Справа № 804/8624/15
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2015-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 серпня 2015 р. Справа № 804/8624/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Кальника В.В.
при секретарі судового засідання Шкуті А.А.
за участю представників:
позивача ОСОБА_1
відповідача ОСОБА_2
В обґрунтування позову зазначено, що на підставі повідомлення від 24.10.2014 р. №229 та наказу від 24.10.2014 р. №925, Державною податковою інспекцією у Кіровському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку Приватного підприємства «Ромбус-Приват» з питань правильності нарахування та сплати орендної плати за землю, за період з 01.10.2011р. по 15.03.2014р., за результатами якої складено акт № 3082/2204/33396638 від 11 листопада 2014р. На підставі акта відповідачем було прийнято податкове повідомлення-рішення за формою «Р» від 11.12.2014р. № НОМЕР_1, яким донараховано податкові зобовязання з орендної плати за землю у сумі 1 732 052,73 грн. та штрафні санкції у сумі 433 013,18 грн. в звязку з, нібито, порушенням позивачем пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 Податкового кодексу України.
16.04.2015 р. позивачем було отримано податкове повідомлення-рішення за формою «Р» від 03.04.2015 р. № НОМЕР_2 (оскаржуване Рішення), прийняте ДПІ у Кіровському районі на підставі Рішення від 25.02.2015 року № 1626/10/04-36-10-0714 на зменшену суму податкових зобовязань, а саме: податкові зобовязання з орендної плати за земельні ділянки у сумі 1673 306,96 грн. та штрафні санкції у сумі 418 326,74 грн.
Позивач, з посиланням на п. 3.4 Порядку направлення органами державної податкової служби податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Мінфіну України від 28.11.2012 р. № 1236, вважає податкове повідомлення-рішення за формою «Р» від 11.12.2014р. № НОМЕР_1 відкликаним з 16.04.2015 р.
Також, позивач зазначив про неможливість захисту своїх прав шляхом недопуску відповідача до проведення перевірки з огляду на її невиїзний характер та про неможливість оперативного оскарження у суді наказу про проведення перевірки позивача, оскільки даний наказ від 24.10.2014 року та повідомлення 24.10.2014 року позивач отримав після початку перевірки, а тому, позивач вважає, що за умови призначення невиїзної документальної перевірки, платник податків має бути в обовязковому порядку ознайомлений з наказом про її призначення до початку її проведення. Недотримання такого законодавчо встановленого порядку, на думку позивача, є безумовною підставою для визнання перевірки незаконною та скасування усіх документів, прийнятих за результатами її проведення.
Крім того, згідно пояснень позивача, в порушення вимог п.п. 78.1.4. п. 78.1 ст. 78 ПКУ, письмового запиту про надання пояснень та їх документальних підтверджень відповідачем на адресу позивача направлено не було.
Також, позивач, з посиланням на ч. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 р. № 71-УІІІ, зазначає, що оскаржуване рішення було прийнято на підставі акту, складеного внаслідок вчиненої відповідачем незаконної перевірки позивача, яка була проведена за умов існування законодавчої заборони на проведення подібних перевірок, а отже, не може породжувати будь - яких правових наслідків.
Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити повністю.
Представник відповідача проти позову заперечив, просив у задоволенні позовних вимог відмовити з огляду на їх необґрунтованість, зазначив, що перевірка проведена правомірно, виявлені перевіркою порушення податкового законодавства встановлені вірно, з урахуванням усіх обставин, податкове повідомлення-рішення винесено відповідно до вимог чинного законодавства, у звязку із чим, підстави для задоволення позову відсутні.
Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наступне.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що на підставі повідомлення від 24.10.2014 р. №229, та наказу від 24.10.2014 р. №925, Державною податковою інспекцією у Кіровському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку Приватного підприємства «Ромбус-Приват» з питань правильності нарахування та сплати орендної плати за землю, за період з 01.10.2011р. по 15.03.2014р., за результатами якої складено акт № 3082/2204/33396638 від 11 листопада 2014р.
Провірка проводилась з 29.10.2014 року по 04.11.2014 року.
Перевіркою встановлено, що позивачем порушено вимоги п.286.2 ст. 286 ПК України, внаслідок чого встановлено заниження орендної плати за земельну ділянку, розташовану на території Кіровського району за період з 01.10.2011 року по 31.12.2011 року на суму 176 237,31 грн.; за 2012 рік на суму 704 949,29 грн.; за 2013 рік на суму 704 949,29 грн. та за період з 01.01.2014 року по 15.03.2014 року на суму 145 916,84 грн. Загальна сума заниження орендної плати за землю склала 1 732 052,73 грн.
На підставі акта про результати документальної позапланової невиїзної перевірки позивача з питань правильності нарахування та сплати орендної плати за землю за період з 01.10.2011 року по 15.03.2014 року № 3082/2204/33396638 від 11.11.2014 року та рішення ГУ ДФС у Дніпропетровській області «Про результати розгляду скарги» № 1626/10/04-36-10-07-14 від 25.02.2015 року, прийняте податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_2 від 03.04.2015 року.
Рішенням № 1626/10/04-36-10-07-14 від 25.02.2015 року було встановлено, що ДПІ у Кіровськом районі м. Дніпропетровська не враховано норми пункту 102.1 статті 101 ПК України в частині збільшення грошового зобовязання з орендної плати за жовтень 20Н року на загальну суму 58 745,77 грн. за основним платежем.

Вирішуючи заявлений спір по суті, суд зазначає про те, що відповідачем проведено саме позапланову невиїзну документальну перевірку позивача згідно статті 79 ПК України, якою не передбачено право платника податків відмовити у допуску до перевірки.

Оскільки перевірка була невиїзною, то позивач не міг висловити свою не згоду з її проведенням та скористатися своїм правом не допустити працівників податкового органу до перевірки, адже Податковим кодексом України не передбачено процедури допуску до невиїзної перевірки, а тому позивач вправі оскаржити дії по проведенню невиїзної перевірки навіть після оформлення її результатів у вигляді акту та податкового повідомлення рішення.

Аналогічну позицію займає і Державна фіскальна служба України у листі від 12.09.2014 року № 4352/7/99-99-10-02-02-17.

Повноваження, компетенція контролюючих органів, обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюється Податковим кодексом України. Державні податкові інспекції є контролюючими органами щодо податків, які справляються до бюджетів та державних цільових фондів. Податкове законодавство України ґрунтується на таких принципах: загальність оподаткування; рівність усіх платників перед законом; невідворотність настання визначеної законом відповідальності у разі порушення податкового законодавства; презумпція правомірності рішень платника податку; фіскальна достатність; соціальна справедливість; економічність оподаткування; нейтральність оподаткування; стабільність; рівномірність та зручність сплати; єдиний підхід до встановлення податків та зборів. Зазначені принципи спрямовані на недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації.

Відповідно до підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з обставин, визначених цим Кодексом.

Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.

Судом встановлено, що 24.10.2015 року відповідачем було прийнято наказ №925 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки Приватного підприємства «Ромбус-Приват» з питань правильності нарахування та сплати орендної плати за землю, за період з 01.10.2011р. по 15.03.2014р.».

Як вбачається з тексту наданого наказу підставою для проведення перевірки відповідачем обрано п.п. 78.1.4. п.78.1 ст. 78 Податкового кодексу України.

З повідомлення про проведення перевірки № 229 від 24.10.2015 року вбачається, що підставою для проведення перевірки відповідачем обрано п.п. 78.1.4. п.78.1 ст. 78, п.79.2 ст.79 Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 79.2 статті 79 Податкового кодексу України документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами органу державної податкової служби виключно на підставі рішення керівника органу державної податкової служби, оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що аналізованими нормами ПК, з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів, встановлені умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок, зокрема документальних позапланових невиїзних. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки. З наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку. Невиконання вимог підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 та пункту 79.2 статті 79 ПК призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 27.01.2015 року (справа № 21-425а14).

Суд критично ставиться до факту неотримання позивачем наказу щодо проведення перевірки до її початку, оскільки під час судового розгляду доказів отримання наказу після початку перевірки, а саме після 29.10.2014 року, позивачем суду не надано, в той час як надані документі навпаки свідчать про направлення на адресу ПП «Ромбус-Приват» наказу №925 від 24.10.2014 року та направлення від 24.10.2014 року №229 до початку проведення перевірки.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що на час розгляду справи, направлення на проведення перевірки та/або наказ на проведення перевірки відповідачем не оскаржені ані в адміністративному, ані у судовому порядку, у той час, як положеннями Податкового кодексу України передбачене таке право платника податків у разі незгоди з винесенням вказаних документів.

Щодо посилання позивача на те, що податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 11.12.2014 року вважається відкликаним з 16.04.2015 року з підстав зменшення суми грошового зобовязання (згідно п. 5.2.1 та п. 5.3 Порядку направлення органами державної податкової служби податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Мінфіну України від 28.11.2012 року № 1236), суд зазначає, що відповідно до вимог абз. 3 п. 56.3 ПК України, скарги на рішення контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів та митниць подаються до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Відповідно до вимог п. 56.6 ПК України, у разі коли контролюючий орган приймає рішення про повне або часткове незадоволення скарги платника податків, такий платник податків має право звернутися протягом 10 календарних днів, наступних за днем отримання рішення про результати розгляду скарги, зі скаргою до контролюючого органу вищого рівня.

Таким чином, у разі часткового задоволення скарги, до ДФС України подається скарга на рішення про результат розгляду скарги, а не на податкове повідомлення - рішення, прийняте ДПІ.

Позивачем подано до ДФС України скаргу від 20.04.2015 року на податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_2 від 03.04.2015 року, однак, суд зазначає, що до ДФС України подаються скарги виключно на рішення контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів та митниць (зокрема, ГУ ДФС у Дніпропетровській області). Натомість податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_2 від 03.04.2015 року прийнято ДПІ, а не ГУ ДФС у Дніпропетровській області. Отже, рішення ГУ ДФС у Дніпропетровській області «Про результати розгляду скарги» № 1626/10/04-36-10-07-14 від 25.02.2015 року до ДФС України позивачем не оскаржувалось.

Щодо посилання позивача на порушення строків прийняття ППР № НОМЕР_1 від 11.12.2014 року, то це жодним чином не обґрунтовує позовні вимоги, так-як у даній справі оскаржується ППР № НОМЕР_2 від 03.04.2015 року, що приймалось на підставі Рішення ГУ ДФС у Дніпропетровській області. При цьому, норми ПК України не містять такої підстави відкликання ППР чи визнання його не чинним, як прийняття ППР з порушенням строків, визначених ПК України.

Підстави прийняття ГУ ДФС у Дніпропетровській області рішення «Про результати розгляду скарги» № 1626/10/04-36-10-07-14 від 25.02.2015 року, а також формування змісту такого Рішення не залежать від волі ДПІ, а процедура прийняття такого рішення знаходиться поза межами повноважень ДПІ.

Як було зазначено, перевірку Приватного підприємства «Ромбус-Приват» проведено на підставі пп. 78.1.4 ПК України - виявлено недостовірність даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначено виявлену недостовірність даних та відповідну декларацію протягом 10 робочих днів з дня отримання запиту.

З матеріалів справи вбачається, що контролюючим органом за наслідками співставлення показників, що містяться в поданих позивачем деклараціях, та у листі Управління Держземагентства у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області від 27.10.2014 року №26/292, рішенні Господарського суду Дніпропетровської області №904/145/14 від 04.03.2014 року, договорі оренди земельної ділянки з Дніпропетровською міською радою від 20.01.2006 року, було встановлено, що позивачем, з урахуванням вимог ПК України, декларуються недостовірні (занижені) зобов'язання з орендної плати. Такий висновок ґрунтується на достатній кількості документів, необхідних для його прийняття та правильного визначення податкових зобовязань позивача. При цьому, відсутня можливість надання з боку платника будь-яких пояснень чи доказів, що спростовують наявність встановленого правопорушення.

Крім того, представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що, виходячи з предмету перевірки, у ДПІ були у повному обсязі наявні документи, необхідні для прийняття спірного ППР.

Також, суд не приймає в обґрунтування позовних вимог посилання представника позивача на те, що оскаржуване ППР прийнято на підставі акту, складеного внаслідок незаконної перевірки, що була проведена за умов існування законодавчої заборони на проведення перевірок відповідно до ч. 3 Прикінцевих положень ЗУ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» (від 28.12.2014 року), оскільки, відповідно до акта перевірки, перевірка проводилась з 29.10.2014 року по 04.11.2014 року (в межах строків, встановлених ст. 82 ПК України), наказ на проведення перевірки видано 24.10.2014 року, акт перевірки складено 11.11.2014 року. Отже, перевірку проведено у 2014 році та до дати підписання вказаного вище закону.

З матеріалів справи вбачається, що позивач перебуває на обліку в ДПІ та є платником орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності з 2006 року.

З 01.01.2011 року питання щодо оподаткування земельним податком регулюються ПК України, ЗУ «Про оренду землі» та договорами оренди. Підставою для передачі земельних ділянок в оренду є рішення міської ради.

Відповідно до пп. 14.1.147 ПК України, плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка, а також земельна частка (пай), яка перебуває у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, а суб'єктом (платником) - власник земельної ділянки, земельної частки (паю) і землекористувач, в тому числі орендар. Власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, крім орендарів, сплачують земельний податок. За земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата (п. 288.3 ПК України).

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обовязковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку, яка перебуває у державній або комунальній власності, як визначено п. 288.1 ПК України, є договір оренди такої земельної ділянки. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації (ст. 13, 18 ЗУ «Про оренду землі»).

Відповідно до п. 274.1 ПК України, ставка земельного податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки. При цьому, згідно пп. 288.5 ПК України, розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою трикратного розміру земельного податку.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 206 Земельного кодексу України, плата за землю справляється відповідно до закону, а з 01 січня 2011 року будь - які питання щодо оподаткування регулюються ПК України, і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до ПК України та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.

Підпунктом 4.1.1, п. 4.1, ст. 4 ПК України закріплено принцип «загальність оподаткування», тобто, кожна особа зобов'язана сплачувати встановлені ПК України, законами з питань митної справи податки та збори, платником яких вона є згідно з положеннями ПК України. Відповідно до ст. 6 ПК України, податком є обов'язковий безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податків відповідно до ПК України. Пунктом 8.2 ст. 8 ПК України передбачено, що до загальнодержавних належать податки та збори, що встановлені цим Кодексом і є обов'язковими до сплати на усій території України, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 9 ПК України (на момент виникнення та існування спірних правовідносин), плату за землю віднесено до загальнодержавних податків і зборів. У відповідності до пп. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК України, платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених ПК України. Податковий обов'язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов'язків платника податків (п. 36.3 ст. 36 ПК України).

Питання оподаткування регулюються ПК України і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.

Відповідно до вимог п. 5.2 ст. 5 ПК України, у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.

Згідно частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а суд згідно ст.86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивачем до суду не надано жодних документів, що могли б бути підставою для обґрунтованого сумніву щодо правомірності прийняття спірного податкового повідомлення - рішення чи спростовували б висновки акта перевірки.

Суд також звертає увагу на факт відсутності з боку позивача заперечень щодо правильності нарахування сум податкового повідомлення рішення від 03.04.2014 року №, при цьому, позивач просить скасувати оскаржуване податкове повідомлення рішення, посилаючись лише на «грубі процесуальні порушення», які, на його думку, мали місце під час проведення перевірки.

Враховуючи викладені обставини та наявні докази, суд приходить до висновку, що Державна податкова інспекція у Кіровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Держаної фіскальної служби у Дніпропетровській області під час прийняття податкового повідомлення-рішення від 03.04.2014 року № діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, правомірність своїх дій податковою інспекцією доведена, у звязку з чим, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

З урахуванням відмови у задоволенні позову, суд стягує з позивача решту суми судового збору у розмірі 4384,80 грн. (4872,00 грн. 487,20 грн.).

Керуючись статтями 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного Приватного підприємства «Ромбус-Приват» до Державної податкової інспекції у Кіровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Держаної фіскальної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення від 03.04.2014 року № відмовити повністю.

Стягнути з Приватного підприємства «Ромбус-Приват» () решту суми судового збору у розмірі 4384,80 грн.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 16 серпня 2015 року.

Суддя ОСОБА_3