Справа № 328/2251/15-а
Суддя: Гавілей М. М.
Дата ухвалення: 2015-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа№328/2251/15-а
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 серпня 2015 року м. Токмак

Токмацький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді: Гавілей М.М.

при секретарі: Дубініні В.С.

розглянувши у відкритому судовому засідання справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора ДПС взводу ДПС ВДАІ з обслуговування м. Запоріжжя ГУМВС України в Запорізькій області прапорщика Луганського Костянтина Олександровича про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення Правил дорожнього руху України, закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до інспектора ДПС взводу ДПС ВДАІ з обслуговування м. Запоріжжя ГУМВС України в Запорізькій області прапорщика Луганського К.О. про визнання незаконною та скасування постанови серії ПС2 №150975 у справі про адміністративне правопорушення від 21.06.2015 року, закриття провадження у справі за відсутністю в його діях складу правопорушення.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 21.06.2015 року відповідачем винесено відносно нього постанову за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП. Вважає постанову незаконною, так як п. 16.2 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України) не порушував, повертаючи праворуч на перехресті вул. Набережна - вул. Леппіка в м. Запоріжжя, не примусив нікого з інших учасників дорожнього руху змінити напрямок руху або швидкість. Інспектором ДАІ відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП. Протокол про адміністративне правопорушення не містять даних про пішохода та свідків. При фіксації правопорушення відповідачем було незаконно застосовано відеокамеру, що суперечить вимогам пункту 19.2 Наказу МВС України №111 від 27.03.2009 року, за яким співробітники ДАІ можуть застосовувати лише сертифіковані технічні прилади та лише ті, що пройшли метрологічну повірку, перелік яких передбачений Наказом МВС України №33 від 01.03.2010 року.

В судовому засіданні позивач підтримав позов, посилаючись на обставини викладені в позові.

Відповідач в судове засідання не з'явився, просив справу розглянути без його участі. В письмових запереченнях, наданих до суду, просив в задоволенні позову відмовити з тих підстав, що обставини порушення позивачем ПДР України підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення та матеріалами відеофіксації, які додаються до заперечення. Зазначивши, що позивач, рухаючись в м. Запоріжжя на перехресті вул. Набережна та вул.Леппіка, на автомобілі марки Honda Civic державний номер НОМЕР_1, при повороті направо не надав дорогу пішоходам, які переходили проїзну частину, на яку він повертав по нерегульованому пішохідному переході, позначеному дорожніми знаками та розміткою, чим порушив п. 16.2 ПДР України. Факт скоєння правопорушення був зафіксований на відеокамеру, яку правомочний був використовувати в порядку ст. 11 Закону України «Про міліцію» як допоміжний засіб попередження протиправних дій та розкриття правопорушення. Оскільки відеокамера не є технічним засобом (є приладом для фіксації оптичного зображення на спеціальному носії), тому вона не передбачена в Переліку технічних засобів, що використовуються в підрозділах ДАІ МВС, затвердженому Наказом МВС України №33 від 01.03.2010 року.

Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, оглянувши відеозапис, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 21.06.2015 року інспектором ДПС взводу ДПС ВДАІ з обслуговування м. Запоріжжя ГУМВС України в Запорізькій області прапорщиком Луганським К.О. було складено протокол серії АП1 №498931 та постанову серія ПС2 №150975 про адміністративне правопорушення, згідно яких ОСОБА_1, 21.06.2015 року о 13-00 годин в м. Запоріжжя, керуючи автомобілем Honda Civic державний номер НОМЕР_1, на перехресті вул. Набережна - вул. Леппіка при повороті праворуч не надав дорогу пішоходам, які переходили проїзну частину на нерегульованому пішохідному переході, позначеному дорожніми знаками та розміткою, на яку він повертав.

Дії ОСОБА_1 були кваліфіковані за ч. 2 ст. 122 КУпАП та на позивача було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 425 грн.

Копію протоколу та постанови ОСОБА_1 отримав особисто, про що свідчать його підписи під протоколом та постановою.

Пункт 16.2 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 р. № 1306, визначає, що на регульованих і нерегульованих перехрестях водій, повертаючи праворуч або ліворуч, повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, а також велосипедистам, які рухаються прямо в попутному напрямку.

Частина 2 ст. 122 КУпАП, серед іншого, передбачає відповідальність за порушення водіями правил проїзду перехресть. Санкція вказаної статті передбачає відповідальність у вигляді штрафу в розмірі від 25 до 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно п. 4.16 Правил дорожнього руху України, пішохід має право на перевагу під час переходу проїзної частини позначеними нерегульованими пішохідними переходами, а також регульованими переходами за наявності на те відповідного сигналу регулювальника чи світлофора.

При цьому пунктом 1.10 Правил дорожнього руху України визначений термін «Дати дорогу» - вимога до учасника дорожнього руху не продовжувати або не відновлювати рух, не здійснювати будь-яких маневрів (за винятком вимоги звільнити займану смугу руху), якщо це може примусити інших учасників дорожнього руху, які мають перевагу, змінити напрямок руху або швидкість.

Суд вважає необґрунтованими та безпідставними твердження позивача про відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, так як факт правопорушення повністю підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії АП1 №498931 від 21.06.2015 року, який відповідно до ст. 251 КУпАП є доказом.

Суд вважає правомірними, обґрунтованими та законними дії інспектора ДАІ Луганського К.О. по складенню відносно ОСОБА_1 протоколу та постанови за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП, та такими що відповідають вимогам Закону України «Про міліцію», ст. 283 - 285 КУпАП.

Відповідно до ч. 1 ст. 222 КУпАП органи внутрішніх справ розглядають справи, зокрема, про порушення правил дорожнього руху.

Вказаною статтею також встановлено, що від імені органів внутрішніх справ розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право, зокрема, працівники відповідних підрозділів Міністерства внутрішніх справ України, що забезпечують безпеку дорожнього руху, які мають спеціальні звання.

Відповідно до п. 4.1. Інструкції з оформлення працівниками Державтоінспекції МВС матеріалів про адміністративні порушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, затвердженої Наказом МВС України №77 від 26.02.2009 року, за адміністративні правопорушення, передбачені частинами першою, другою, третьою, п'ятою та шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою статті 122, частинами першою, другою статті 123, статтею 125, частиною першою статті 126, частинами першою, другою статті 127 та частинами третьою, восьмою, дев'ятою статті 133-1 КУпАП працівники Державтоінспекції МВС, які мають спеціальні звання, відповідно до своїх функціональних обов'язків самостійно виносять постанови в справах про адміністративні правопорушення.

Відповідно до п. 2.13. Інструкції з оформлення працівниками Державтоінспекції МВС матеріалів про адміністративні порушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, посадова особа, яка виносить постанову, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Суд вважає, що інспектор ДАІ Луганський К.О. діяв у межах своїх повноважень при складанні протоколу і постанови, та накладенні адміністративного штрафу у межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Згідно до протоколу, ОСОБА_1 був ознайомлений з його правами та обов'язками передбаченими ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, а також йому було повідомлено про час та місце розгляду адміністративної справи, про що свідчить його підпис у протоколі.

Відповідачем на підтвердження зазначених ним в протоколі обставин адміністративного правопорушення наданий відеозапис, який досліджений в судовому засіданні та яким підтверджено обставини правопорушення викладені в протоколі та постанові в частині того, що водій автомобіля ОСОБА_1, здійснюючи поворот праворуч на перехресті, не дав дорогу пішоходам, які знаходилися в безпосередній близькості від автомобіля, переходили проїзну частину на нерегульованому пішохідному переході, що при несприятливих обставинах могло б примусити пішоходів змінити напрямок руху або швидкість.

Суд вважає наданий відповідачем відеозапис належним та допустимим доказом у справі, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно п.12 ч.1 ст.11 Закону України «Про міліцію» міліції для виконання покладених на неї обов'язків надається право, зокрема, проводити аудіо-, відео-, фотофіксацію як допоміжний засіб попередження протиправних дій та розкриття правопорушень.

Пунктом пп.7.6 п.7 Інструкції з питань діяльності підрозділів дорожньо-патрульної служби Державтоінспекції МВС, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27.03.2009 року №111, встановлено, що до прав працівників підрозділів ДПС відноситься в тому числі право використовувати технічні засоби та технічні прилади для виявлення та фіксації порушень правил дорожнього руху, отримані фактичні дані направляти за належністю чи використовувати при складанні адміністративних матеріалів.

Згідно п.12.7 вказаної Інструкції основними методами несення служби є в тому числі спостереження за дорожнім рухом. Під спостереженням за дорожнім рухом слід розуміти візуальний або за допомогою працюючих в автоматичному режимі спеціальних технічних засобів, які мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, контроль за дотриманням учасниками дорожнього руху встановлених правил, норм та стандартів у сфері безпеки дорожнього руху, доцільністю та ефективністю організації дорожнього руху на посту, маршруті.

Положеннями п.19.1, п. 19.2 Інструкції визначено, що технічні засоби для визначення швидкості руху, фіксації порушень ПДР, складові частини системи відеофіксації транспортних засобів з розпізнаванням номерних знаків, прилади для виявлення підробок у документах застосовуються згідно з інструкціями про порядок їх використання. Працівники підрозділів ДПС, яким видані технічні засоби та прилади, персонально відповідають за їх цілісність та працездатність. Забороняється застосування технічних засобів та приладів, які не сертифіковані, не сертифіковані в Україні, у разі якщо вони підлягають сертифікації відповідно до чинного законодавства, та які не пройшли метрологічної повірки або мають свідоцтво про таку повірку, термін дії якого минув, а також передавати такі прилади для користування безпосередньо на маршруті патрулювання без здійснення контролю командиром підрозділу результатів роботи приладу за зміну.

Відповідно до наказу Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 01.02.2005 року №28 «Про затвердження Переліку продукції, що підлягає обов'язковій сертифікації в Україні» відеокамера (фотоапарат) не підлягає обов'язковій сертифікації.

Крім цього, у відповідності до ст.ст.10-15 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», на вимірювання у сфері, у якій їх результати можуть бути використані у якості доказу по справі, розповсюджується державний метрологічний нагляд. За таких умов кожен засіб вимірювальної техніки має бути укомплектований документами про допуск даного типу засобів вимірювальної техніки для використання в Україні та про перевірку даного примірника засобу вимірювальної техніки.

Як вбачається із вищезазначеного, допуск для використання та перевірка необхідні лише для вимірювальної техніки (пристрій для вимірювання швидкості руху тощо), яким не є відеокамера, а тому на неї не розповсюджується державний метрологічний нагляд.

При цьому, суд також бере до уваги, що відповідачем в протоколі було зазначено про здійснення відеофіксації правопорушення ОСОБА_1 на відеокамеру, також позивач в судовому засіданні не заперечував, що на наданому відповідачем диску зафіксовано його автомобіль в момент проїзду перехрестя вулиць Набережна та Леппіка в м. Запоріжжя 21.06.2015 року, позивач погодився з тим, що фактичні обставини відображені на відеозапису відповідають дійсності, запис без спотворень.

З цих підстав суд приходить до висновку, що відповідач мав право використовувати відеокамеру як допоміжний засіб фіксації порушення, а тому наданий інспектором диск із відео, яким зафіксовано порушення ОСОБА_1 правил дорожнього руху, є належним та допустимим доказом у справі.

Твердження позивача про відсутність в його діях складу правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, оскільки пішоходи в результаті його маневру не змінили напрямок руху, не зупинилися, тощо, суд не може взяти до уваги, оскільки п. 16.2 ПДР України передбачає абсолютний обов'язок водія дати дорогу пішоходам, що переходять проїзну частину, на яку він повертає, незалежно від наявності негативних наслідків такого порушення.

Вимоги п. 16.2 ПДР України встановлюють пріоритетне право пішохода на перехід проїжджої частини відносно всіх транспортних засобів, які виконують поворот праворуч або ліворуч. Суд також вважає помилковим твердження позивача про те, що пішохід не змінив швидкість чи напрям руху, а, отже, він не повинен був надавати пішоходу переваги в русі. Законодавство трактує термін «дати дорогу» як вимогу не продовжувати або не відновлювати рух, не здійснювати будь-яких маневрів (за винятком вимоги звільнити займану смугу руху), якщо це може примусити інших учасників дорожнього руху, які мають перевагу, змінити напрямок руху або швидкість. Тобто, водій зобов'язаний дати дорогу пішоходу, якщо тільки є вірогідність (можливість) зміни ним напрямку руху або швидкості, а не тоді, коли останній вже змінив напрямок чи швидкість руху.

За умови недотримання вимог вказаного пункту ПДР України настає відповідальність за ч. 2 ст. 122 КУпАП. Якщо вказане правопорушення призведе до зміни напрямку руху пішоходів, їх швидкості, тобто призведе до створення аварійної обстановки, то водій підлягає відповідальності за ч. 4 ст. 122 КУпАП. Оскільки в справі відсутні дані про створення в результаті маневру ОСОБА_1 аварійної обстановки, то його дії правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Відсутність у протоколі даних про свідків та потерпілого на думку суду не свідчать про відсутність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, що також було підтверджено оглянутим у судовому засіданні відеозаписом.

Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні ухваленому 29.06.2007 року у справі «ОГаллоран та Франціс проти Сполученого Королівства», Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати, постановив, що будь яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є такими, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодилися нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов'язки у правовому полі.

На думку суду, підстави незгоди з притягненням до адміністративної відповідальності, висунуті позивачем, свідчать про спробу позивача уникнути відповідальності за вчинене правопорушення, та не приймаються судом до уваги. Таким чином суд вважає, що законних підстав задоволення адміністративного позову немає.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що матеріали адміністративної справи відносно ОСОБА_1 про скоєння ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП складені та розглянуті компетентною особою у відповідності до вимог чинного законодавства, винесена по даній справі постанова від 21.06.2015 року обґрунтована і відповідає вимогам закону, а тому підстав для її скасування суд не знаходить.

Відповідно до ст. 171-2 КАС України рішення місцевого загального суду як адміністративного суду у справах з приводу рішень дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності є остаточним і оскарженню не підлягає.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.04.2015 року, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини другої статті 171-2 Кодексу адміністративного судочинства України. Положення частини другої статті 171-2 Кодексу адміністративного судочинства України, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Керуючись Правилами дорожнього руху України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, ст.ст. 122, 251, 254, 256, 268, 283 КУпАП, ст.ст.2, 7-9, 23, 70, 71, 159-163, 167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до інспектора ДПС взводу ДПС ВДАІ з обслуговування м. Запоріжжя ГУМВС України в Запорізькій області прапорщика Луганського Костянтина Олександровича про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення Правил дорожнього руху України, закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення - відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Токмацький районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя/підпис/

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО

Суддя