Справа № 813/375/15
Суддя: Левицька Наталія Георгіївна
Дата ухвалення: 2015-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2015р. Справа № 876/7978/15
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:
Головуючого судді Левицької Н.Г.,
судді Іщук Л.П.,
судді Онишкевича Т.В.,
за участю секретаря судового засідання Гелецького П.В.,

за участю представника: відповідача-1, відповідача-2: Сагайдака Д.М.
позивача -1: Полуектової Н.В.
позивача -2: Дьячкова О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові
апеляційну скаргу Державної міграційної служби України
на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 26.06.2015р. у справі № 813/375/15
за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2
до відповідача-1: Державної міграційної служби України,
до відповідача-2: Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області
про скасування рішення і зобов`язання вчининення дій,-

ВСТАНОВИВ:

27.01.2015р. позивач: громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до відповідача-1: Державної міграційної служби України та відповідача-2: Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання неправомірним й скасування рішення суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити дії. Позивач просив суд визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 19.12.2014р. №734-14 про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та визнати незаконними дії Головного управління Державної Міграційної служби України у Львівській області в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття Державної міграційною службою України рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Даній справі було присвоєно №813/375/15 та ухвалою від 30.01.2015р. відкрито провадження у справі.
27.04.2015р. позивач: громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до відповідача-1: Державної міграційної служби України та відповідача-2: Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання неправомірним й скасування рішення суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити дії. Позивач просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 02.04.2015р. №244-15 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та визнати незаконними дії Головного управління Державної Міграційної служби України у Львівській області в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття Державної міграційною службою України рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Даній справі було присвоєно №813/2153/15 та ухвалою від 28.04.2015р. відкрито провадження у справі.
Ухвалою від 14.05.2015р. Львівський окружний адміністративний суд вирішив об`єднати для спільного розгляду та вирішення в одне провадження адміністративну справу №813/2153/15 за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії та справу №813/375/15 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області про визнання неправомірним й скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, присвоївши їй №813/375/15.
В обґрунтування позовних вимог позивачі вказують, що рішеннями Держаної міграційної служби України від 19.12.14р. №734-14 та від 02.04.15р. №244-15 відмовлено ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Позивачі зазначають, що підставою для звернення до Державної міграційної служби України з відповідними заявами було те, що вони стали жертвами переслідування, у зв`язку зі своєю політичною та громадською діяльністю з боку органів влади Російської Федерації. На підтвердження обґрунтованості заяв позивачами подано до органу Державної міграційної служби матеріали щодо їх громадської діяльності в країні походження. Позивачі вважають, що рішення центрального органу міграційної служби про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту є такими, що прийняті без повної оцінки основних елементів заяв про захист у їх співвідношенні із інформацією про країну походження заявників та суперечить положенням статей 1 і 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", нормам Правил розгляду заяв та оформлення документів та не відповідають принципам обґрунтованості, добросовісності та пропорційності рішень органів державної влади. Державною міграційною службою України при прийнятті оскаржуваних рішень не враховано вказаних ними доводів щодо наявності обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань в країні походження.
За результатами розгляду справи Львівський окружний адміністративний суд прийшов до висновку про те, що адміністративні вимоги позивача-1: ОСОБА_1 та позивача-2: ОСОБА_2 підлягають задоволенню частково, судом визнано протиправними та скасовано оскаржувані рішення Державної міграційної служби України та зобов`язано повторно розглянути заяви позивачів, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Задоволюючи позов в частині, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи свідчать про неповноту вивчення ГУ ДМС України у Львівській області фактів та документів при розгляді заяв позивачів, зокрема, в частині дотримання прав та інтересів неповнолітніх. Так, ГУ ДМС України у Львівській області, у зв`язку із надходженням Постанови Адміністрації міста Рубцовськ від 20.06.14р. про звільнення ОСОБА_2 від обов`язку по вихованню неповнолітнього ОСОБА_4 та скасування опіки над ним, не отримано висновку Старосамбірської районної державної адміністрації, як органу опіки та піклування, щодо належного захисту інтересів неповнолітніх дітей заявників, можливості повернення неповнолітнього ОСОБА_4 до Російської Федерації, призначення йому в Україні законного представника чи вжиття відносно нього інших заходів правового реагування. ДМС України не скористалась наданим їй частиною другою статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" правом та не зверталась до уповноважених посадових осіб ГУ ДМС України у Львівській області з вимогою про надання додаткової інформації, що, на переконання суду, вплинуло на прийняття рішення про відмову у наданні ОСОБА_2 статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту. Відносно доводів суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, суд прийшов до висновку про те, що Головним управлінням ДМС України у Львівській області не було порушено Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом МВС України від 07.09.2011р. №649.
Не погодившись з постановою суду першої інстанції, апелянт (відповідач-1 у справі): Державна міграційна служба України оскаржив її в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що оскаржувана постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, не ґрунтується на належних та допустимих доказах. Апелянт зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази стверджувати, що ОСОБА_2 в країні походження переслідували саме за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних переконань та додатково звертає увагу на те, що безперешкодний виїзд позивачів з країни громадянської належності свідчить про відсутність проблем з органами влади, можливість переслідування у разі повернення на батьківщину також не доведена. Апелянт вказує, що при розгляді заяв про визнання позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту ним було вивчено індивідуальні обставини шукачів притулку та досліджено інформацію про країну походження та наявної інформації було достатньо для прийняття оскаржуваних рішень. Державна міграційна служба України просить суд апеляційної інстанції постанову Львівського окружного адміністративного суду від 26.06.2015р. скасувати та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.
У судове засідання суду апеляційної інстанції з`явився представник апелянта (сторони відповідача-1 у справі) та відповідача-2 ОСОБА_5 , яким висловлено правову позицію на підтримку апеляційних вимог, надавав усні пояснення.
11.07.2015р. позивач-1: ОСОБА_1 та позивач-2: ОСОБА_2 з`явились у судове засідання Львівського апеляційного адміністративного суду, проти вимог апеляційної скарги заперечили з підстав, викладених у позовній заяві та усних поясненнях, наданих суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача у справі, сторін у справі, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги у їх сукупності, встановивши обставини та відповідні їм правовідносини, колегією суддів встановлено наступне:
З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що 01.08.2014р. громадяни Російської Федерації ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись до ГУ ДМС України у Львівській області із заявами щодо надання їм статусу біженців або осіб, які потребують додаткового захисту.
За результатами розгляду вказаних заяв, проведених співбесід та досліджених матеріалів, рішенням Державної міграційної служби України від 19.12.2014р. №734-14 та від 02.04.2015р. №244-15 громадянам Російської Федерації ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відмовлено у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (надалі - Закон), як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені пп. 1, 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, відсутні.
Не погодившись із рішеннями органу міграційної служби ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися із позовними заявами до Львівського окружного адміністративного суду про скасування вказаних рішень ДМС України.
Аналізуючи наявну у справі інформацію, що має значення при вирішенні питання про надання особам статусу біженців чи визнання їх такими, що потребують додаткового захисту, колегією суддів встановлено наступні факти:
ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Рубцовськ Алтайського краю Російської Федерації, є громадянином Російської Федерації, за національністю росіянин, віросповіданням старослов`янське язичництво, освіта незакінчена вища, за сімейним станом розлучений, перебуває у цивільному шлюбі з громадянкою Російської Федерації ОСОБА_1 . Рідна мова російська, розуміє українську мову. Неповнолітня дочка: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , неповнолітній над яким заявник здійснює опіку: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (племінник, перебуває піж опікою ОСОБА_2 ).
У судовому засіданні в суді першої інстанції та в засіданні апеляційного суду позивач ствердив, що в країні походження (Російській Федерації) перебував у профспілковій організації працівників освіти, був членом профспілки працівників комунального господарства та керівником Рубцовського відділення Всеросійського волонтерського об`єднання Ліза Алерт. Свою діяльність в цих організаціях ОСОБА_2 описує як відстоювання прав працівників та пошук зниклих людей.
З матеріалів поданих самим ОСОБА_2 та наданих особистих пояснень слідує, що позивачем в країні походження здійснювалась активна діяльність по боротьбі з місцевою владою, проведено значну кількість пікетів, організовано голодування, мітинги, у зв`язку з чим його неодноразово викликали на допити до поліції.
Як зазначено ОСОБА_2 у разі повернення до Російської Федерації він зазнає переслідування і погроз життю та здоров`ю, погроз кримінальної відповідальності за політичні погляди і активну громадянську позицію, яка проявляється у вимогах до керівництва Росії, керівників регіону та міста про дотримання громадянських прав і свобод, дотримання конституції та законів, боротьбі з корупцією і притягненню до відповідальності осіб, які влаштовують чиновницьке свавілля, розкрадання бюджетних коштів. Крім того, позивач зазначив, що з грудня 2013р. став активно підтримувати Євромайдан в Україні в соцмережах і в прямому спілкуванні з людьми.
ОСОБА_2 також вказав, що 21.02.2014р. він отримав інформацію від знайомого працівника поліції про можливий його арешт, після чого його діти будуть направлені до притулку. Цього ж дня, порадившись з ОСОБА_1 , він продав будинок, автомобіль і, зібравши найнеобхідніші речі, о 06.00 год. 22.03.2014р. разом з дітьми вилетіли до м. Київ, потім до м. Львів, згодом переїхали до села Тарнавка Старосамбірського району Львівської області. На даний час позивачі проживають у будинку в с. Муроване Старосамбірського району Львівської області.
22.08.2014р. ГУ ДМС України у Львівській області розпочато процедуру оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачам статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, згідно з наказом ГУ ДМС України у Львівській області від 22.08.2014р. №109 Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позивач ОСОБА_2 та діти: ОСОБА_7 , ОСОБА_6 отримали довідку ГУ ДМС України у Львівській області про звернення за захистом в Україні №003792 від 22.08.2014р.
За результатами розгляду особової справи ОСОБА_2 провідним спеціалістом сектору по роботі з біженцями та соціальної інтеграції УСІ ТА ОБГ ГУ ДМС України у Львівській області Матушевським О.П. 21.11.2014р. складено висновок про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту. Зі змісту висновку слідує, що у ОСОБА_2 існують підстави для отримання міжнародного захисту, у зв`язку з тим, що він прибув в Україну, внаслідок загрози його життю, безпеці та здоров`ю в країні походження, тому ГУ ДМС України у Львівській області вважає доцільним прийняти рішення про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 та його неповнолітніх дітей особами, які потребують додаткового захисту.
Вказаний висновок та особова справа позивача направлені на розгляд до Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України.
На основі попереднього аналізу матеріалів справ Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України встановлено, що рекомендаційні позиції Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області є поверхневими та потребують доопрацювання. А саме: спеціалістом ГУ ДМС у Львівській області не розмежовуються поняття конвенційного та додаткового захисту, аналізуються підстави щодо визнання ОСОБА_2 біженцем, однак, приймається рекомендаційна позиція щодо визнання його особою, яка потребує додаткового захисту. На території України з ОСОБА_2 також перебувають двоє неповнолітніх дітей - рідна дитина заявника та племінник, який на час подання заяви перебував під опікою заявника. Однак, у матеріалах особової справи відсутня інформація про те, що заявник дає згоду на надання цим дітям захисту в Україні, відсутні на них окремі реєстраційні листки, а також ГУ ДМС у Львівській області не з`ясовано позиції органу опіки та піклування Старосамбірської районної державної адміністрації відносно неповнолітніх дітей позивача, відсутня згода на вивіз дітей від їх матері: ОСОБА_8 , яка є матір`ю обох дітей: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
На виконання зазначених вказівок Головним управлінням Державної міграційної служби у Львівській області складено реєстраційні листки від 20.02.2015р. щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та проведено додаткову співбесіду з заявником (протокол співбесіди від 20.02.2015р. а.с.127). Так, згідно з протоколом співбесіди від 20.02.2015р. ОСОБА_2 вказує на необхідність надання захисту в Україні ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , а також його цивільній дружині ОСОБА_1 та її дитині ОСОБА_9 .
Судом встановлено, що постановою Адміністрації м. Рубцовська Алтайського краю від 29.06.2009р. №1899 ОСОБА_2 було призначено опікуном неповнолітнього ОСОБА_7 , оскільки мати дитини ОСОБА_8 від виховання сина самоусунулась, а батько ОСОБА_10 засуджений і відбував покарання в місцях позбавлення волі.
Постановою Адміністрації м.Рубцовська Алтайського краю від 20.06.2014р. №2630, ОСОБА_2 було звільнено від обов`язків опікуна ОСОБА_11 , оскільки батько дитини ОСОБА_10 не позбавлений батьківських прав та після відбуття покарання бажає самостійно займатись вихованням сина. Вказаною постановою ОСОБА_2 зобов`язано передати неповнолітнього ОСОБА_7 його батькові ОСОБА_10 для подальшого виховання та утримання.
Згідно з протоколом співбесіди №3 від 20.02.2015р. позивач вказав, що в листопаді 2014 року Старосамбірською районною державною адміністрацією проведено засідання, на якому вирішено, що неповнолітній ОСОБА_10 повинен залишитись з ОСОБА_2 , оскільки позивач з дітьми в`їхав на територію України законно, на підставі офіційних документів, а позбавлення опікунських прав за законами Російської Федерації можливе лише за участю опікуна та за рішенням суду. Проте, докази проведення згадуваного засідання Старосамбірської районної державної адміністрації у матеріалах справи відсутні.
За результатами повторного розгляду особової справи заявника ГУ ДМС України у Львівській області складено висновок від 23.03.2015р., згідно з яким ОСОБА_2 не підпадає під критерії, передбачені пунктами 1 та 13 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а тому не може бути визнаний біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту. Крім цього, заявник звернувся із заявою про визнання біженцем після закінчення терміну законного перебування на території України (90 днів). За цих підстав оскаржуваним рішенням № 244-15 від 02.04.2015р. ОСОБА_2 відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Разом з цим, судом встановлено, що ГУ ДМС у Львівській області направлено на адресу Старосамбірської районної державної адміністрації Львівської області листи № 1767 від 31.01.2015р. та № 3330 від 23.02.2015р. про вжиті заходи правового реагування відносно неповнолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно до Постанови Адміністрації міста Рубцовська Алтайського краю РФ від 20.06.2014р.
24.02.2015р. ГУ ДМС України у Львівській області, в порядку інформування та вжиття необхідних заходів реагування, направлено начальнику Служби у справах дітей Львівської обласної державної адміністрації лист №3423, яким повідомлено про відсутність реагування Старосамбірської РДА на вищевказані запити.
26.02.2015р. Старосамбірською районною державною адміністрацією надіслано на адресу відповідача-2 лист №01-25/406, згідно з яким ОСОБА_2 ознайомлено зі змістом Постанови Адміністрації міста Рубцовська Алтайського краю РФ від 20.06.2014р. Однак, адміністрацією не надано інформації щодо призначення ОСОБА_7 законного представника чи вжиття інших заходів правового реагування, а також не висловлено позиції органу опіки і піклування щодо можливості повернення неповнолітнього ОСОБА_7 на територію Російської Федерації.
В матеріалах особової справи ОСОБА_2 відсутнє рішення Старосамбірської районної державної адміністрації, про яке вказував заявник під час співбесіди 20.02.2015р. в ГУ ДМС України у Львівській області.
ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Рубцовськ Алтайського краю Російської Федерації, є громадянкою Російської Федерації, за національністю росіянка, віросповіданням християнка, освіта вища, за сімейним станом розлучена, перебуває у цивільному шлюбі з громадянином РФ ОСОБА_2 . Рідна мова російська, розуміє українську мову. Неповнолітні діти: ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Позивач-1: ОСОБА_1 постановою комісії по справах неповнолітніх та захисту їх прав при адміністрації міста Рубцовська від 15.08.2013р. була притягнута до адміністративної відповідальності за дії, що проявлялись у забороні її батькам зустрічатись з її неповнолітнім сином (їх внуком).
З матеріалів особової справи ОСОБА_1 та наданих нею в судовому засіданні особистих пояснень слідує, що підставою для отримання нею статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту є побоювання зазнати переслідувань в країні громадянської належності, у зв`язку із політичними і громадськими переконаннями її цивільного чоловіка ОСОБА_2 . При цьому, надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_2 надає право на отримання такого статусу і для неї та її неповнолітнього сина ОСОБА_9 за принципом збереження єдності сім`ї.
21.11.2014р. Головним управління ДМС України у Львівській області було складено висновок про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту оскільки було встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону відсутні.
Надаючи правову оцінку наведеним фактам та відповідним їм правовідносинам, колегія суддів бере до уваги наступне:
Приписами статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватись цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Нормами пункту 13 частини 1 статті 1 (в редакції Закону № 1251-VII від 13.05.14р.) визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений статтею 5 Закону, відповідно до частини першої якої особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоби вважатись біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Вимогами ч. 2 статті 13 Закону передбачено, що особа, яка звернулась за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.
Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби у правдивості своїх фактичних тверджень.
Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
В постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009р. №1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" (п. 22) зазначено, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути повязане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.
Крім того, при розгляді зазначених справ слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.
Суб`єктивна сторона полягає в наявності у особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.
Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).
Об`єктивна сторона пов`язана із наявністю обгрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту A статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто, таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.
Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластись як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після відїзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після відїзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його відїзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.
Разом із цим, пунктом 4 частини першої статті 1 Закону, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
В пункті 25 вказаної постанови Пленуму ВАС України також зазначено, що статтею 6 Конституції України передбачено поділ державної влади в Україні на законодавчу, виконавчу та судову. Відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов`язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Під час вирішення справи щодо оскарження рішення органу про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд може визнати таке рішення протиправним, скасувати його та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом відповідного рішення. Після скасування судом рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до особи не може застосовуватися примусове видворення до закінчення процедури щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками апеляційної скарги про те, що наданих позивачами доказів недостатньо для надання їм статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Проте, рішенням суду першої інстанції і не було зобов`язано відповідачів надати позивачам статус біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, а лише зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяви позивачів, тому відсутність достатніх підстав, які б давали можливість зобов`язати відповідача визнати позивачів біженцями, або особами, які потребують додаткового захисту, не може бути підставою для скасування постанови суду першої інстанції.
Приписами п. 13 статті 1 цього ж Закону (в редакції Закону № 1251-VII від 13.05.2014 року) дано визначення особи, яка потребує додаткового захисту, зміст якого наведено у постанові вище.
Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону №3671-VI.
Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:
- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;
- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;
- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;
- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;
- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.
Відповідно до вимог частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Згідно з частиною третьою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частин першої та п`ятої статті 10 Закону рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Частиною другою статті 10 Закону центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надано право вимагати подання додаткової інформації від уповноважених посадових осіб цього центрального органу виконавчої влади, які здійснювали розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відтак, з наведених норм слідує, що міграційний орган зобов`язаний розглянути заяву про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, для встановлення додаткової інформації, необхідної для оцінки достовірності повідомленого, провести з нею співбесіду та, у разі виникнення сумнівів щодо такої достовірності, звернутись до відповідних органів для підтвердження або спростування наданих заявником відомостей.
Колегія суддів вважає, що міграційною службою не було вжито всі можливі заходи, необхідні для оцінки достовірності повідомленої заявниками інформації та не з`ясовано усіх аспектів перебування на території України неповнолітніх, що прибули та проживають з заявниками.
Відповідно до положень Конвенції про права дитини від 20.11.1989р. (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 від 27.02.1991р.) сім`ї як основному осередку суспільства і природному середовищу для зростання і благополуччя всіх її членів і, особливо дітей, мають бути надані необхідні захист і сприяння, з тим щоб вона могла повністю покласти на себе зобов`язання в рамках суспільства.
Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Як було з`ясовано судом першої інстанції та з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду, Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області при наданні висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 23.03.2015р., який став підставою для винесення оскаржуваного рішення відносно ОСОБА_1 , не досліджено в повному обсязі обставин, що мають значення для вирішення даної справи. Такий висновок суперечить попередньо наданому ГУ ДМС України у Львівській області висновку від 21.11.2014р. про визнання ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту, не спростовує в повній мірі наведених заявником доводів щодо можливого його переслідування в країні громадянської належності, а також можливого відібрання у нього дітей, не містить достатнього аналізу законності перебування неповнолітніх дітей на території України.
Зокрема, ГУ ДМС України у Львівській області, у зв`язку з надходженням Постанови Адміністрації міста Рубльовськ від 20.06.14р. про звільнення ОСОБА_2 від обов`язку по вихованню неповнолітнього ОСОБА_7 та скасування опіки над ним, не отримано висновку Старосамбірської районної державної адміністрації, як органу опіки та піклування, щодо належного захисту інтересів неповнолітніх дітей заявника, можливості повернення неповнолітнього ОСОБА_7 до Російської Федерації, призначення йому в Україні законного представника чи вжиття відносно нього інших заходів правового реагування. ДМС України не скористалась наданим їй частиною другою статті 10 Закону правом та не зверталась до уповноважених посадових осіб ГУ ДМС України у Львівській області з вимогою про надання додаткової інформації, що, на переконання суду, вплинуло на прийняття рішення про відмову у наданні ОСОБА_2 статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту.
Також з позивачем: ОСОБА_3 прибула та проживає його донька: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідачами не було з`ясовано ставлення її матері до тривалого перебування доньки на території України, згоди на її вивезення, не з`ясовано чи має можливість малолітня повернутись в країну походження та чи відповідатиме таке повернення інтересами малолітньої ОСОБА_6 .
Крім того, ОСОБА_1 прибула в Україну із своїм сином: ОСОБА_9 , однак, відповідачами не було з`ясовано позиції батька неповнолітнього ОСОБА_9 , як і не було встановлено чи безпечним буде повернення неповнолітнього в країну походження та проживання з батьком, не проаналізовано питання чи залишення для постійного проживання в Україні відповідає інтересам неповнолітнього ОСОБА_9 .
На думку колегії суддів, усі вищеперелічені обставини вказують на неповноту дослідження відповідачами питання можливості надання (чи ненадання) заявниками статусів біженця чи осіб, які потребують додаткового захисту, як в частині інформації про неповнолітніх осіб, права та законні інтереси яких також зачіпаються в результаті прийняття ДМС України рішень за заявами позивачів, так і загалом.
Наведені обставини дають підстави для висновків про те, що доводи апеляційної скарги хоч і є по своїй суті вірними, проте не спростовують висновків суду першої інстанції в частині необхідності повторного та більш глибокого дослідження інформації наданої заявниками.
Приписами статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Вимогами ст. 9 КАС України передбачено, що суди при вирішенні справи керуються принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до вимог ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та постановив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для скасування оскаржуваної постанови колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись вимогами Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, ч.3 ст.160, ст.ст. 195,196,198,200,205,206,254 Кодексу адміністративного судочинства України,
суд,
УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 26.06.2015р. у справі № 813/375/15 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про скасування рішення і зобов`язання вчинити дії, - залишити без задоволення.
2. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 26.06.2015р. у справі № 813/375/15, - залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції.
Касаційна скарга на судові рішення подається протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Н.Г. Левицька
Суддя Л.П. Іщук
Суддя Т.В. Онишкевич
Повний текст ухвали виготовлено 14.08.2015р.