. Зокрема, щодо віку заявника, наявних обставин, як перешкод у навчанні, так і загроз життю, які обумовлені ситуацією у країні походження, дійсних мотивів залишення країни походження, ситуації у країні походження життю позивача та інше. Обставини наявні у країні походження позивача не заявляються ним як такі, що стали підставою для залишення країни походження. Це чітко випливає з обох співбесід позивача. Таким чином, суд дійшов висновку, про відсутність як суб'єктивної сторони побоювань, так і об'єктивної сторони щодо країни походження.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, Громадянином Афганістану ОСОБА_1 було подано заяву 22 липня 2014 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Державною міграційною службою України, на підставі мотивів, викладених у висновку від 22 жовтня 2014 року (далі - Висновок), прийнято рішення від 02 грудня 2014 року № 665-14, яким відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Афганістану ОСОБА_1 (далі - оскаржуване рішення), відповідно до абзаців 4 та 6 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону, відсутні.

Вважаючи зазначене рішення протиправним, позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом.

Обговорюючи правомірність вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон України від 08.07.2011 № 3671-VI).

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України від 08.07.2011 № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з частиною 7 статті 7 Закону України від 08.07.2011 № 3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України від 08.07.2011 №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України від 08.07.2011 № 3671-VI, відсутні.

Зокрема, зі змісту заяви позивача від 22 липня 2014 року убачається, що він був змушений залишити країну свого походження по причині відсутності безпеки та через загальнопоширене насильство в Афганістані. Немає можливості отримати освіту чи знайти роботу, так як Таліби постійно підривають школи з дітьми, чи вбивають людей, які працюють на уряд чи на самих себе. А також через необхідність притримуватися традиції, оскільки потрібно було одружитися на дружині свого старшого брата, який помер. Дружина була вдвічі старша заявника. Останній був змушений піти з дому, так як відмовився слідувати традиціям. Батько позивача погрожував йому розправою. Цілий рік не мав постійного місця проживання і коштів для нормального існування. Вказане було причиною залишення країни походження - Афганістану.

Крім того, зі змісту протоколу співбесіди, від 22 липня 2014 року убачається, що жодних причин, які пов'язані з побоюваннями за своє життя та здоров'я позивачем фактично не висловлено. Окрім того, такі причини як переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань позивачем не вказано.

Водночас побоювання повернення у країну свого походження, обумовлене необхідністю одруження з вдовою свого брата, не може бути визнане як переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Інших причин виїзду позивачем не наведено.

Окрім того, позивач повідомляє, що він хотів потрапити в Європу, неважливо куди. Далі про причини свого залишення в України він зазначає про закінчення грошей. Якщо будуть гроші - поїде далі. Також причиною свого звернення до міграційної служби зазначає необхідність відправлення до іншої країни або допомогу грошима і документами. Також позивач повідомляє, що він працював і навчався по півдня, що, в свою чергу, свідчить про фактичну відсутність будь-яких переслідувань.

В протоколі співбесіди від 18 вересня 2014 року позивачем зазначено, що метою звернення до міграційної служби є отримання документів, і не має бажання повернення до країни походження, що обумовлено необхідністю одруження з вдовою свого брата. Якщо він не одружиться, то батьки казали, що вони його вб'ють.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із судом першої інстанції про те, що зміст співбесід в одних і тих же питаннях різниться за змістом відповіді, що, в свою чергу, викликає обґрунтований сумнів у достовірності наданих позивачем пояснень та їх невідповідність мотивам і обставинам, викладених у заяві від 22 липня 2014 року № 126. Зокрема щодо віку заявника, наявних обставин як перешкод у навчанні, так і загроз життю, які обумовлені ситуацією у країні походження, дійсних мотивів залишення країни походження ситуації у країні походження життю позивача та інше.

Таким чином, вказане в сукупності свідчить про відсутність як суб'єктивної сторони побоювань, так і об'єктивної сторони щодо країни походження.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність і необґрунтованість позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам. В зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Громадянина Афганістану ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 травня 2015 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянина Афганістану ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 травня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: Пилипенко О.Є.

Суддя: Глущенко Я.Б.

Шелест С.Б.

.

Головуючий суддя Пилипенко О.Є.

Судді: Шелест С.Б.

Глущенко Я.Б.