Справа № 308/755/15а
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2015-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2015 року Справа № 876/3543/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судового засідання Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 березня 2015 року в адміністративній справі № 308/755/15-а за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Ужгородської міської ради Закарпатської області про захист прав, свобод та інтересів переселенців,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом про визнання рішень Ужгородської міської ради Закарпатської області за №№ К-02926/06-06 та К-02927/06-06 від 25.12.2014 р. протизаконними та зобов'язання Ужгородської міської ради Закарпатської області забезпечити можливість безоплатного проживання позивачів за місцем фактичного місця проживання строком на один рік на підставі статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Позов обґрунтовано тим, що всупереч ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Ужгородською міською радою Закарпатської області в особі міського голови ОСОБА_5 не забезпечується їм можливість безоплатного проживання за місцем фактичного місця проживання строком на один рік.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаною постановою, її оскаржили ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які вважають, що оскаржувана постанова прийнята з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому просять скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позов задоволити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовують тими ж доводами, що зазначені в позовній заяві.

Відповідно до частини першої статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що дана апеляційна скарга є безпідставна і не підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають на обліку як особи, переміщені з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції і переміщені з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) в АДРЕСА_1, що стверджується відповідними довідками управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради Закарпатської області від 22.10.2014 р. за № НОМЕР_1, від 22.10.2014 р. за № НОМЕР_2 та від 22.10.2014 р. за № НОМЕР_3.

На підтвердження свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 (ТОВ «Комплекс «Закарпаття») позивачі також надали суду копії договору суборенди жилого приміщення за № 211-00 від 17.08.2014 р., виставлені їм рахунки на оплату за проживання та квитанції про оплату ними цих рахунків.

12 грудня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зверталися із письмовими заявами на ім'я Ужгородського міського голови ОСОБА_5 (вхідні №№ КО-02926/06-06 та К-02927/06-06), у яких на підставі статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» просили забезпечити їх можливістю безоплатного проживання за місцем фактичного проживання строком на один рік, так як вони є пенсіонерами і їхньої пенсії не вистачає для того, щоб орендувати в готелі «Закарпаття» кімнату за 2500 грн в місяць. Крім того, на утриманні в ОСОБА_3 ще й перебуває син ОСОБА_4, який є інвалідом І групи «Б», психічно хворим.

У відповідь на ці звернення виконавчим комітетом Ужгородської міської ради, листами від 25.12.2014 р. за № Б-02926/06-06 та № К-02927/06-06, повідомлено, що гуртожитки комунальної власності в м.Ужгород відсутні. Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів від 01.10.2014 р. № 505 ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 призначено щомісячну адресну допомогу для покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату комунальних послуг з 22.10.2014 р. по 21.04.2015 р. Після призначення цієї цільової допомоги сім'ї, яким її призначено, повинні самостійно вирішувати питання свого проживання та оплату житлово-комунальних послуг.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач будь яких протиправних дій, внаслідок яких порушено права і законні інтереси чи свободи позивачів, або ж створення перешкоди для здійснення ними своїх прав і законних інтересів чи свобод, не вчиняв, оскільки Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не передбачено забезпечення органом місцевого самоврядування тимчасовим безоплатним проживанням внутрішньо переміщених осіб у житловому приміщенні, що не перебуває у комунальній власності.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального права та є вірними.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 р. № 1706-VІІ (надалі -Закон № 1706-VІІ) встановлено гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Згідно із частиною першою статті 9 Закону № 1706-VІІ внутрішньо переміщена особа має право, зокрема, на забезпечення органами державної виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та суб'єктами приватного права можливості безоплатного тимчасового проживання (за умови оплати особою вартості комунальних послуг) протягом шести місяців з моменту взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; для багатодітних сімей, інвалідів, осіб похилого віку цей термін може бути продовжено.

Ця норма закону визначає право внутрішньо переміщеної особи на забезпечення можливості безоплатного тимчасового проживання (за умови оплати особою вартості комунальних послуг) протягом визначеного періоду часу, в тому числі і органами місцевого самоврядування, проте вона не передбачає обов'язку, щодо забезпечення безоплатного тимчасового проживання органом місцевого самоврядування.

Відповідно до частини дев'ятої статті 11 Закону № 1706-VІІ органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень, зокрема надають у тимчасове безоплатне користування внутрішньо переміщеним особам з комунальної власності житлові приміщення, придатні для проживання (за умови оплати особою відповідно до законодавства вартості комунальних послуг).

Аналізуючи вищезазначену норму закону, видно, що вона визначає можливі дії органу місцевого самоврядування тільки в межах його повноважень, тобто в межах наданих законодавством прав приймати рішення, віддавати накази і розподіляти ресурси для досягнення бажаних результатів. Органи місцевого самоврядування можуть надавати у тимчасове безоплатне користування внутрішньо переміщеним особам тільки житлові приміщення з комунальної власності. Отже, дана норма є вичерпною і не передбачає можливості надання будь яких інших приміщень для безоплатного користування внутрішньо переміщеним особам.

Судом встановлено, що причиною відмови позивачам у наданні можливості безоплатного тимчасового проживання була відсутність вільних житлових приміщень комунальної власності, а саме гуртожитків.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що дії відповідача здійснені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і жодним чином не порушують права, свободи чи законні інтереси позивачів, а тому є правомірними.

Крім того, колегія суддів зазначає, що для забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб Кабінетом Міністрів України, відповідно до постанови від 01.10.2014 р. «Про надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг», установлено щомісячну адресну допомогу особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Дана допомога також отримується й позивачами.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

У відповідності до статті 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 200 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, судова колегія дійшла переконання, що доводи апеляційної скарги є безпідставними і необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст.160 ч.3, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 березня 2015 року в адміністративній справі № 308/755/15-а - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Р.Й. Коваль

Судді В.В.Гуляк

Н.М.Судова-Хомюк

Ухвала в повному обсязі складена 17 серпня 2015 року.