Справа № 2а-2548/09/0770
Суддя: Попко Я.С.
Дата ухвалення: 2011-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2011 р. Справа № 31309/10

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Онишкевича Т.В., Сапіги В.П.

при секретарі судового засідання Куземському В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 9 липня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання протиправним рішення, зобовязання прийняти рішення про надання статусу біженця,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2009 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного комітету України у справах національностей та релігій, в якому просить визнати протиправним рішення відповідача № 151-09 від 12.03.2009 року про відмову в наданні йому статусу біженця в Україні та скасувати його, зобовязати Державний комітет України у справах національностей та релігій прийняти рішення про надання йому статусу біженця в Україні.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що у зв'язку з наявністю цілком обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань в Ірані, де він проживав, звертався до Державного комітету України у справах національностей та релігій з метою отримати статус біженця в Україні. Проте відповідач залишив поза увагою наведені факти та прийняв рішення № 151-09 від 12.03.2009 року, яким відмовив позивачу у наданні статусу біженця. З таким рішенням позивач категорично не погоджується, оскільки проживаючи на території Ірану, він міг зазнати переслідувань, і такі побоювання були цілком обґрунтованими. А тому позивач вважає, що рішення Державного Комітету України у справах національностей та релігій №151-09 від 12 березня 2009 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 9 липня 2010 року в задоволенні позову відмовлено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що оскільки позивачем не наведено фактів, які б підтверджували обґрунтованість побоювання стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи, а також політичних переконань, визначених абзацом другим статті 1 Закону України «Про біженців», рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій про відмову позивачу у наданні статусу біженця приймалось з врахуванням та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним.

___________________________________________________________________________________________

Головуючий у 1-й інст. суддя Большакова О.О. ряд. ст.зв. № 3.4 суддя-доповідач ОСОБА_2 справа № 2а-2548/09/0770 справа № 31309/10/9104.doc

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, вважаючи її незаконною, позивач оскаржив її, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 9 липня 2010 року та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги, а саме: визнати протиправними дії відповідача в частині неповідомлення позивачу причин відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, визнати протиправним рішення відповідача про відмову в оформленні ОСОБА_1 документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця і скасувати його, зобовязати Відділ міграційної служби у Закарпатській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначає, що судом першої інстанції неповно зясовано та недоведені обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. Апелянт вважає, що йому було відмовлено в доступі до повної процедури надання статусу біженця в Україні, а отже, суд мав би визнати оскаржуване рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій протиправним, скасувати його і покласти на відповідача обовязок прийняти рішення про оформлення ОСОБА_1 документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, тим самим забезпечивши доступ позивачу до повної процедури надання статусу біженця в України, зробити можливою перевірку усіх обставин та ситуації в країні походження Ірані і прийняти остаточне рішення, надавши йому статус біженця.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус біженця в Україні, порядок його надання, втрати та позбавлення цього статусу, а також питання державних гарантій захисту біженців регулюються Законом України «Про біженців» від 21.06.2001 року (далі Закон № 2257).

Відповідно до абз. 2 ст. 1 Закону № 2257 біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни, або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин ОСОБА_3, мусульманин за віросповіданням.

В Україну позивач прибув у 2003 році нелегально і у 2003 році вперше звернувся до міграційного органу із заявою про надання йому статусу біженця. Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій від 12 березня 2009 року № 151-09 позивачу було відмовлено у наданні статусу біженця відповідно до абзацу пятого статті 10 Закону України «Про біженців", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні.

Рішення про надання статусу біженця або про відмову в наданні такого статусу, відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону № 2257, приймає спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця не надається, визначені ст. 10 Закону. Зокрема, статус біженця не надається особі, у якої відсутні підстави побоюватися стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, належності до певної політичної партії або соціальної групи.

Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій від 12 березня 2009 року № 151-09 було відмовлено ОСОБА_1 у наданні статусу біженця відповідно до абзацу пятого статті 10 Закону України «Про біженців», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не повідомив про себе жодної інформації, яка б вказувала на реальну небезпеку щодо його життя чи його побоювання стати жертвою переслідування в Ірані. Доказів про інциденти із застосуванням фізичного насильства, обмеження його волі, які були пов'язані з його расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами позивач не представив і не переконав компетентні органи в правдивості своїх фактичних тверджень.

Позивач ОСОБА_1 не навів також жодної аргументації свого побоювання у разі повернення на батьківщину, яка б ґрунтувалися на реальних подіях або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідають вимогам абзацу другого статті 1 Закону України «Про біженців», не подав жодних документів або інших доказів на підтвердження того, що він дійсно був і може стати жертвою переслідувань з боку влади.

За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції постановив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в звязку з чим апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Згідно ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч.3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 9 липня 2010 року у справі № 2а-2548/09 за позовом ОСОБА_1 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання протиправним рішення, зобовязання прийняти рішення про надання статусу біженця без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Я.С. Попко

Судді Т.В. Онишкевич

ОСОБА_4

Повний текст ухвали складено та підписано 28.02.2011 року.