Справа № 820/6382/15
Суддя: Горшкова О.О.
Дата ухвалення: 2015-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

04 серпня 2015 р. № 820/6382/15

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Горшкової О.О., суддів Лук`яненко М.О., Кучми Ю.В.,

при секретарі судового засідання - Сальниковій Г.А.,

за участю: позивача ОСОБА_1, представник відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України в особі Управління Національного банку України в Харківській області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Управління Національного банку України в Харківській області, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд:

- визнати незаконним та зобов`язати відповідача скасувати наказ № 380-к від 14.05.2015року;

- зобов`язати Управління Національного банку України в Харківській області поновити на роботі ОСОБА_3 та надати роботу з урахуванням освіти, кваліфікації та відповідно до рекоммендації стосовно умов праці;

- стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 7116, 67грн.;

- стягнути з відповідача моральну шкоду за незаконне звільнення у розмірі 10 000, 00грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що його було звільнено із займаної посади, згідно п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку з реорганізацією та скороченням штатної чисельності. Однак, позивач вважає наказ про його звільнення незаконним, оскільки при винесені наказу про його звільнення, відповідачем не було враховано положення ст. 49-2 КЗпП України, а саме: не враховано його переважне право на залишення на роботі, не запропоновано інші посади. Також, відповідачем не дотримано вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», оскільки позивачу, як інваліду дитинства ІІІ групи не було створено робочого місця з урахуванням рекомендацій щодо умов та характеру праці. Вказані обставини також вказують на необхідність проведення стягнення середнього заробітку за весь час вимушено прогулу та, як вважає позивач, виникає необхідність у компенсації моральної шкоди ОСОБА_1 зі сторони Управління Національного банку України в Харківській області. Таким чином, позивач вважає наказ від 14.05.2015 року № 380-к таким, що підлягає скасуванню, а позовні вимоги слід задовольнити.

Представник відповідача, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначив, що позивача було попереджено про наступне вивільнення, однак як на момент такого попередження, так і під час звільнення ОСОБА_1 із посади спеціаліста сектору діловодства адміністративного відділу, в управлінні були відсутні вакантні посади, які позивач міг би обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Таким чином, при звільнені позивача, на думку відповідача, Національний банк України в особі Управління Національного банку України в Харківській області діяв виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені законодавством України, із чітким дотриманням встановленого порядку звільнення працівника. Отже, як вважає відповідач, позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими, а відтак задоволенню не підлягають.

У судовому засіданні 04.08.2015 року сторони підтримали свої правові позиції по справі.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на повному, всебічному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 наказом Національного банку України в особі Управління Національного банку України в Харківській області № 700-к від 10.12.2008 року прийнята на посаду діловода сектору діловодства адміністративного відділу в Управлінні Національного банку України в Харківській області (а.с. 115)

04.02.2015 року позивача було ознайомлено із попередженням про його наступне вивільнення з посади спеціаліста сектору діловодства адміністративного відділу Управління Національного банку України в Харківській області (а.с. 179). При цьому, з даного попередження колегією суддів встановлено, що вакантних посад в даній організації ОСОБА_1 запропоновано не було

Наказом Управління Національного банку України в Харківській області від 10.04.2015 року № 290-к ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗПП України (а.с. 181).

Поряд з цим, наказом Управління Національного банку України в Харківській області від 14.05.2015 року № 378-к скасовано наказ по управлінню № 290-к від 10.04.2015 року «Про звільнення ОСОБА_1Л.» на підставі листів непрацездатності від 30.04.2015 року та від 04.05.2015 року.

Наказом від 14.05.2015 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗПП України (а.с. 194).

У відповідності до вимог ст. 2 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк України (далі - Національний банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Згідно ст. 56 Закону України «Про Національний банк України», національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб. Національний банк видає розпорядчі акти з питань організаційно-розпорядчого характеру або індивідуальної дії, які не є нормативно-правовими актами. Розпорядчі акти оприлюднюються та набирають чинності в порядку, встановленому Національним банком.

Поряд з цим, правовідносини у сфері проходження державної служби регулюються Конституцією України, Законом України "Про державну службу", КЗпП України та прийнятими на їх підставі нормативними актами.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових та службових осіб.

За Конституцією України державна служба, до якої відноситься і служба в районній державній адміністрації, є єдиною за своїми основами (пункт 12 частини першої статті 92). Законодавство України стосовно державної служби, визначаючи загальні засади діяльності та статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті, спрямоване на підвищення ефективності державної служби, добір компетентних і відданих справі кадрів, що досягається у тому числі і окремими заходами, а саме - встановленням додаткових, крім передбачених законами, процедур відбору громадян на державну службу та вимог, які висуваються до них, шляхів просування по службі, умов оплати праці державних службовців, підвищений рівень їх відповідальності у разі порушення дисципліни тощо.

Відповідно до ст.1 Закону України Про державну Службу України, державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Так, відповідно частини першої статті 10 Закону України "Про державну службу" основними обов'язками державних службовців є додержання Конституції України та інших актів законодавства України; забезпечення ефективної роботи та виконання завдань державних органів відповідно до їх компетенції; недопущення порушень прав і свобод людини та громадянина; безпосереднє виконання покладених на них службових обов'язків, своєчасне і точне виконання рішень державних органів чи посадових осіб, розпоряджень і вказівок своїх керівників; збереження державної таємниці, інформації про громадян, що стала їм відома під час виконання обов'язків державної служби, а також іншої інформації, яка згідно з законодавством не підлягає розголошенню; постійне вдосконалення організації своєї роботи і підвищення професійної кваліфікації; сумлінне виконання своїх службових обов'язків, ініціатива і творчість в роботі.

Оскільки відповідно до ч. 1 ст. З0 Закону України Про державну службу державна служба припиняється передусім із загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, а також із підстав визначених спеціальним законом, при звільненні особи з державної служби на неї розповсюджуються гарантії передбачені Кодексом законів про працю України.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку відбуття змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За наявності цих обставин розірвання трудового договору проводиться з обов'язковим додержанням передбаченого статтею 49 2 зазначеного Кодексу порядку вивільнення працівників, відповідно до якого вони попереджаються про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці. Одночасно роботодавець пропонує працівникові роботу на тому ж підприємстві, в тій самій установі, організації за відповідною професією чи спеціальністю, а за відсутності роботи - іншу. При вивільненні працівника враховується його переважне право й перевага перед іншими у залишенні на роботі.

При цьому, звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України може мати місце, згідно до роз'яснень пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9, якщо дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, додержання власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, за наявності доказів щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника без його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Проаналізувавши вищенаведені норми діючого законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що законодавцем чітко встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, а також визначено обов'язок власника або уповноваженого ним органу, у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці запропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Тобто, під поняттям запропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації обумовлено відсутністю штатної одиниці (посади), на якій робітник перебував до змін в організації виробництва і праці, а саме, в зв'язку з її скороченням.

У судовому засіданні судом було встановлено та не заперечувалось сторонами по справі, що позивач 04.02.2015 був попереджений про наступне вивільнення згідно п.1 ст.40 КЗпП України, про що свідчить його особистий підпис на відповідному попереджені (а.с.42). Однак, при цьому, відповідачем не було запропоновану позивачу іншої посади, що у свою чергу свідчить про ухилення відповідача від виконання імперативної норми КЗпП України в частині переведення позивача на відповідну посаду в Управлінні Національного банку України в Харківській області.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відповідачем порушено вимоги ст. 40 та ст. 492 КЗпП України, а тому порушено порядок повідомлення працівника про наступне звільнення, оскільки не обґрунтовано та безпідставно не запропоновано додаткові посади.

Поряд з цим, у судових засіданнях представником відповідача не було надано до суду пояснень та відповідних доказів на підтвердження того, яким саме чином субєкта владних повноважень встановив, що ОСОБА_1 не може обіймати вакантні посади відповідно до своєї кваліфікації.

Колегія суддів критично ставиться до листів (електронних повідомлень) Національного банку України в особі Управління Національного банку України в Харківській області від 30.01.2015 року № В/17-123/5330, від 27.02.2015 року № В/17-123/12213, від 31.03.2015 року № В/17-123, від 30.04.2015 року № В/17-123/28004, від 29.05.2015 року № В/17-01023/34436, які були надані відповідачем на підтвердження того, що ОСОБА_1 не може обіймати вакантні посади відповідно до своєї кваліфікації, оскільки у вказаних листах лише зафіксовано перелік вакантних посад, що, в свою чергу, не вказує на наявність безпосереднього взаємовиключного звязку відсутності потрібної кваліфікації у працівника з наявністю вільних посад.

Окрім того, як вбачаться з матеріалів справи позивач неодноразово звертався до Начальника Управління Національного банку України в Харківській області ( заява від 11.02.2015 року та від 06.04.2015 року) з проханням про залишенням на посаді в системі Національного банку України, з огляду на передбачену законодавцем можливість переведення працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Однак Начальником Управління Національного банку України в Харківській області у наданих відповідях від 02.03.2015 року та від 04.02.2015 року зазначено про відсутність вакантних посад, та, водночас, жодним чином не повідомлено заявника про можливість переведення на іншу роботу, як того вимагають приписи трудового законодавства.

Також, як було встановлено під час розгляду справи 15.01.2015 року Правлінням Національного банку України було прийнято постанову № 14 «Про удосконалення структури та затвердження граничної чисельності працівників територіальних управлінь Національного банку України», відповідно до якої затверджено граничну чисельність працівників Управління Національного банку України в Харківській області та постановлено видати наказ про скорочення штату та чисельності працівників територіальних управлінь Національного банку і попередити їх про звільнення (п. 10).

При цьому, як вбачається зі змісту витягу штатного розпису Управління Національного банку України в Харківській області на 2015 рік (станом на 31.07.2015 року), в структурі Національного банку перебували численні вакантні посади, у тому числі и посади головного економіста та провідного економіста, що відповідає кваліфікаційним вимогам, які були заявлені до ОСОБА_1 як спеціаліста сектора діловодства адміністративного відділу згідно посадової інструкції (а.с. 211) та узгоджується з економічною освітою позивача за фахом «банківська справа», що підтверджується дипломом спеціаліста Харківського національного економічного університету від 30.06.2005 року (а.с. 40).

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що станом на момент надання позивачу попередження про наступне вивільнення від 02.02.2015 року в структурі Управління Національного банку України в Харківській області мали місце численні вакантні посади, які, проте, запропоновані позивачу не були.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що п. 9 Постанови Правлінням Національного банку України № 14 «Про удосконалення структури та затвердження граничної чисельності працівників територіальних управлінь Національного банку України» від 15.01.2015 року передбачено, що Департамент персоналу затверджує штатні розписи територіальних управлінь східних регіонів.

Відповідно до Типової структури управлінь Національного банку України в Донецькій, Запорізькій, Кіровоградській, Луганській, Сумській, Полтавській та Харківській областях станом на 15.01.2015 року у структурі вказаного субєкта передбачено відділ готів кого обігу і касових операцій, відділ організації бухгалтерського обліку, відділ перевезення цінностей та організації інкасації, відділ банківської безпеки.

Однак, матеріали справи не містять, а відповідачем на підтвердження дійсного дотримання ним ст.ст. 40, 492 КЗпП при звільненні позивача не надано до суду доказів пропонування ОСОБА_1 посад у східних регіонах та/або відмови позивача від запропонованих посад.

Також, у подальшому, не врахувавши переважного права позивача на зайняття цієї посади, зокрема, тривалий безперервний стаж позивача (11 років) в структурі Національного банку, постійне підвищення останнім кваліфікації, що підтверджується у т.ч. і свідоцтвом про підвищення кваліфікації (а.с. 159, 133-134) та присвоєнням чергових рангів державного службовця (а.с. 162), відповідачем не було запропоновано позивачу жодної посади в структурі Національного банку України.

Додатково колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 має інвалідність ІІІ групи, тобто відноситься категорії людей, які потребують спеціального соціального захисту.

Так, у відповідності до ст. 17-18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда. Відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інвалідів. Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи. Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем не було дотримано положення ч.2 ст. 492 КЗпП в частині не врахування переважного права на залишення на роботі і обов'язку одночасно з попередженням про звільнення запропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що згідно ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) ст. 40 може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою.

Однак, матеріали справи не містять, а відповідачем в обгрунтування своєї правової позиції не надано до суду як жодних доказів на підтвердження запрошення позивача на засідання профспілкового комітету з метою розгляду питання щодо звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, так і будь-яких заяв позивача щодо надання його згоди на розгляд вказаного питання за його відсутності.

А отже, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем при виконанні вимог ст. 43 КЗпП України допущено ряд порушень, зокрема, не повідомлено ОСОБА_1 як про день та час засідання профспілкового комітету, так і про результати такого розгляду, за умови, що таке засідання взагалі мало місце.

Проаналізувавши вищевикладені обставини, приймаючи до уваги те, що суб'єктом владних повноважень не доведено суду належними та допустимими доказами факту правомірності та звільнення позивача із займаної посади, а спірний наказ № 380-к від 14.05.2015року "Про звільнення ОСОБА_1Л." видано необґрунтовано, без врахування всіх обставин і підстав справи, з порушенням діючого законодавства, аналіз якого проведено в даній постанові, без дотримання принципу пропорційності, що має на меті досягнення балансу між публічним інтересом та індивідуальним інтересом особи, а також між цілями та засобами їх досягнення, колегія суддів вважає також необхідним задовольнити позовні вимоги в частині скасування наказ № 380-к від 14.05.2015року "Про звільнення ОСОБА_1Л."

Разом із цим, колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, що розглядає трудовий спір, порушене відповідачем право на проходження публічної служби підлягає відновленню шляхом його поновлення на попередній посаді, тобто на посаді спеціаліста сектору діловодства адміністративного відділу Управління Національного банку України в Харківській області, а тому вимогу позивача про поновлення його в Управління Національного банку України з 14.05.2015 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 необхідно поновити на посаді спеціаліста сектору діловодства адміністративного відділу Управління Національного банку України в Харківській області з 14.05.2015року, а відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з Національного банку України України в особі Управління Національного банку України в Харківській області на користь позивача середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновленні на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі -Порядок), цей Порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу працівника (підпункт "з" пункту 1). У відповідності до частини 3 пункту 2 Порядку, збереження заробітної плати "у всіх інших випадках", до яких відноситься випадок й вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно довідки № 07-143/4433 від 14.05.2015 року та враховуючи положення Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995р. Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати судом встановлено, що розмір середньомісячного заробітку позивача із дати звільнення 15.05.2015року до 04.08.2015 року становить 7116, 67 ( 31 робочий день х 229, 57грн. середньоденної заробітної плати).

Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 11, 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи положення ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, для повного захист прав, свобод та інтересів позивача, вважає за необхідне вийти за межі заявлених позовних вимог та стягнути з Національного банку України в особі Управління Національного банку України в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто з моменту звільнення та до моменту розгляду даної справ, у загальному розмірі 12 626 грн. 00 коп.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 10 000 грн. відшкодування заподіяної моральної шкоди, то колегія суддів також вважає такими, що не підлягають задоволенню вказані позовні вимоги позивача, з огляду на наступне.

В обґрунтування вказаної позовної вимоги позивач вказав, що моральна шкода обумовлена глибокими моральними стражданням та пригніченим емоційним станом.

Відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Судовим розглядом не встановлено обставин, підтверджуючих спричинення відповідачем позивачу моральної шкоди, а ОСОБА_1. не надані однозначні докази заподіяння такої шкоди і причинний зв'язок дій або бездіяльності субєкта владних повноважень з моральними стражданнями позивача, оскільки будь-які об'єктивні дані про наявність у позивача моральних страждань, пригніченого емоційного стану, в матеріалах справи відсутні, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Таким чином, приймаючи до уваги, що відповідачем у судовому засіданні в порядку ч. 2 ст. 71 КАС України не доведено правомірності оскаржуваного рішення, суд вважає адміністративний позов таким, що підлягає частковому задоволенню, а саме: в частині скасування наказу Управління Національного банку України в Харківській області № 380-к від 14.05.2015року, поновлення ОСОБА_1 на посаді спеціаліста сектора діловодства адміністративного відділу Управління Національного банку України в Харківській області з 14.05.2015 року та стягнення з Національного банку України в особі Управління Національного банку України в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 4820, 97 коп.

В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до п. 2, 3 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; про поновлення на посаді у відносинах публічної служби. З урахуванням наведеного, в частині поновлення ОСОБА_1 на попередній посаді та стягнення заробітної плати на користь ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу у розмірі 12 626 00 коп. постанова суду виконується негайно.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до положень ч. 1 ст. 94 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 94, 128, 159, 160 163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Національного банку України в особі Управління Національного банку України в Харківській області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі - задовольнити частково.

Скасувати наказ Управління Національного банку України в Харківській області № 380-к від 14.05.2015року.

Поновити ОСОБА_1 на посаді спеціаліста сектора діловодства адміністративного відділу Управління Національного банку України в Харківській області з 14.05.2015 року.

Стягнути з Національного банку України в особі Управління Національного банку України в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 4820 (чотири тисячі вісімсот двадцять) грн. 97 коп.

В решті задоволення адміністративного позову - відмовити.

В частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку з розрахунку за один місяць в розмірі 4 820 (чотири тисячі вісімсот двадцять) грн. 97 коп. постанова підлягає негайному виконанню.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення протягом десяти днів з дня її проголошення, у разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено 11.08.2015 року.

Головуючий суддя Горшкова О.О.

Суддя Лук`яненко М.О.

Суддя Кучма Ю.В.