Справа № 2а-9957/12/2670
Суддя: Пилипенко О.Є.
Дата ухвалення: 2015-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2а-9957/12/2670 Головуючий у 1-й інстанції: Арсірій Р.О. Суддя-доповідач: Пилипенко О.Є.
У Х В А Л А

Іменем України

18 серпня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Глущенко Я.Б. та Шелест С.Б.,

при секретарі - Грабовській Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства закордонних справ України про визнання незаконними та скасування наказів,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року позивач - ОСОБА_2, звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Міністерства закордонних справ, в якому просила:

- визнати відкликання ОСОБА_2 з довгострокового відрядження незаконним;

- визнати звільнення ОСОБА_2 незаконним;

- визнати накази № 3169-ос від 16 грудня 2010 року та № 69-ос від 19 січня 2011 року про звільнення ОСОБА_2 незаконними та скасувати їх;

- зобов'язати відповідача працевлаштувати ОСОБА_2 на посаді радника в штаті Міністерства закордонних справ України з присвоєнням відповідного дипломатичного рангу;

- визнати період часу від дати незаконного звільнення до дати прийняття рішення по справі - вимушеним прогулом;

- стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за вимушений прогул в сумі 537 255 грн. 37 коп.;

- зобов'язати відповідача зарахувати час вимушеного прогулу до дипломатичного стажу.

- зобов'язати відповідача оформити ОСОБА_2 у відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку;

- скерувати ОСОБА_2 для роботи на посаді радника Посольства України в Канаді у довгострокове відрядження після виходу з відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 серпня 2012 року залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01 листопада 2012 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 грудня 2014 року скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 серпня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 01 серпня 2012 року у справі № 2а-9957/12/2670, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи судом було прийнято заву про зміну позовних вимог, відповідно до якої позивач просить:

- визнати звільнення ОСОБА_2 оформлене наказами № 3169-ос від 16 грудня 2010 року та № 69-ос від 19 січня 2011 року незаконним, а накази протиправними та скасувати їх;

- зобов'язати відповідача поновити ОСОБА_2 на роботі шляхом призначення на посаду заступника начальника управління економічного співробітництва Міністерства закордонних справ України з присвоєнням дипломатичного рангу - радника першого класу.

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 середній заробіток за вимушений прогул в сумі 83 840,81 грн.;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 втрачену вигоду у розмірі 507 285,34 грн.

- зобов'язати відповідача після поновлення на роботі, відрядити ОСОБА_2 у довгострокове відрядження для роботи на посаді радника з економічних питань Посольства України в Канаді.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 червня 2015 року у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права.

У судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь у справі, причини неявки суду невідомі, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 червня 2015 року - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що наказом Міністерства закордонних справу України від 04 листопада 2010 року № 2707-oc ОСОБА_2 відкликана в Україну 02 листопада 2010 року у зв'язку із службовою необхідністю згідно статті 22 Закону України «Про дипломатичну службу», на виконання вимог Указів Президента України від 08.04.2010 року №552/2010 та від 04 червня 2008 року № 513. Отже, звільнення позивача відбулося у зв'язку з завершенням закордонного відрядження. Однак, враховуючи, що торгівельно-економічні місії у складі закордонних дипломатичних установ України ліквідовані, а кандидатуру позивача, як це передбачено Указом Президента України від 04 червня 2008 року № 513, не погоджено Президентом України для призначення на посаду радника Посольства України в Канаді, термін дострокового відрядження позивача закінчився, відповідно, припинилися й трудові відносини.

Суд дійшов висновку, що з огляду на те, що позивач штатну дипломатичну посаду на постійній основі у Міністерстві закордонних справ України не займала, гарантії щодо надання працівнику після закінчення довготермінового відрядження попередньої посади або рівноцінної посади в системі органів дипломатичної служби на неї не поширюються. Суд також враховував, що позивач наказ Міністра закордонних справ України від 29 липня 2010 року про призначення ОСОБА_2 в.о. керівника торговельно-економічної місії у складі Посольства України в Канаді з 17 серпня 2010 року на час довготермінового відрядження не оскаржувала, у зв'язку із чим погодилася з таким призначенням.

Відтак суд вирішив, що звільнення позивача є правомірним, а підстави для поновлення її на роботі шляхом призначення на посаду заступника начальника управління економічного співробітництва Міністерства закордонних справ України з присвоєнням дипломатичного рангу - радника першого класу відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, відповідно до Положення про торговельно-економічну місію у складі закордонної дипломатичної установи України затвердженого Указом Президента України від 30 квітня 1994 року, № 200/94 (чинне на момент виникнення спірних правовідносин) Торговельно-економічна місія у складі закордонної дипломатичної установи України представляє та захищає у державі перебування інтереси України у галузі зовнішньоекономічної діяльності.

Торговельно-економічна місія підпорядковується главі закордонної дипломатичної установи України, який здійснює контроль за її роботою.

Міністерство економіки України організовує роботу торговельно-економічної місії у державі перебування відповідно до пунктів 4 - 5 цього Положення.

Торговельно-економічна місія у своїй діяльності керується міжнародними договорами України, Конституцією і законами України, іншими актами законодавства України, цим Положенням, а також вказівками Міністерства економіки України, Міністерства закордонних справ України, а в частині реалізації завдань щодо захисту економічних інтересів України у сфері оподаткування - вказівками Державної податкової адміністрації України.

Наказом Міністра економіки України від 08 травня 2008 року № 100-м ОСОБА_2 призначена на час довготермінового відрядження з 01 липня 2008 року на посаду заступника керівника торговельно-економічної місії Посольства України в Канаді при Генеральному консульстві в м. Торонто.

Наказом Міністра закордонних справ України від 01 липня 2008 року № 1066-ос ОСОБА_2 призначена з 09 вересня 2008 року на посаду заступника керівника торговельно-економічної місії у складі Посольства України в Канаді при Генеральному консульстві в Торонто на час довготермінового відрядження.

Наказом Міністра економіки України від 02 вересня 2009 року № 186-м, на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2009 року № 908-р, ОСОБА_2 вважалась такою, що переведена на посаду керівника торговельно-економічної місії у складі Посольства України в Канаді на час довготермінового відрядження з 01 жовтня 2009 року.

Наказом Міністра закордонних справ України від 18 вересня 2009 року № 2256-ос ОСОБА_2 відряджена з 01 жовтня 2009 року до Посольства України в Канаді за маршрутом Торонто-Оттава на час довготермінового відрядження.

Таким чином, позивач знаходилась в правовідносинах публічної служби з Міністерством економіки України.

Указом Президента України «Про деякі питання представництва економічних інтересів України за кордоном» від 08 квітня 2010 року № 522/2010, з метою забезпечення цілісності та узгодженого проведення зовнішньополітичного курсу України, вдосконалення механізму захисту за кордоном інтересів держави в економічній сфері, подальшого розвитку економічних зв'язків з іноземними державами і міжнародними організаціями та відповідно до пункту 3 частини 1 статті 106 Конституції України, Міністерству закордонних справ України доручено забезпечити утворення у складі дипломатичних представництв України за кордоном відділів з економічних питань у межах визначеної в установленому порядку граничної чисельності працівників закордонних дипломатичних установ. У зв'язку з цим ліквідувати торговельно-економічні місії у складі закордонних дипломатичних установ України.

На виконання зазначеного Указу Президента України, відповідач звернувся до Міністра економіки України (вих. № 201/14-913/2-2277 від 16 липня 2010 року) з проханням звільнити шляхом переведення до Міністерства закордонних справ України на час довготермінового відрядження працівників торговельно-економічних місій у складі закордонних дипломатичних установ України, зокрема, і ОСОБА_2 Посада, на яку пропонувалось перевести позивача - радник.

Листом Міністерства закордонних справ України від 20 липня 2010 року № 201/10-020-2339 «Щодо практичної реалізації Указу Президента України від 08 квітня 2010 року № 522» керівникам закордонних дипломатичних установ України доручено довести до працівників торговельно-економічних місій вказану інформацію та забезпечити до 23 липня 2010 року направлення до Міністерства закордонних справ України заяв працівників, в тому числі і ОСОБА_2, про їх призначення шляхом переведення до Міністерства закордонних справ України на час довготермінового відрядження.

У зв'язку з переведенням на іншу роботу 22 липня 2010 року позивач подала на ім'я Прем'єр-міністра України заяву про звільнення з посади керівника торговельно-економічної місії у складі Посольства України в Канаді.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 28 липня 2010 року № 1536-р ОСОБА_2 звільнено з посади керівника торговельно-економічної місії у складі Посольства України в Канаді.

Наказом Міністра економіки України від 10 серпня 2010 року № 219-м, на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 28 липня 2010 року № 1536-р, ОСОБА_2 вважалась звільненою з 16 серпня 2010 року з посади керівника торговельно-економічної місії у складі Посольства України в Канаді за переведенням для подальшої роботи в Міністерстві закордонних справ України.

На виконання Указу Президента України «Про деякі питання представництва економічних інтересів України за кордоном» від 08 квітня 2010 року №522, відповідно до статей 21 та 24 Закону України «Про дипломатичну службу», наказом Міністра закордонних справ України від 29 липня 2010 року №1468/1-ос ОСОБА_2 призначено в.о. керівника торговельно-економічної місії у складі Посольства України в Канаді з 17 серпня 2010 року на час до видання окремого наказу про переведення на відповідну посаду у відділі з економічних питань.

Поряд з цим, як пояснив представник відповідача, вказаний наказ було видано у зв'язку з тим, що призначення на посаду радника, яка була запропонована позивачу при переведенні до Міністерства закордонних справ України, здійснюється за погодженням Президентом України.

Водночас, листом від 11 серпня 2010 року № 201/11-913/1-2741 «Щодо погодження кандидатур для призначення на посаду заступника Постійного представника України, радників-посланників та радників закордонних дипломатичних установ України» Міністерство закордонних справ України зверталось до Президента України за погодженням кандидатур для призначення на посади заступника Постійного представника України, радників-посланників та радників закордонних дипломатичних установ України, в тому числі, за погодженням кандидатури ОСОБА_2 для призначення на посаду радника Посольства України в Канаді.

Супровідним листом Адміністрації Президента України від 27 вересня 2010 року № 02-01/1983 подання на ОСОБА_2 та деяких інших кандидатів повернуто відповідачу, тобто кандидатура позивача для призначення на посаду радника Посольства України в Канаді погоджена не була.

12 жовтня 2010 року відповідачем направлено Надзвичайному і Повноважному Послу України в Канаді лист № 201/6144-914-3622 про завершення довготермінового закордонного відрядження в.о. керівника торговельно-економічної місії у складі Посольства України в Канаді ОСОБА_2 та її повернення в Україну до кінця жовтня 2010 року.

Наказом Міністра закордонних справ України від 04 листопада 2010 року № 2707-oc ОСОБА_2 відкликана в Україну 02 листопада 2010 року у зв'язку із закінченням довготермінового відрядження.

Наказом Міністра закордонних справ України від 16 грудня 2010 року № 3196-oc «Про відпустку та звільнення ОСОБА_2.» позивачу надана відпустка за відпрацьований в Посольстві час на 51 календарний день з 03 листопада 2010 року по 23 грудня 2010 року та звільнено із займаної посади з 23 грудня 2010 року у зв'язку із завершенням закордонного відрядження. Про необхідність ознайомлення з відповідним наказом про звільнення та отримання трудової книжки, відповідач надсилав позивачу лист від 23 грудня 2010 року № 201/36-091-4516.

У зв'язку з пред'явленням позивачем листка непрацездатності серії АБР №037877 від 30 листопада 2010 року, що підтверджує її перебування на лікарняному під час щорічної відпустки, наказом Міністра закордонних справ України від 10 січня 2011 року № 17-oc «Про продовження відпустки та звільнення ОСОБА_2.» позивачу продовжено відпустку на 14 календарних днів до 07 січня 2011 року та змінено дату звільнення з 23 грудня 2010 року на 10 січня 2011 року.

Наказом Міністра закордонних справ України від 19 січня 2011 року № 69-oc позивачу повторно продовжено відпустку на 11 календарних днів до 19 січня 2011 року та змінено дату звільнення на 19 січня 2011 року у зв'язку з пред'явленням листка непрацездатності серії АБР № 286110 від 21 грудня 2010 року, що підтверджує її перебування на лікарняному під час продовженої щорічної відпустки.

Вважаючи своє звільнення протиправним, позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом.

Обговорюючи правомірність вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до пункту 15 частини 1 статті 3 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Гарантії збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку, відповідно до статей 119, 121 Кодексу законів про працю України поширюються на службовців, зайнятих виконанням державних або громадських обов'язків, службовців, які направляються у відрядження. Крім зазначених норм, відповідні гарантії визначені іншими нормативними актами, серед яких Закон України "Про дипломатичну службу".

Правові засади та порядок організації діяльності дипломатичної служби України як складової частини державної служби, а також особливості правового статусу працівників дипломатичної служби України регулює вказаний Закон України «Про дипломатичну службу» від 20 вересня 2001 року № 2728-III.

Згідно із статтею 2 Закону України «Про дипломатичну службу», відносини, що виникають у зв'язку з проходженням дипломатичної служби, регулюються Конституцією України, цим Законом, Законом України «Про державну службу», Кодексом законів про працю України, Консульським статутом України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також чинними міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 12 вказаного Закону кадри дипломатичної служби складають:

1) працівники, які займають штатні дипломатичні посади на постійній основі;

2) працівники, які займають штатні адміністративно-технічні посади на постійній основі;

3) працівники, які займають штатні дипломатичні та адміністративно-технічні посади на визначений термін (строковий трудовий договір).

Працівники дипломатичної служби, які працюють у системі органів дипломатичної служби, за їхньою згодою можуть бути переведені, тимчасово відряджені до інших органів державної влади України для виконання дипломатичних функцій або направлені на навчання, стажування для підвищення професійної кваліфікації.

У цих випадках вони залишаються на дипломатичній службі, користуються всіма правами і пільгами та одержують надбавки до посадових окладів, встановлені для працівників дипломатичної служби.

Після закінчення терміну такого відрядження або переведення працівники дипломатичної служби призначаються на посаду, не нижчу за ту, яку вони обіймали до відрядження, переведення, стажування або навчання.

Статтею 20 Закону України «Про дипломатичну службу» встановлено, що дипломатичну службу її працівники проходять у Міністерстві закордонних справ України, представництвах Міністерства закордонних справ України на території України, закордонних дипломатичних установах України, а також у структурних підрозділах Адміністрації Президента України, що забезпечують здійснення Президентом України повноважень у зовнішньополітичній сфері, структурних підрозділах Апарату Верховної Ради України і Секретаріату Кабінету Міністрів України, що забезпечують представництво Голови Верховної Ради України і Прем'єр-міністра України у зносинах з органами влади інших держав та здійснення заходів з міжнародного співробітництва Верховної Ради України і Кабінету Міністрів України.

У системі органів дипломатичної служби здійснюється ротація працівників дипломатичної служби.

Працівники дипломатичної служби підлягають ротації і направляються у довготермінове відрядження з урахуванням їхньої професійної підготовки, спеціалізації та досвіду роботи, а також службової необхідності.

Порядок ротації працівників дипломатичної служби в системі органів дипломатичної служби визначається Міністром закордонних справ України.

Відповідно до частини 6 статті 21 Закону України "Про дипломатичну службу", після закінчення довготермінового відрядження працівникам дипломатичної служби надається попередня посада, а в разі неможливості цього - рівноцінна їй посада в системі органів дипломатичної служби.

Положенням статті 22 Закону України «Про дипломатичну службу» передбачено, що працівники дипломатичної служби, направлені у довготермінове відрядження, можуть бути достроково відкликані до України у випадку, зокрема, службової необхідності.

Підстави припинення дипломатичної служби визначені статтею 41 Закону України «Про дипломатичну службу». Вони є загальними, тобто визначеними законодавством про працю та спеціальними.

Згідно частини 3 статті 41 Закону України "Про дипломатичну службу", звільнення працівника дипломатичної служби з посади не вважається припиненням дипломатичної служби, якщо це звільнення відбулося не на підставах, передбачених цією статтею та статтею 43 цього Закону, яка регулює питання відставки дипломатичних працівників.

Поряд з цим відповідно до пункту 2 Положення про дипломатичне представництво України за кордоном, затвердженого Розпорядженням Президента України від 22.10.1992 р. № 166/92-рп, дипломатичне представництво України є постійно діючою установою України за кордоном, що покликана підтримувати офіційні міждержавні відносини, здійснювати представництво України, захищати інтереси України, права та інтереси її громадян і юридичних осіб.

З наведеного вбачається, що дипломатичне представництво України за кордоном є окремою установою, яка має власний штатний розпис, а як наслідок, завершення довготермінового відрядження працівників, які були направлені з центрального апарату МЗС України відбувається шляхом їхнього переведення з закордонної дипломатичної установи до центрального апарату МЗС України. Таким чином, посада в штатному розписі закордонної дипломатичної установи стає вакантною, а в штатному розписі центрального апарату МЗС України інша посада, навпаки, заповнюється.

Зі змісту статті 21 Закону України «Про дипломатичну службу» убачається, що працівнику надається попередня посада, або ж рівноцінна їй посада в системі органів дипломатичної служби після закінчення довготермінового відрядження, тобто передумовою надання такої посади є обов'язкова наявність в працівника попередньої посади в центральному апараті МЗС України. Проте, з матеріалів справи убачається, що позивача не було прийнято на штатну посаду безпосередньо до Міністерства Закордонних справ України.

Крім того відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 04 червня 2008 року № 513/2008 «Про деякі питання керівництва зовнішньополітичною діяльністю держави» кандидатури на посади першого радника дипломатичного представництва України в іноземній державі попередньо погоджуються в установленому порядку з Президентом України.

Таким чином, як уже було встановлено судом, наказом МЗС України від 29 липня 2010 року № 1468/1-ос позивача було призначено на посаду в.о. керівника торговельно-економічної місії у складі Посольства України в Канаді з 17 серпня 2010 року до видання окремого наказу про переведення на відповідні посади у відділах з економічних питань.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", в абзаці 3 пункту 9 роз'яснено, що оскільки, згідно з частиною другою статті 23 КЗпП України, трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку.

Тобто, "характер роботи" у вказаному випадку означає, що робота за своїм характером являється такою, яка не виконується постійно (роботи сезонні, а також ті, що виконуються протягом певного строку, тощо). Формулювання "умови виконуваної роботи" означає, що хоча робота може бути визначена як постійна, але в зв'язку з конкретними умовами її виконання трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк (рішення Верховного Суду України від 23.02.2011).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із доводами відповідача про те, що оскільки торгівельно-економічні місії у складі закордонних дипломатичних установ України ліквідовані, тобто виконання роботи на посаді в.о. керівника торгівельно-економічної місії у складі Посольства України в Канаді унеможливлювалося, а кандидатуру Позивача, як це передбачено Указом Президента України від 04.06.2008 № 513, погоджено Президентом України для призначення на посаду радника Посольства України в Канаді не було, термін довготермінового відрядження Позивача завершився та, відповідно, припинилися трудові відносини. При цьому, колегія суддів враховує, що позивача на штатну посаду до Міністерства закордонних справ прийнято не було.

Таким чином, з огляду на те, що позивач штатну дипломатичну посаду на постійній основі у Міністерстві закордонних справ України не займала, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що гарантії щодо надання працівнику після закінчення довготермінового відрядження попередньої посади або рівноцінної посади в системі органів дипломатичної служби на неї не поширюються. Суд також враховує, що позивач наказ Міністра закордонних справ України від 29 липня 2010 року про призначення ОСОБА_2 в.о. керівника торговельно-економічної місії у складі Посольства України в Канаді з 17 серпня 2010 року на час довготермінового відрядження не оскаржувала, у зв'язку із чим погодилася з таким призначенням.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що звільнення позивача є правомірним, а підстави для поновлення її на роботі шляхом призначення на посаду заступника начальника управління економічного співробітництва Міністерства закордонних справ України з присвоєнням дипломатичного рангу - радника першого класу відсутні, ґрунтується на нормах чинного законодавства.

У відповідності до статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

У відповідності до диспозиції вказаної правової норми рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу може бути прийнято лише одночасно з рішенням про поновлення на роботі.

Однак, як зазначалося, торгівельно-економічні місії у складі закордонних дипломатичних установ України ліквідовані, позивача до штату Міністерства закордонних справ України не зараховано, а тому зазначена вище норма закону не може бути застосована в даному випадку.

На підставі викладеного, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення на користь позивача 83 840,00 грн. середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу, та втраченої вигоди в сумі 507 285,34 грн.

Щодо посилань апелянта про те, що її звільнено під час відпустки, колегія суддів зазначає наступне.

Посилання позивача на Інструкцію про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України 13.03.1998 № 59 є безпідставними, оскільки її відповідно до пункту 1.1. її дія поширюється на службові відрядження за кордон, які не перевищують 60 календарних днів. Водночас працівники направляються у довготермінові відрядження відповідно до Закону України «Про дипломатичну службу» та згідно з нормами Постанови Державного комітету СРСР з праці і соціальних питань від 25.12.1974 р. № 365 «Про затвердження Правил про умови праці радянських працівників за кордоном», які не суперечать чинному законодавству.

Відповідно до частини 2 статті 3 ЗУ «Про відпустки» у разі звільнення працівника у зв'язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки. Однак, це є правом, а не обов'язком роботодавця надати за бажанням працівника невикористану відпустку при його звільненні у зв'язку із закінченням строку трудового договору.

Як убачається із матеріалів справи МЗС України, після закінчення періоду непрацездатності позивача, за наявності підстав для звільнення, обґрунтовано змінено дату звільнення позивачу зв'язку з пред'явленням позивачем листка непрацездатності серії АБР № 037877 від 30.11.2010, що підтверджує її перебування на лікарняному під час щорічної відпустки, наказом МЗС України № 17-ос від 10.01.2011 «Про продовження відпустки та звільнення ОСОБА_2.» позивачу була продовжена відпустка на 14 календарних днів до 07.01.2011 та змінено дату звільнення з 23.12.2010 на 10.01.2011.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам. В зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 червня 2015 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 червня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: Пилипенко О.Є.

Суддя: Глущенко Я.Б.

Шелест С.Б.

.

Головуючий суддя Пилипенко О.Є.

Судді: Глущенко Я.Б.

Шелест С.Б.