Справа № 803/1643/15
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2015-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2015 року Справа № 803/1643/15

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ксензюка А.Я.,

при секретарі судового засідання Брудовській Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротехніка» до Луцької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агротехніка» (далі ТзОВ «Агротехніка») звернулося в суд з позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень прийнятих Луцькою обєднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Волинській області (далі Луцька ОДПІ ГУ ДФС) 26 червня 2015 року за № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач виніс оскаржувані податкові повідомлення-рішення на підставі акту від 11 червня 2015 року № 2336/22-01/21750952 «Про результати позапланової виїзної перевірки ТзОВ «Агротехніка» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 1 січня 2014 року по 1 березня 2015 року, та іншого законодавства за період з 1 січня 2014 року по 1 березня 2015 року». Перевіркою встановлено: заниження податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 1 682 712 грн., в тому числі за 2014 рік на суму 1 682 712 грн.; завищення відємного значення різниці між сумою податкового зобовязання та сумою податкового кредиту всього в сумі 892 278 грн.

Позивач не погоджується з висновками податкового органу та винесеними податковими повідомленнями-рішеннями з тих підстав, що перевіркою зроблені необґрунтовані висновки про не підтвердження фактичного здійснення фінансово-господарських операцій ТзОВ «Агротехніка» по взаємовідносинах з ПП «Терра», ТзОВ «УТФ Зерно», ТзОВ «Елітекогруп» та ТзОВ «ДК-Ювента», оскільки господарські операції із вказаними контрагентами носили реальний характер, що підтверджується належним чином оформленими первинними документами. Крім того, зазначає, що наявність у платника податку виданої йому продавцем товару податкової накладної, оформленої з дотриманням вимог чинного законодавства, і сплата продавцю вартості товару з податком на додану вартість, є достатніми підставами для визначення податкового кредиту, так як чинне законодавство не передбачає обовязку й не надає права вимагати від іншого платника податків будь-яких інших відомостей з метою формування податкового кредиту, в тому числі щодо сплати податків до бюджету іншими платниками.

У звязку з чим вважає, що податкові повідомлення-рішення від 26 червня 2015 року за № 003252201, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3 винесені з порушенням норм чинного законодавства, а тому підлягають визнанню протиправними та скасуванню.

Представник відповідача в поданому письмовому запереченні від 27 липня 2015 року предявленні позовні вимоги заперечила, мотивуючи тим, що в ході перевірки по ланцюгах постачання не встановлено, що підприємства-контрагенти придбавали, а пізніше реалізовували позивачу зазначений в угодах товар. Посилається на правомірність висновків податкового органу, зроблених при проведенні перевірки та вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення сформовані у відповідності до норм діючого законодавства і підстав для їх скасування немає. Просила в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача 11 серпня 2015 року подав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідач у судове засідання представника не направив, подавши 11 серпня 2015 року заяву про розгляд справи без участі його представника.

У відповідності до статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України справу вирішено у відсутності сторін на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що в період з 14 травня 2015 року по 4 червня 2015 року Луцькою ОДПІ ГУ ДФС проведено позапланову виїзну перевірку ТзОВ «Агротехніка» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 1 січня 2014 року по 1 березня 2015 року, та іншого законодавства за період з 1 січня 2014 року по 1 березня 2015 року, за результатами якої складено акт від 11 червня 2015 року № 2336/22-01/21750952.

Перевіркою встановлено:

- порушення пункту 134.1 статті 134, пунктів 138.1, 138.2, 138.4, 138.5 138.8, підпунктів 138.10.2, 138.10.3, 138.10.4, 138.10.5 пункту 138.10, пункту 138.11 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, в результаті чого ТзОВ «Агротехніка» занижено податок на прибуток приватних підприємств на загальну суму 1 682 712 грн., в тому числі за 2014 рік на суму 1 682 712 грн.;

- порушення пункту 185.1 статті 185, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого ТзОВ «Агротехніка» завищено відємне значення різниці між сумою податкового зобовязання та сумою податкового кредиту всього в сумі 892 278 грн., в тому числі: в лютому 2015 року 149 961 грн., що призвело до завищення рядка 23.2 декларації з податку на додану вартість за лютий 2015 року «Сума відємного значення, що перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 201.3 статті 201 розділу V Кодексу на момент подання податкової декларації (рядок 22 рядок 22.1), яка підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку (рядок 3 Д3)» в сумі 149 961 грн., в грудні 2014 року 448 540 грн., що призвело до завищення рядка 24 декларації «Сума відємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 22.1 рядок 23.3) (переноситься до рядка 20.1 наступного звітного (податкового) періоду» в сумі 448 540 грн. та завищення рядка 31 декларації з податку на додану вартість за лютий 2015 року «Сума непогашеного відємного значення попередніх звітних (податкових) періодів на кінець поточного звітного (податкового) періоду» в сумі 448 540 грн., в січні 2015 року 293 777 грн. 44 коп., що призвело до завищення рядка 30 декларації з податку на додану вартість за лютий 2015 року «Сума залишку відємного значення попередніх звітних (податкових) періодів, яка підлягає бюджетному відшкодуванню за рахунок платника у банку (рядок 3 таблиці 2 Д2)» в сумі 293 777 грн. 44 коп.;

- порушення пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України.

Не погодившись з висновками перевірки, позивач подав до Луцької ОДПІ ГУ ДФС заперечення на акт перевірки від 11 червня 2015 року № 2336/22-01/21750952, проте листом від 29 червня 2015 року № 10150/10/03-18-22-01 Луцька ОДПІ ГУ ДФС повідомила, що висновок акту перевірки від 11 червня 2015 року № 2336/22-01/21750952 відповідає вимогам чинного законодавства та підстав для задоволення вимог викладених в запереченні немає.

За наслідками перевірки прийняті податкові повідомлення-рішення: від 26 червня 2015 року за № НОМЕР_1 про зменшення суми бюджетного відшкодування (у тому числі заявленого в рахунок зменшення податкових зобовязань наступних періодів) з податку на додану вартість у розмірі 443 738 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 221 869 грн.; від 26 червня 2015 року за № НОМЕР_2 про збільшення суми грошового зобовязання з податку на прибуток приватних підприємств в розмірі 2 524 068 грн., в тому числі за основним платежем 1 682 712 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 841 356 грн.; від 26 червня 2015 року за № НОМЕР_3 про зменшення розміру відємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 448 540 грн.

Висновки перевірки базуються на наступних актах перевірки: Луцької ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області від 10 липня 2014 року № 3179/03-18-22-02/21750952 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТзОВ «Агротехніка» з питань здійснення фінансово-господарських операцій із ПП «Полюс» за липень 2011 року, ДП «Авіста-Захід» за листопад, грудень 2011 року та лютий, березень 2012 року, ТзОВ «Зеленецьке» за січень, лютий 2014 року та з питань правомірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість заявленої на розрахунковий рахунок платника у банку в сумі 3 359 327 грн., відображеного у податковій декларації з податку на додану вартість, поданій за лютий 2014 року з урахуванням уточнюючого розрахунку за лютий 2014 року»; Хотинської ОДПІ ГУ ДФС у Чернівецькій області від 28 травня 2015 року № 260/2200/30795974 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТзхОВ «Зеленецьке» з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на додану вартість за період з 1 січня 2013 року по 31 березня 2014 року»; Луцької ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області від 21 листопада 2014 року № 9024/03-18-22-02/21750952 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТзОВ «Агротехніка» з питань здійснення фінансово-господарських операцій із ТзОВ «Турія-Агро», ТОВ «КВК «Мерсер» за березень 2014 року, ПП «Терра» за березень, квітень 2014 року, ТОВ «Посередник 03» за період з 1 липня 2011 року по 30 червня 2014 року, ТзОВ «УТФ Зерно» за період з 1 серпня 2011 року по 31 серпня 2014 року, ТзОВ «АФ «Олексіївська» за період з 1 серпня 2011 року по 30 червня 2014 року, ТзОВ «Елітекогруп» за період з 1 грудня 2012 року по 31 липня 2014 року»; ДПІ в м. Іллічівську ГУ Міндоходів в Одеській області від 12 червня 2014 року № 981/15-03-22-0304/32927564 «Про результати зустрічної звірки ПП «Терра» щодо документального підтвердження господарських відносин з контрагентом-постачальником ТОВ «Тегола-2014» та контрагентами-покупцями за період березень, квітень 2014 року»; ДПІ в м. Іллічівську ГУ Міндоходів в Одеській області від 22 травня 2014 року № 747/15-03-22-02/03-04/39071922 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Тегола-2014» щодо підтвердження господарських відносин з платниками податків а період з 29 січня 2014 року по 30 квітня 2014 року»; ДПІ в Оболонському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 14 серпня 2014 року № 915/26-54-22-02/38615496 «Про результати невиїзної позапланової перевірки ТзОВ «УТФ Зерно» з питань дотримання податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з ПАТ «Володимир-Волинська Птахофабрика», ТОВ «Славтрейд Агро», ТОВ СП «Агродар-Юг» за період березень 2014 року та ТОВ «Юг-Агропостач», ТОВ «Вавилон № 14» за період травень 2014 року»; Камянець-Подільської ОДПІ від 30 вересня 2014 року № 1193/222/37180544 «Про результати проведення документальної позапланової виїзної перевірки ТзОВ «Елітекогруп» з питань дотримання вимог податкового законодавства при формуванні показників податкової звітності з податку на додану вартість за наслідками проведення господарських операцій із ТОВ «Агросота» за період з 1 листопада 2013 року по 30 червня 2014 року»; ДПІ у м. Чернівці від 7 серпня 2014 року № 452/24-12-22-02-12/37240351 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Агросота» з питань правильності обчислення податкових зобовязань та податкового кредиту при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з контрагентами постачальниками та покупцями за грудень 2013 року, січень, лютий, березень 2014 року». Вказаними актами перевірки встановлено нереальність здійснення господарських операцій ТзОВ «Агротехніка» по взаємовідносинах з ПП «Терра», ТзОВ «УТФ Зерно», ТзОВ «Елітекогруп» та ТзОВ «ДК-Ювента»

Однак, суд не погоджується з такими висновками Луцької ОДПІ ГУ ДФС, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ТзОВ «Агротехніка» в перевіряємому періоді мало господарські відносини з ПП «Терра», ТзОВ «УТФ Зерно», ТзОВ «Елітекогруп» та ТзОВ «ДК-Ювента», реальність яких підтверджується наявними у матеріалах справи договорами поставки, податковими накладними, видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, вантажно-митними деклараціями, аналізними картками, перепутками-карток вхідного контролю сировини, звітами ветмедицини.

Як передбачено підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий кредит сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобовязання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктами 198.1, 198.2 статті 198 розділу V Податкового кодексу України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у звязку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно із пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у звязку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (пункт 201.10 статті 201 Податкового кодексу України).

Як передбачено пунктами 138.1, 138.2 статті 138 Податкового кодексу України, витрати, що враховуються при обчисленні обєкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу. Витрати, які враховуються для визначення обєкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обовязковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно із підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обовязковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-XIV (з наступними змінами та доповненнями) визначено, що первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Таким чином, будь-які документи (у тому числі, договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Податковий кредит для цілей визначення обєкта оподаткування податком на додану вартість та витрати, що враховуються при обчисленні обєкта оподаткування податком на прибуток, мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту з ПДВ та валових витрат навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

З урахуванням наведених норм чинного законодавства України та доводів Луцької ОДПІ ГУ ДФС, судом при розгляді справи підлягали зясуванню обставини щодо реального здійснення господарських операцій, за якими позивачем сформовано податковий кредит та валові витрати, належного оформлення первинних документів.

Суд дійшов до висновку, що відповідачем не доведено, що господарські операції між ТзОВ «Агротехніка» та ПП «Терра», ТзОВ «УТФ Зерно», ТзОВ «Елітекогруп», ТзОВ «ДК-Ювента», по яких позивач формував податковий кредит та витрати, не носили реального характеру, оскільки позивач надав належним чином оформлені первинні документи бухгалтерського та податкового обліку, які підтверджують факт здійснення господарських операцій та отримання товару в межах здійснення господарської діяльності позивача.

При вирішенні даного спору суд не бере до уваги посилання відповідача на акти перевірки: Луцької ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області від 10 липня 2014 року № 3179/03-18-22-02/21750952; Хотинської ОДПІ ГУ ДФС у Чернівецькій області від 28 травня 2015 року № 260/2200/30795974; Луцької ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області від 21 листопада 2014 року № 9024/03-18-22-02/21750952; ДПІ в м. Іллічівську ГУ Міндоходів в Одеській області від 12 червня 2014 року № 981/15-03-22-0304/32927564; ДПІ в м. Іллічівську ГУ Міндоходів в Одеській області від 22 травня 2014 року № 747/15-03-22-02/03-04/39071922; ДПІ в Оболонському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 14 серпня 2014 року № 915/26-54-22-02/38615496; Камянець-Подільської ОДПІ від 30 вересня 2014 року № 1193/222/37180544; ДПІ у м. Чернівці від 7 серпня 2014 року № 452/24-12-22-02-12/37240351.

На думку суду, можливі порушення контрагентами позивача податкової дисципліни та правил здійснення господарської діяльності не можуть бути підставою для позбавлення позивача права на формування податкового кредиту з податку на додану вартість та валових витрат.

Крім того, суд звертає увагу на те, що чинним податковим законодавством передбачена презумпція правомірності рішень платника податків, яка передбачає, що в разі якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обовязків платників податків, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Зазначена норма поширюється також і на кваліфікацію господарських операцій з метою формування платником податків витрат для визначення обєкта оподаткування податком на прибуток та/або податкового кредиту з податку на додану вартість. За змістом вказаної норми відповідні витрати і податковий кредит вважаються сформованими платником податків правомірно, однак контролюючий орган не позбавлений можливості довести в установленому порядку факт невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам.

Встановлення факту недійсності, в тому числі нікчемності цивільно-правового правочину, який опосередковує відповідну господарську операцію, не є необхідною умовою для визначення контролюючим органом грошових зобовязань платнику податків у разі якщо буде встановлено відсутність реального вчинення цієї господарської операції або відсутність звязку між такою операцією та господарською діяльністю платника податків.

Водночас податкові органи не позбавлені права звернутися до адміністративного суду з вимогою про визнання недійсним правочину, укладеного між останнім у ланцюгу постачань платником податку та його контрагентом, з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства та стягнення в дохід держави коштів, одержаних сторонами оспорюваного правочину за такими угодами, як це встановлено частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України.

Крім того, необхідно враховувати, що умовою для визнання недійсним правочину, який суперечить інтересам держави та суспільства, є встановлення умислу в діях осіб, що уклали такий правочин. При цьому носіями протиправного умислу юридичних осіб-сторін такого правочину є посадові особи цих юридичних осіб.

Обовязковість встановлення умислу поширюється лише на визнання недійсними правочинів, вчинених із метою, що суперечить інтересам держави та суспільства (частина третя статті 228 Цивільного кодексу України). Проте встановлення факту нереальності вчинення господарської операції не потребує зясування змісту умислу учасників такої операції. Відсутність реально вчиненої господарської операції та, як наслідок, юридична дефектність відповідних первинних документів не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платників податку - учасників відповідної операції.

Таким чином, посилання податкового органу на нікчемність правочинів, укладених між позивачем та його контрагентами, є безпідставними.

Суд вважає за необхідне зазначити, що у разі якщо дії платника податку свідчать про його добросовісність, а вчинені ним господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту для підтвердження права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування достатньо наявності належним чином оформлених документів, зокрема податкових накладних.

Подібне розмежування платників податків дозволяє індивідуалізувати юридичну відповідальність особи та забезпечити дотримання правопорядку в галузі оподаткування.

Така позиція висловлена, зокрема, в Постанові Верховного Суду України від 31 січня 2011 року в справі №21-47а10, який зазначив, що «чинне законодавство України не ставить у залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим субєктом господарювання, зокрема, тим, який не був постачальником товарів (послуг) на вартість яких нарахований ПДВ, що включений платником податку до податкового кредиту». Таким чином, порушення податкової дисципліни контрагентом не є підставою для відмови у праві на податковий кредит.

Така правова позиція суду узгоджується також з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини від 22 січня 2009 року у справі ««БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява №3991/03) зазначено, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, повязаним зі сплатою ПДВ, який нараховується у ланцюгу поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки до отримувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобовязання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності.

Суд звертає увагу на те, що збільшення суми грошового зобовязання (шляхом прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень) порушує право позивача мирно володіти своїм майном, визначення якого міститься у Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року (далі Протокол 1 до Конвенції), яка є частиною національного законодавства України згідно із статтею 9 Конституції України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до Конвенції так визначає підстави, за яких особа може бути позбавлена свого майна: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Розяснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського Суду з прав людини.

Зокрема, у рішенні в справі «Щокін проти України» (пункт 49) Європейський Суд з прав людини вказав, що збільшення податковим органом зобовязання особи з податку безперечно є втручанням до майнових прав заявника, гарантованих статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке втручання за Конвенцією може бути визнане тільки якщо здійснене на умовах, передбачених законом. Так, у пунктах 50-51 згаданого рішення Європейського Суду з прав людини зазначено: «Найпершою та найбільш важливою вимогою статті 1 Протоколу 1 до Конвенції є те, що будь-яке втручання державних органів у мирне володіння майном повинне бути законним: друге речення першого параграфу наділяє правом позбавляти майна лише «на умовах, передбачених законом» і другий параграф визначає, що Держава має право контролювати використання майна шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, притаманний всім статтям Конвенції. Це поняття (поняття «закону») вимагає, перш за все, щоб заходи, що застосовуються, ґрунтувалися на національному законодавстві. Воно також посилається на якість закону, що застосовується, вимагаючи його доступності для осіб, яких він стосується, точності та передбачуваності в його застосуванні.» Таким чином, будь-які дії, спрямовані на позбавлення особи її майна є незаконними, якщо контролюючі органи діють не у відповідності до закону.

Відповідно до частини другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, усі рішення та дії субєкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Відповідно до частини першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Судом також приймається до уваги, що відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Всупереч наведеним вимогам відповідач як субєкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності прийнятих податкових повідомлень-рішень.

З врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що викладені в акті від 11 червня 2015 року № 2336/22-01/21750952 висновки податкового органу не знайшли свого підтвердження в ході зясування обставин у справі по суті, відтак адміністративний позов підлягає до задоволення шляхом прийняття постанови про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 26 червня 2015 року за № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України з Державного бюджету України слід стягнути понесені позивачем витрати по сплаті судового збору.

Керуючись частиною третьою статті 160, статтями 128, 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Податкового кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Луцької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області від 26 червня 2015 року за № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротехніка» (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Єршова, будинок 11, ) 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп. понесених витрат по сплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя А.Я. Ксензюк

Постанова в повному обсязі складена 17 серпня 2015 року.