Справа № 817/1659/15
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2015-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №817/1659/15

13 серпня 2015 року 12 год. 10хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Шарапи В.М., за участю секретаря судового засідання Климчук В.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Сарненської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Рівненській області
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення , -
ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом до Сарненської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 31.01.2015 року №.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала. Пояснила суду на їх обґрунтування, що за наслідками документальної перевірки позивача працівниками відповідача було виявлено завищення ним податкового кредиту з податку на додану вартість та як наслідок завищення суми бюджетного відшкодування з даного податку через включення до його складу сум ПДВ по операціях з придбання товарів, які в подальшому не використовувались у власній господарській діяльності. Представник позивача з такими висновками відповідача не погоджується, вважає їх безпідставними. Зазначила, що у платника податків на час проведення перевірки були усі необхідні документи на підтвердження правомірності формування податкового кредиту.

З цих підстав просить позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечив. Пояснив суду, що за наслідками проведення документальної перевірки позивача виявлено порушення ним вимог абз. 3 п. 198.3 ст. 198, п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України, яке полягало у завищенні бюджетного відшкодування за жовтень 2014 року на 1635,00 грн. Представник відповідача вбачає причини вказаних порушень у тому, що платник податків всупереч основному виду господарської діяльності, який він здійснює, придбав товари, що не могли використовуватись ним в межах здійснення такої діяльності та не надав перевіряючим жодних доказів на підтвердження їх фактичного використання. При цьому, з огляду на положення статей 44, 86 Податкового кодексу України, представник відповідача вважає, що надані платником податків під час судового оскарження податкового повідомлення-рішення докази не повинні братися до уваги та не спростовують висновків перевірки.

З цих підстав просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, повно та всебічно з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Судом встановлено, що Державною податковою інспекцією у м. Рівне проведено документальну позапланову виїзну перевірку правомірності нарахування Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту і бюджетного відшкодування податку на додану вартість на розрахунковий рахунок за жовтень-листопад 2014 року, результати якої оформлено актом від 19.01.2015 року №9/17/НОМЕР_1 (а.с. 21-25).

На підставі акту перевірки контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 31.01.2015 року № про зменшення суми бюджетного відшкодування (у тому числі заявленого в рахунок зменшення податкових зобов'язань наступних періодів) з податку на додану вартість у сумі 1635,00 грн. (а.с. 5).

За наслідками адміністративного оскарження податкове повідомлення-рішення залишено без змін, а скаргу платника податків - без задоволення (а.с. 26-31).

В основу оспорюваного податкового повідомлення-рішення покладено висновки відповідача про порушення позивачем вимог абз. 3 п. 198.3 ст. 198, п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України, яке полягало у завищенні податкового кредиту з податку на додану вартість за вересень 2014 року на суму 1635,00 грн. внаслідок включення до його складу сум ПДВ, сплачених у вартості товарів, які не використовувались у господарській діяльності, що призвело до завищення бюджетного відшкодування, задекларованого за жовтень 2014 року, на суму 1635,00 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до абз. 5 ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року №996-XIV, господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року №996-XIV, факт здійснення господарських операцій фіксується первинними документами, які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Абзацом 11 статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року №996-XIV визначено, що первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення

Отже, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальну зміну майнового стану суб'єкта господарювання, яка фіксується шляхом складення контрагентами первинних документів.

Вимога щодо реальної зміни майнового стану, як ознака фактичного здійснення господарської операції та необхідність фіксування такої зміни у первинних документах кореспондує з нормами Податкового кодексу України, якими встановлено порядок формування податкового кредиту з податку на додану вартість.

Зокрема, за змістом пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством (абз. 1). Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абз. 2).

В свою чергу, відповідно до пп. "а" п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 199.1 статті 199 Податкового кодексу України (в редакції чинній на час спірних правовідносин) визначено, що у разі якщо придбані та/або виготовлені товари/послуги, необоротні активи частково використовуються в оподатковуваних операціях, а частково - ні, до сум податку, які платник має право віднести до податкового кредиту, включається та частка сплаченого (нарахованого) податку під час їх придбання або виготовлення, яка відповідає частці використання таких товарів/послуг, необоротних активів в оподатковуваних операціях.

Пунктом 200.1 статті 200 Податкового кодексу України встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

В силу вимог пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України (у редакції чинній на час спірних правовідносин) у разі якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від'ємне значення, то бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов'язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг; залишок від'ємного значення попередніх податкових періодів після бюджетного відшкодування включається до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновків, що податкові наслідки у вигляді віднесення сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту платника податків є правомірними виключно за умови реальної сплати ним сум ПДВ в складі вартості товарів, придбаних з метою використання в межах господарської діяльності, а також наявність первинних документів та податкових накладних, що містять достовірні відомості про обсяг і зміст цих господарських операцій.

Як підтверджується матеріалами справи, 23.09.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Завод покрівельних матеріалів" (постачальник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (покупець) укладено договір №ЕВ-147, предметом якого стала поставка продукції в асортименті, у кількості та за цінами, викладеними у додатках до договору (а.с. 34-36).

На виконання умов даного договору поставлено товари, а саме металопрофіль T18 RAL 5005, самонарізи 4,8*35 КФД на загальну суму 9810,00 грн., в тому числі ПДВ 1635,00 грн., що підтверджується видатковою накладною від 24.09.2014 року №ЕВ-0001225.

Розрахунки за поставлений товар проведено у повному обсязі (а.с. 38-42).

Податок на додану вартість у сумі 1635,00 грн., на підставі податкової накладної від 24.09.2014 року №205, включено до складу податкового кредиту за вересень 2014 року, від'ємне значення між сумою даного податкового кредиту та податкового зобов'язання включено до складу бюджетного відшкодування за жовтень 2014 року (а.с. 49-64).

В акті перевірки від 19.01.2015 року №9/17/НОМЕР_1 відповідачем зазначено, що платником податків до перевірки не було надано документи на підтвердження використання придбаних у ТОВ "Завод покрівельних матеріалів" товарів у господарській діяльності, в тому числі акти на встановлення будь-яких основних засобів, введення їх в експлуатацію та документального підтвердження необхідності придбання товарів, а також доказів на підтвердження належності на праві власності чи праві користування нерухомого майна.

Крім того, платник податків здійснює господарську діяльність за видом лісопильне та стругальне виробництво, оптова торгівля лісоматеріалами (а.с. 33).

У судове засідання представником позивача було надано: акт про покриття під навісу для верстата стрічкопильного ПЛП-АСТРА-М-6,2 від 22.10.2014 року, складений працівниками ФОП ОСОБА_3; трудові договори з найманими працівниками; свідоцтво про право власності на об'єкт нерухомого майна виробничу базу по переробці деревини, що знаходиться за адресою: Рівненська область, Рокитнівський район, с. Рокитне, вул. І.Франка, 99; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 43-48).

Поряд з цим, з описової частини акту перевірки від 19.01.2015 року №9/17/НОМЕР_1 вбачається, що до перевірки вказані документи платником податків надано не було.

Відповідно до п. 85.2 ст. 85 Податкового кодексу України, платник податків зобов'язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов'язані з предметом перевірки. Такий обов'язок виникає у платника податків після початку перевірки.

Згідно з п. 44.6 ст. 44 Податкового кодексу України, у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності. Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.

Абзацом 2 пункту 44.7 статті 44 Податкового кодексу України передбачено, що протягом п'яти робочих днів з дня отримання акта перевірки платник податків має право надати до контролюючого органу, що призначив перевірку, документи, які підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності.

Пунктом 86.1 статті 86 Податкового кодексу України визначено, що результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка. Акт (довідка), складений за результатами перевірки та підписаний посадовими особами, які проводили перевірку, у строки визначені цим Кодексом, надається платнику податків або його законному представнику, який зобов'язаний його підписати. Строк складення акта (довідки) про результати перевірки не зараховується до строку проведення перевірки, встановленого цим Кодексом (з урахуванням його продовження). У разі незгоди платника податків з висновками акта такий платник зобов'язаний підписати такий акт перевірки із зауваженнями, які він має право надати разом з підписаним примірником акта або окремо у строки, передбачені цим Кодексом.

Пунктом 86.7 статті 86 Податкового кодексу України встановлено, що в разі незгоди платника податків або його законних представників з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки, вони мають право подати свої заперечення до контролюючого органу за основним місцем обліку такого платника податків протягом п'яти робочих днів з дня отримання акта (довідки). Такі заперечення розглядаються контролюючим органом протягом п'яти робочих днів, що настають за днем їх отримання (днем завершення перевірки, проведеної у зв'язку з необхідністю з'ясування обставин, що не були досліджені під час перевірки та зазначені у зауваженнях), та платнику податків надсилається відповідь у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень. Платник податку (його уповноважена особа та/або представник) має право брати участь у розгляді заперечень, про що такий платник податку зазначає у запереченнях (абзац 1). Рішення про визначення грошових зобов'язань приймається керівником контролюючого органу (або його заступником) з урахуванням результатів розгляду заперечень платника податків (у разі їх наявності) (абзац 4).

Акт перевірки підписано позивачем із зауваженнями, зокрема вказано, що з висновками акту останній не погоджується, у порядку визначеному законом будк подано заперечення.

Представник позивача у судовому засіданні надала пояснення, згідно яких заперечення на висновки акту перевірки платником податків не подавались.

Крім того, документи, які підтверджують використання придбаних товарів у власній господарській діяльності та показники податкової звітності, платником податків у строк, визначений пунктом 44.7 статті 44 Податкового кодексу України, також не подавались.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що існують підстави, передбачені пунктом 44.6 статті 44 Податкового кодексу України, вважати, що документи на підтвердження фактичного використання придбаних товарів у господарській діяльності, попри їх надання позивачем до суду, були відсутні на час складення ним звітності.

Таким чином, контролюючий орган обґрунтовано та в межах власних повноважень зменшив такому платнику податків бюджетне відшкодування з податку на додану вартість за жовтень 2014 року на суму 1635,00 грн. за наслідками перевірки, про що правомірно прийняв оспорюване податкове повідомлення-рішення від 31.01.2015 року №.

Водночас, суд зазначає, що за змістом абзацу 4 пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, у разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складення податкової накладної.

Тому, враховуючи наявність у позивача документів на підтвердження використання придбаних товарів у власній господарській діяльності, він не позбавлений права повторно включити суму ПДВ, сплаченого у їх вартості, до складу податкового кредиту з податку на додану вартість наступних податкових періодів.

Отже, позовні вимоги є безпідставними і необґрунтованими, в їх задоволенні суд відмовляє повністю.

Згідно з ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України та ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", з позивача підлягає стягненню до Державного бюджету України судовий збір у сумі 1644,30 грн.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позивачу - Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 у задоволенні адміністративного позову до Сарненської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 31.01.2015 року № відмовити повністю.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Державного бюджету України судовий збір у сумі 1644 (одна тисяча шістсот сорок чотири) грн. 30 (тридцять) коп.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Шарапа В.М.