Справа № 826/10021/15
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2015-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 серпня 2015 року № 826/10021/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши адміністративну справу в письмовому провадженні

за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2

до Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації

третя особа Приватний нотаріус Федоришин Юрій Афанасійович,

ОСОБА_4

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

ВСТАНОВИВ:

Позивачі, в особі ОСОБА_1, ОСОБА_2 (надалі - Позивачі) звернулися до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації (надалі - Відповідач), третя особа Приватний нотаріус Федоришин Юрій Афанасійович (надалі - третя особа - 1) про визнання протиправним та скасувати рішення органу опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 30.07.2014 року №101-5488/01 про відмову в наданні дозволу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на продаж 3/5 часток квартири АДРЕСА_1; зобов'язати орган опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації вчинити дії по наданню дозволу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на продаж належних їм 3/5 часток в квартирі АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог Позивачі зазначають, що орган опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації своєю відмовою у наданні дозволу на продаж належних Позивачам часток квартири, порушує їх право на розпорядження належним їм майном. Орган опіки і піклування поверхово підійшов до вирішення питання про надання дозволу на відчуження належних Позивачам часток. Орган опіки і піклування не взяв до уваги, що є рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2011 року, яким встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 виділивши у користування ОСОБА_4 жилу кімнату площею 10,5 кв. м та балкон, що прилягає до неї, а отже, неповнолітніх дітей ніхто не висиляє з вище зазначеної квартири, і не перешкоджає їх праву проживання та користування майном.

Відповідач проти позовних вимог заперечує в повному обсязі та зазначає, що батько малолітніх дітей, які мають право користування у квартирі АДРЕСА_1 не надав згоди на здійснення правочину із вказаною квартирою, Дарницькою районною в місті Києві державною адміністрацією було надано відповідь від 30.07.2014 № 101-5488/01.

Представник третьої особи - 1 до суду не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про судовий розгляд справи, відповідно до вимог статей 35, 37 Кодексу адміністративного судочинства України. Заперечень проти позову до суду не надав.

В обґрунтування заперечень третя особа - 2 зазначає, що в даному випадку Позивачі мають на меті продати частину квартири третім особам, а не співвласнику, що є порушенням прав неповнолітніх дітей третьої особи - 2, також останній зазначає, що рішенням суду визначено порядок користування спільним майном, а не виділено частки в спільній сумісній власності, що також буде порушенням прав його та неповнолітніх дітей під час продажу частини нерухомого майна.

Враховуючи, що в судове засідання 11.08.2015 року не прибув представник третьої особи - 1, судом було прийнято рішення про розгляд справи в письмову провадженні на підставі частини шостої статті 128 КАС України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4 є співвласниками чотирьох кімнатної квартири по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 належить 2/5 часток вище зазначеної квартири, ОСОБА_2 - 1/5 частка, а ОСОБА_4 - 2/5 часток.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2011 року по справі №22-7078/2011 встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 виділивши у користування ОСОБА_4 жилу кімнату площею 10,5 кв. м та балкон, що прилягає до неї, а ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_2 кімнату площею 6,6 кв. м та кімнату площею 8,1 кв. м з балконом, що прилягає до цієї кімнати. Кімнату площею 15,5 кв. м та місця загального користування: кухню, коридор, туалет, ванну, комору залишити в загальному користуванні.

Позивачі з метою продажу частини у спільній власності, яка належіть їм у власності, звернулися 02 липня 2014 року з заявою до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Федоришина Ю.А. з проханням повідомити, в порядку ст.362 ЦК України, ОСОБА_4 про продаж ними належних їм часток у спільній власності.

Крім того, 17 липня 2014 року Позивачі звернулися до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, щодо надання дозволу на продаж 3/5 часток квартири АДРЕСА_1.

Дарницькою районною в місті Києві державною адміністрацією 30 липня 2014 року надано відповідь №101-5488/01 на звернення Позивачів від 17 липня 2014 року, в якому зазначено про відмову в наданні дозволу на продаж 3/5 часток квартири АДРЕСА_1

В обґрунтування відмови зазначено, що спірна квартира є спільною частковою власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, як співвлсники мають право домовитися про порядок володіння та користування квартирою з ОСОБА_4, а також, що співвласник ОСОБА_4 заперечує проти продажу частини квартири.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про не обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Закон України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 року № 2402-III (надалі - № 2402-III), визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері.

Частиною 3 ст. 17 Закону № 2402-III передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону № 2402-III, органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла, а діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" встановлено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до ч. 4 ст. 177 Сімейного кодексу України дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло.

На виконання вимог ч. 10 ст. 177 Сімейного кодексу України постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 №866 затверджений Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини.

Пунктами 66, 67 вищезазначеного Порядку передбачено, що Служба у справах дітей за місцем знаходження майна надає консультації громадянам з питань підготовки необхідних документів щодо відчуження майна дитини. Для відчуження майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають зазначеній службі такі документи: заяву кожного з батьків (опікунів, піклувальників); копію паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, паспортного документа іноземця; копію реєстраційного номера облікової картки платника податків (у разі наявності); документ, що підтверджує право власності (користування) дитини на відчужуване майно; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, виданий відповідно до законодавства; копію свідоцтва про народження дитини; довідку з місця проживання, про склад сім'ї та реєстрацію або витяг з домової книги; копію рішення про встановлення опіки над дитиною (для опікунів, піклувальників); копію рішення про встановлення опіки над майном дитини (для опікунів, піклувальників); копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу між батьками дитини (у разі наявності). У разі виїзду сім'ї на постійне місце проживання за кордон до зазначених документів додається довідка управління (відділу) у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб за місцем реєстрації сім'ї. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної в місті ради за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Для здійснення правочинів щодо нерухомого майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають службі у справах дітей документи, зазначені у пункті 66 цього Порядку. Служба у справах дітей розглядає протягом 10 робочих днів подані документи та з'ясовує наявність (відсутність) обставин, що можуть бути підставою для відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини. У разі виїзду сім'ї, в якій виховується дитина, за межі населеного пункту, придбання житла здійснюється з урахуванням інтересів дитини. Районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної в місті ради може відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса для накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, передбачених частиною п'ятою статті 177 Сімейного кодексу України. У разі усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження нерухомого майна дитини, районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної в місті ради звертається в установленому законодавством порядку до нотаріуса для зняття заборони відчуження такого майна. Рішення районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної в місті ради про надання дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини або відмову у його наданні може бути оскаржено до суду.

В матеріалах справи міститься Довідка Комунального підприємства «Господар Дарницького району міста Києва» від 18.03.2015 року №481, яка видана ОСОБА_4, з даної довідки вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_4 1971 р.н. (власник з 1993 р.), ОСОБА_7 1977 р.н. (дружина, проживає з 2013 р.), ОСОБА_8 2011 р.н (син, проживає з 2011 р.), ОСОБА_9 2013 р.н. (донька, проживає з 2013 р.).

З вищезазначеної Довідки вбачається, що в спірній квартирі проживають двоє неповнолітніх дітей третьої особи - 2, що не заперечується і Позивачами, та неповнолітні діти зареєстровані в спірній квартирі.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що Відповідач листом від 30 липня 2014 року №101-5488/01 з посиланням на положення статей 177, 190 Сімейного кодексу України, статті 32 Цивільного кодексу України, статті 17, 18 ЗУ "Про охорону дитинства", статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", повідомив Позивачів, що орган опіки і піклування заперечує проти реалізації квартирі АДРЕСА_1, оскільки відчуження зазначеного житлового приміщення суперечить правам та законним інтересам малолітніх дітей ОСОБА_8 2011 р.н., ОСОБА_9 2013 р.н., які зареєстровані та мають право користування житловими (нежитловими) приміщеннями.

Крім того, Відповідач звернув увагу і на той факт, що батько малолітніх дітей (Третя особа - 2), які мають право користування у квартирі АДРЕСА_1 не надав згоди на здійснення правочину із вказаною квартирою.

Судом не беруться до уваги посилання Позивачів на рішення Апеляційного суду міста Києва від 12.07.2011 року по справі № 22-7078/2011, оскільки рішенням суду встановлено порядок користування квартирою, а не виділено часток співвласників.

У відповідності до ч. 1 -ч. 3 ст. 358 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ст. 364 Цивільного кодексу України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Суд звертає увагу, що Листом "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ" від 01.07.2013 Верховний Суд України зазначив, що відповідно до ст. 364 ЦК кожен із співвласників має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі недосягнення згоди про спосіб і умови виділу в натурі частки із спільного майна учасник спільної часткової власності вправі звернутися з відповідним позовом до суду. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 р. N 7, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири (п. 6). Зазначене правило стосується також поділу майна, що є у спільній сумісній власності.

З аналізу матеріалів справи та норм права, вбачається, що виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, не є правом, що самостійно реалізується особою, яка бажає виділу, а має здійснюватись на підставі укладеного між усіма співвласниками договору. Такий висновок випливає з норми ч. 1 ст. 358 ЦК, яка чітко встановлює засади здійснення права спільної часткової власності за згодою співвласників. І лише у разі виникнення між співвласниками спору справа про виділ вирішується судом.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутнє рішення суду, яким виділено частку майна кожного з співвласників, а з рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2011 року по справі №22-7078/2011 вбачається про встановлення порядку користування спірною квартирою, що в свою чергу є різними поняттями.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Позивачів в частині щодо визнання протиправним та скасувати рішення органу опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 30.07.2014 року №101-5488/01 про відмову в наданні дозволу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на продаж 3/5 часток квартири АДРЕСА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

В частині позовних вимог щодо зобов'язати орган опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації вчинити дії по наданню дозволу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на продаж належних їм 3/5 часток в квартирі АДРЕСА_1, зазначає наступне.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд звертає увагу на положення Постанови Вищого адміністративного суду України від 21.10.2010 р. № П-278/10, якою встановлено, що з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, що визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення. Суд є правозастосовуючим органом, тобто, не створюючи нових правових норм, не підміняючи собою органи виконавчої та законодавчої влади, на підставі закону у встановленому процесуальним законом порядку вирішує справи.

Зважаючи, що надання дозволу на продаж спірного майна належить до виключної компетенції органу опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, враховуючи, що суд при вирішенні даної справи прийшов до висновку про правомірність дій органу опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації щодо не наданні дозволу на продаж спірного майна, оскільки в даній квартирі проживають (зареєстровані) неповнолітні діти, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням викладеного, суд приходить висновків про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 128, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.Б. Федорчук