Справа № 810/2892/15
Суддя: Брагіна О.Є.
Дата ухвалення: 2015-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2015 року справа 810/2892/15

Суддя Київського окружного адміністративного суду Брагіна О.Є.;

при секретарі судового засідання - Сакевич Ж.В.;

за участю:

позивача - ОСОБА_1;

представника позивача - ОСОБА_2 (договір про надання правової допомоги № 09/15 від 01.04.2015 р.);

представника відповідача - Гордейчука В.П. (довіреність № 230 від 01.09.2014 р.),

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до державної реєстраційної служби Ірпінського міського управління юстиції у Київській області, третя особа - ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

до суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до ДРС Ірпінського МУЮ у Київській області, третя особа - ОСОБА_4 про зобов'язання внести запис до державного реєстру прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 та заявою про поновлення строку для звернення до суду з даним позовом.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що ним до реєстраційної служби були подані всі необхідні документи для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, проте у її проведенні було відмовлено з підстав скасування права власності попереднього власника квартири.

Вважає таке рішення незаконним та таким, що порушує його права, оскільки він набув право власності на законних підставах.

Пропущення строку для звернення до суду з адміністративним позовом пояснює тим, що здійснював оскарження цього рішення у цивільному порядку, але ухвалою Апеляційного суду Київської області йому було роз'яснено про необхідність звернення до суду в порядку адміністративного судочинства.

07.08.2015 р., позивач у судовому засіданні свої вимоги збільшив, просив визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора ДРС Ірпінського МУЮ у Київській області Гвоздя С.М. від 14.05.2014 р. № 13028740 про відмову в державній реєстрації прав та зобов'язання внести запис до державного реєстру прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1, а також поновлення строку для звернення до суду з даним позовом.

У судове засіданні з'явилися позивач, його представник та представник відповідача, третя особа до суду не з'явився, про дату та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, заяв чи клопотань про розгляд справи за його відсутності не надавав. Позивачем та його представником позов було підтримано з підстав, викладених у позовній заяві.

Представником відповідача позов визнано у повному обсязі.

На підставі ч. 3 ст. 136 КАСУ, судове рішення у зв'язку з відмовою від адміністративного позову, визнанням адміністративного позову чи примиренням сторін ухвалюється за правилами, встановленими статтями 112, 113 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 112 КАСУ, у разі часткового визнання адміністративного позову відповідачем і прийняття його судом може бути прийнята постанова суду про задоволення визнаних відповідачем позовних вимог відповідно до статті 164 цього Кодексу. У разі повного визнання відповідачем адміністративного позову і прийняття його судом приймається постанова суду про задоволення адміністративного позову. Згідно ч. 4 ст. 112 КАСУ, суд не приймає відмови від адміністративного позову, визнання адміністративного позову і продовжує розгляд адміністративної справи, якщо ці дії позивача або відповідача суперечать закону чи порушують чиї-небудь права, свободи або інтереси.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши представлені документи, надавши їм відповідної правової оцінки, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на таке:

05.05.2014 р., о 11:38:09, позивачем було подано заяву до реєстраційної служби Ірпінського міського управління юстиції Київської області про проведення державної реєстрації права власності на квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 08.05.2012 р. До заяви було додано завірену копію договору купівлі-продажу номер 1201, видану 08.05.2012 р. приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою О.С., та копія технічного паспорта б/н, виданого 25.03.2012 р. КП КОР «Ірпінське бюро технічної інвентаризації». Під час розгляду поданої заяви відповідачем було встановлено, що право власності на попереднього власника було скасовано на підставі рішення Київського районного суду м. Донецька від 16 грудня 2011 р., в порядку повороту виконання якого ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 28 серпня 2013 р., зобов'язано реєстраційну службу Ірпінського МУЮ внести запис про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_4

14.05.2014 р., відповідач рішенням № 13028740 відмовив ОСОБА_1 у державній реєстрації права власності на заявлену ним квартиру на підставі скасування права власності на попереднього власника, у зв'язку з чим позивач оскаржив рішення та дії відповідача у судовому порядку.

Надаючи правової оцінки відносинам, що склалися між сторонами, суд звертає увагу, що предметом розгляду адміністративних справ, є, зокрема визначення законності рішень (дій або бездіяльності) суб'єктів владних повноважень. Виходячи із завдань адміністративного судочинства України суди перевіряють прийняті рішення (дії, бездіяльність) щодо дотримання суб'єктом владних повноважень наданих повноважень та способу їх прийняття, відповідності рішення Конституції та законам України; з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); а також встановлюють фактори неупередженості; добросовісності; розсудливості при їх прийнятті, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; тощо.

Отже предметом дослідження суду є виключно дії відповідача на предмет їх відповідності нормам чинного законодавства.

З урахуванням встановленого, суд зазначає наступне: правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації та їх обтяжень встановлює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пунктом 1 частини 1 статті 4 якого передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно. Порядок проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень визначений статтею 15 цього Закону та полягає у прийнятті і перевірці документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрації заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; прийнятті рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; внесенні записів до Державного реєстру прав; видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; наданні витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень встановлений частиною 1 статті 24 цього Закону. Так, відповідно до вказаної статті у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) об'єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, визначених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 5-1) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 5-2) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 5-3) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувача набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; 5-4) після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; 5-5) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 5-6) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; 6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

Згідно з частиною 2 статті 24 вказаного Закону, за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову. Частиною 4 цієї статті встановлено, що відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена.

Наказом Міністерства юстиції України від 26.12.2011 № 3601/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27.12.2011 за № 1538/20276, затверджені форми рішень державного реєстратора прав на нерухоме майно та вимоги до їх оформлення. Відповідно до цього наказу рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень повинно містити підстави для такої відмови відповідно до статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Крім того, пунктом 28 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 17.10.2013 № 868 встановлено, що державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень виключно за наявності підстав для відмови, що визначені у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Стаття 24 Закону, яка визначає підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень, складається із 4-х частин, у тому числі частиною першою передбачено 12 різних підстав для відмови у державній реєстрації, при чому, перелік підстав є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню, що випливає з положень частини 4 цієї статті, якою передбачено, що відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав не передбачених цим Законом заборонена.

Системний аналіз вказаних правових норм дає суду підстави для висновку, що рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити посилання на конкретні підстави такої відмови, які передбачені саме Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Однак, відповідач послався на статтю 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» без зазначення відповідної частини та пункту цієї статті, якими передбачено конкретні підстави для відмови державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і формально зазначена підстава для відмови у державній реєстрації за неіснуючої обставини. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не містить такої підстави для відмови, як скасування права власності за попереднім власником, яка вказана державним реєстратором у рішенні від 27.05.2014 р. №13337119.

Отже, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині вимоги про скасування спірного рішення державного реєстратора.

Відносно позовних вимог в частині зобов'язання відповідача здійснити державну реєстрацію права на нерухоме майно, суд вважає, що такі вимоги підлягають задоволенню.

Пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що саме орган державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє в їх реєстрації. Як вказувалося вище, рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити посилання на конкретні підстави такої відмови, які передбачені Законом. Оскільки, в оскаржуваному рішенні причиною відмови у державній реєстрації зазначено скасування права власності попереднього власника, яка не передбачена статтею 24 Закону, а питання здійснення державної реєстрації прав та їх обтяжень відноситься до компетенції державної реєстраційної служби, в даному випадку належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов'язання відповідача внести запис до державного реєстру прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру.

Стосовно позовних вимог в частині визнання рішення державного реєстратора про відмову в реєстрації протиправним, суд приходить до висновку, що вони задоволенню не підлягають, оскільки прийняття рішення про реєстрацію або відмову в реєстрації прав є дискреційним повноваженням реєстраційної служби. Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст.2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Окрім того, скасування рішення державного реєстратора, як способу захисту порушеного права позивача, передбачає, що спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта, а покладання на відповідача обов'язку зареєструвати право власності є достатнім для захисту та відновлення порушеного права позивача.

Оцінюючи правомірність оскаржуваного рішення суд керується критеріями, закріпленими у ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень суб'єктами владних повноважень. Відповідно до вказаної норми, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАСУ кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 71 КАСУ в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Одночасно з поданим позовом ОСОБА_1 заявив клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду з мотивів поважності причин цього пропуску.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Чинне законодавство України гарантує кожному право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону. Це положення закріплює у вітчизняному законодавстві міжнародно-правовий стандарт, який міститься у ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

До основних прав людини, що гарантуються Конституцією України та загальновизнаними міжнародними документами належить і право на доступ до правосуддя. Цей принцип визначає не тільки ступінь захищеності особи в державі, а і є важливим показником демократизму судочинства в цілому.

Доступ до правосуддя означає, що правова система надає кожній стороні - незалежно від рівня доходів, етнічної приналежності чи статі - справедливі слухання перед незалежним і нейтральним суддею, котрий забезпечує правову процедуру у відкритому і гласному судовому процесі, і що кожна людина, яка потребує послуг адвоката, отримує компетентні юридичні послуги.

З метою забезпечення права громадян на доступ до правосуддя, суд вважає за можливе пропущений позивачем строк звернення до суду поновити, визнавши причини його пропуску поважними.

Виходячи із викладеного та, керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду із даним позовом.

Адміністративний позов задовольнити частково.

Скасувати рішення державного реєстратора державної реєстраційної служби Ірпінського міського управління юстиції у Київській області Гвоздя С.М. від 14.05.2014 р. №13028740.

Зобов'язати державну реєстраційну службу Ірпінського міського управління юстиції у Київській області внести запис до державного реєстру прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1.

У задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Брагіна О.Є.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 14 серпня 2015 р.