Справа № 2а-586/11
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2015-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2015 р.м.ОдесаСправа № 2а-586/11

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Кравчук Т.С.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Танасогло Т.М.,

суддів Бойка А.В.,

Яковлєва О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2011 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , Управління Південного оперативного командування про визнання протиправними дій, стягнення заборгованості, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2009 року ОСОБА_1 звернувся до управління Південного оперативного командування, військової частини НОМЕР_1 , з урахуванням уточнень, в якому просить визнати протиправними дії відповідачів щодо невиплати йому грошового забезпечення за період з жовтня 2006 року по липень 2007 ріку, стягнути з військової частини НОМЕР_1 заборгованість по грошовому забезпеченню у розмірі 9 871,95 грн. та стягнути з військової частини НОМЕР_1 моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що відповідно до ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» №2011 від 20.12.1991р. держава гарантує військовослужбовцям матеріальне й інші види забезпечення, однак відповідачами ці вимоги виконано не було.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2011 року позовні вимоги - частково задоволено. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з жовтня 2006 року по липень 2007 рік. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача заборгованість по грошовому забезпеченню у розмірі 9 871,95 коп. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі військової частини НОМЕР_1 ставиться питання про скасування постанови в зв`язку з тим, що вона постановлена з порушенням норм процесуального та матеріального права та у зв`язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Відповідно до приписів ст. 197 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції, може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд за їх участю, а також у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги військової частини НОМЕР_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

ОСОБА_1 проходив військову службу й перебував на грошовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_2 , яка була розформована 31 серпня 2006 року.

Після розформування військової частини НОМЕР_2 позивач був зарахований на всі види забезпечення в тому числі грошового забезпечення до військової частини НОМЕР_1 . Перебуваючи на забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 позивач на протязі 2 місяців отримував грошове забезпечення за посадовим окладом, військовим званням та на протязі наступних 2 місяців за лише військовим званням.

З січня 2007 року по період звільнення з військової служби у липні 2007 року грошове забезпечення йому не виплачувалось.

Після скорочення 31 серпня 2006 року посади начальника відділу (забезпечення топографічними картами) військової частини НОМЕР_2 , рішення щодо призначення позивача на іншу посаду тривалий час не приймалось.

ОСОБА_1 наказом по особовому складу начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 28 квітня 2007 року №146 був звільнений з військової служби у запас за пп."г" п.67 (у зв`язку із скороченням штатів) Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних сил України, затвердженого Указом Президента України від 07.11.01 р. №1053. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03 липня 2007 року №125 був виключений із списку особового складу та всіх видів забезпечення

У жовтні 2008 року позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 та до управління Південного оперативного командування щодо виплати йому заборгованості з грошового забезпечення, але зазначенні звернення були відповідачами залишені без задоволення.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що військовою частиною НОМЕР_1 неправомірно було застосовано Положення про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 05 березня 2001 року №75 та відмову військової частини НОМЕР_1 у проведенні виплати грошового забезпечення позивачу, виходячи з розмірів, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постановою Кабінету Міністрів України від 22 травня 2000 року №829 "Про грошове забезпечення військовослужбовців", у зв`язку з цим позивач безпідставно на протязі восьми місяців не мав можливості на отримання грошового забезпечення та можливості працевлаштування, так як продовжуючи виконувати обов`язки військової служби був позбавлений такого права.

Судова колегія вважає ці висновки суду першої інстанції вірними і такими, що відповідають вимогам Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".

В апеляційній скарзі військової частини НОМЕР_1 вказується, що конкретні строки звільнення військовослужбовців з військової посади не передбачені, тому рішення щодо звільнення та з питань грошового забезпечення позивача було здійснено на підставі, та у спосіб що передбачений Конституцією та законами України, тому вимоги позивача є безпідставними, у зв`язку з цим вважає що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови якою в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Судова колегія не приймає до уваги ці доводи апелянта, виходячи з наступного.

Як передбачено ст.ст. 1-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон) передбачено, що військовослужбовці користуються усіма права і свободами людини і громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законами України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Згідно з положеннями ст. 9 зазначеного Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних сил України, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України.

Згідно п.34 Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних сил України, затвердженого Указом Президента України від 07 листопада 2001 року №1053/2001, чинного на період виникнення правовідносин, передбачено, що призначення на посади осіб офіцерського складу, які перебувають у розпорядженні відповідних командирів (начальників), проводиться в можливо короткий строк, але не пізніше ніж через два місяці з дня звільнення з попередньої посади.

На підставі пп.9.1 п.9 Положення про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 05 березня 2001 року №75, діючого на період виникнення правовідносин, особам офіцерського складу, прапорщикам (мічманам), солдатам (матросам), сержантам і старшинам, які проходять службу за контрактом, звільненим від посад, які вони займають (у том числі у зв`язку з переходом військової частини у новий штат, частковою зміною штату), з дня наступного за днем звільнення від займаних посад оклади грошового утримання виплачуються з розрахунку: за перші два місяці - окладів за військовим званням і за останніми основними посадами; за два наступних місяці - тільки окладів за військовими званнями.

Після закінчення перших двох місяців перебування осіб офіцерського складу в розпорядженні посадові оклади можуть виплачуватись протягом наступних двох місяців тільки за рішенням Міністра оборони України або Державного секретаря Міністерства оборони України, начальника Генерального штабу Збройних Сил України та головнокомандувачів видів Збройних Сил України, а прапорщикам (мічманам), які проходять службу за контрактом, - за рішення командувача корпусу, прирівняних до нього осіб вище.

Отже, після чотирьох місяців безпреревного перебування у розпорядженні оклади грошового утримання особам офіцерського складу можуть виплачуватись у виняткових випадках тільки за рішення Міністра оборони України та начальника Генерального штабу Збройних сил України. Клопотання про продовження строків виплати окладів грошового утримання подаються за підпорядкованістю командирам військових частин, у списках яких вони перебувають.

Як вбачається з матеріалів справи військовою частиною НОМЕР_1 рішення про виплату позивачу грошового забезпечення приймалось виходячи з вимог пп.9.1 п.9 Положення про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 05 березня 2001 року №75, однак в зазначених правовідносинах застосуванню підлягають правові норми ст.ст. 1-2, 9 вищевказаного Закону, оскільки вони мають вищу юридичну силу.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідно до вимог саме ст. 9 Закону право встановлювати розмір грошового забезпечення надано Кабінету Міністрів України, а Міністру оборони України надано право визначати лише порядок виплати грошового забезпечення.

Встановлений Положенням про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, затверджений наказом Міністра оборони України від березня 05 березня 2001 року №75, порядок виплати грошового забезпечення не може передбачати норми щодо зменшення розміру грошового забезпечення військовослужбовцям, так як право встановлювати розмір грошового забезпечення надано Кабінету Міністрів України.

Отже, судом першої інстанції було вірно встановлено, що за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначені розміру грошового забезпечення позивачу, підлягають застосуванню статті 1-2,9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, Постанова Кабінету Міністрів України від 22 травня 2000 року №829 "Про грошове забезпечення військовослужбовців", а не пп.9.1 п.9 Положення про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженого Наказом Міністра оборони України від 05 березня 2001 року №75, яким істотно звужується обсяг встановлених законом прав.

Таким чином, відповідачу необхідно було застосувати норму Закону, а не норму підзаконного нормативно-правового акту.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач на протязі восьми місяців, був позбавлений можливості отримання грошового забезпечення та можливості працевлаштування, так як знаходився на військовій службі, внаслідок неправомірного застосування відповідачем норм Положення про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, а питання, щодо продовження виплати грошового забезпечення у встановленому Положенням порядку, вирішено не було.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 стосовно відшкодування моральної шкоди, судова колегія зазначає наступне.

У відповідності до ст. 7 вищевказаного Закону право військовослужбовців на проведення відшкодування заподіяної моральної шкоди і матеріальної шкоди здійснюється у встановленому законом порядку.

Згідно зі ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала.

На підставі ч.3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. А також при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У відповідності до приписів ч.2 ст. 21 КАС вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач надав докази отримання коштів у борг та медичні довідки про стан здоров`я.

Отже, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що військова частина НОМЕР_1 нанесла моральну шкоду позивачу своїми діями, залишивши його без заходів існування та без можливості заробляти собі самостійно, оскільки несвоєчасне звільнення позбавило позивача можливості працевлаштування протягом значного періоду, тому позивач вимушений був неодноразово брати гроші у борг. ОСОБА_1 переніс стрес, стан його здоров`я погіршився, у зв`язку з чим він був вимушений звернутись до медичних закладів за допомогою.

Таким чином, колегія суддів погоджується із розрахунком суду першої інстанції щодо заборгованості грошового забезпечення ОСОБА_1 , з урахуванням індексації у розмірі 9 871,95 грн., а також погоджується з розміром моральної шкоди, завданої позивачу військовою частиною НОМЕР_1 , у розмірі 5 000 грн., оскільки це підтверджено довідкою про стан здоров`я та копіями боргових розписок.

Враховуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 197; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 200; п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а постанову Приморського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2011 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, які брали участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: Т.М. Танасогло

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: О.В. Яковлєв