Справа № 2а-1334/09/2370
Суддя: Хрімлі О.Г.
Дата ухвалення: 2010-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2а-1334/09/2370 Головуючий у 1-й інстанції: Курко О.П.
Суддя-доповідач: Хрімлі О.Г.
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" травня 2010 р.

м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого суддів при секретаріО.Г. Хрімлі, Н.М. Літвіної, О.Ф. Ситникова, Л.В. Архіповій,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Вінницької міжрайонної державної податкової інспекції на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 16 квітня 2009 року по справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 до Вінницької міжрайонної державної податкової інспекції про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИЛА:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_5 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду із позовом до Вінницької міжрайонної державної податкової інспекції про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень від 25.02.2009 року № /0, від 25.02.2009 року № /0.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 16 квітня 2009 року адміністративний позов задоволений у повному обсязі.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, Вінницька міжрайонна державна податкова інспекція звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції, як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та прийняти нову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, осіб, які приймали участь в апеляційному розгляді справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обґрунтована та підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з матеріалів справи, актом Вінницької МДПІ від 11.02.2009 року № 8-17/НОМЕР_1 про результати позапланової документальної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2005 року по 30.09.2008 року встановлено порушення вимог п. 19.1 ст. 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»та за період з 01.01.2006 року по 30.09.2008 року донараховано 2393161,60 грн. податку з доходів фізичних осіб, встановлено завищення суми податкового кредиту на 1798887 грн., в порушення п.п. 7.2.1 п. 7.2, п.п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», п. 18 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом ДПА України від 30.05.1997 року № 165, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.06.1997 року.

На підставі акту перевірки від 11.02.2009 року № 8-17/НОМЕР_1 Вінницькою МДПІ прийняті податкові повідомлення-рішення:

- від 25.02.2009 року № /0, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб за основним платежем у сумі 2393161,60 грн.;

- від 25.02.2009 року № /0, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем у сумі 1798887 грн., за штрафними санкціями у сумі 899443,50 грн.

З акту перевірки вбачається, що між позивачем та рядом приватних фірм та підприємців протягом перевіряємого періоду укладені угоди купівлі-продажу товарів, за результатами виконання яких продавці товарів видавали позивачу видаткові накладні, податкові накладні та фіскальні чеки реєстратора розрахункових операцій.

Висновками почеркознавчої та техніко-криміналістичної експертиз щодо невідповідності відбитків печаток на документах контрагентів позивача встановлено, що податкові накладні виписані не платниками податку на додану вартість, а невідомими особами.

Перевіряючи правомірність прийнятих податковим органом рішень, колегія суддів виходить з наступного.

У відповідності до п.п. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»платник податку зобов'язаний надати покупцю податкову накладну, що має містити зазначені окремими рядками:

а) порядковий номер податкової накладної;

б) дату виписування податкової накладної;

в) повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість;

г) податковий номер платника податку (продавця та покупця);

д) місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість;

е) опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм);

є) повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах отримувача;

ж) ціну поставки без врахування податку;

з) ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні;

и) загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Форму податкової накладної та Порядок заповнення податкової накладної затверджено Наказом Державної податкової адміністрації України від 30 травня 1997 року № 165, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 червня 1997 р. за № 233/2037, «Про затвердження форми податкової накладної та порядку її заповнення».

Пунктом 2 Порядку заповнення податкової накладної визначено, що податкову накладну складає особа, яка зареєстрована як платник податку в податковому органі і якій присвоєно індивідуальний податковий номер платника податку на додану вартість.

Пунктом 5 Порядку передбачається, що податкова накладна вважається недійсною у разі її заповнення іншою особою, ніж вказаною у пункті 2 даного Порядку.

Підпунктом 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»визначено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що податкова накладна як звітний податковий документ, що є підставою для включення покупцем у податковому обліку до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених (нарахованих) у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), що підлягають використанню в його господарській діяльності, має юридичне значення при обов'язковій умові нарахування податку та виписування податкової накладної особою, яка зареєстрована як платник податку на додану вартість у порядку, встановленому ст. 9 Закону України «Про податок на додану вартість».

Оскільки надані позивачем до перевірки податкові накладні не відповідають вимогам ст. 7 Закону України «Паро податок на додану вартість», п. 2 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації України від 30 травня 1997 року № 165, а саме видані невідомими особами, які не є платниками податку на додану вартість, колегія суддів вважає неправомірним віднесення позивачем 1798887 грн. до складу податкового кредиту з ПДВ.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку про правомірність прийнятого Вінницькою МДПІ податкового повідомлення-рішення від 25.02.2009 року № /0, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем у сумі 1798887 грн., за штрафними санкціями у сумі 899443,50 грн.

Стосовно нарахування позивачу податкових зобов'язань з податку з доходів фізичних осіб, колегія суддів виходить з наступного.

Перевіркою встановлено, що контрагенти позивача видавали фіскальні чеки за придбання товарно-матеріальних цінностей, реєстратори розрахункових операцій яких не зареєстровано у податкових органах.

Правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг визначає Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», статтею 1 якого визначено, що реєстратори розрахункових операцій застосовуються фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності або юридичними особами (їх філіями, відділеннями, іншими відокремленими підрозділами) (далі - суб'єкти підприємницької діяльності), які здійснюють операції з розрахунків в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також уповноваженими банками та суб'єктами підприємницької діяльності, які виконують операції купівлі-продажу іноземної валюти.

Згідно до ст. 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»державний реєстр реєстраторів розрахункових операцій - перелік моделей реєстраторів розрахункових операцій та їх модифікацій, які відповідають вимогам нормативних актів України, сертифіковані у державній системі сертифікації на відповідність вимогам діючих державних стандартів і дозволені для застосування у сфері, визначеній цим Законом.

Розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

Статтею 12 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»визначено, що на території України у сферах, визначених цим Законом, дозволяється реалізовувати та застосовувати лише ті реєстратори розрахункових операцій вітчизняного та іноземного виробництва, які включені до Державного реєстру реєстраторів розрахункових операцій та конструкція і програмне забезпечення яких відповідає конструкторсько-технологічній та програмній документації виробника.

Перевіркою встановлено відсутність у контрагентів позивача належним чином зареєстрованих, опломбованих та приведених у фіскальний режим реєстраторів розрахункових операцій, тому колегія суддів вважає невірним висновок суду першої інстанції щодо відповідності фіскальних чеків вимогам Закону, оскільки у такому випадку ці чеки не є взагалі розрахунковими документами у розумінні Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Пунктом 13 Інструкції про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю, затвердженої Наказом Головної державної податкової інспекції України від 21 квітня 1993 року № 12, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 червня 1993 р. за № 64, визначено, що до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать документально підтверджені витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Відповідно до п.п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Виходячи з наведених норм Закону, колегія суддів приходить до висновку про неправомірність віднесення позивачем вартості товарів до складу витрат на основі фіскальних чеків реєстраторів розрахункових операцій, які не зареєстровані у встановленому Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»порядку.

Тобто, фіскальні чеки реєстраторів розрахункових операцій, які не зареєстровані у встановленому Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»порядку, взагалі не є розрахунковими документами, а отже не є підставою для віднесення витрат до складу валових.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають, а прийняті податковим органом податкові повідомлення-рішення є такими, що відповідають законодавству.

Згідно зі ст.198 ч.1 п. 4 та ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує постанову суду першої інстанції та приймає нове рішення, якщо встановить порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Таким чином, колегія суддів прийшла висновку про те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Вінницької міжрайонної державної податкової інспекції -задовольнити.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 16 квітня 2009 року -скасувати.

У задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 до Вінницької міжрайонної державної податкової інспекції про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень - відмовити.

Повний текст постанови виготовлений 25 травня 2010 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О.Г. Хрімлі

Судді Н.М. Літвіна

О.Ф. Ситников