Справа № 2а-1670/4204/11
Суддя: Ємельянова В.І.
Дата ухвалення: 2015-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2015 року К/9991/73286/11

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Ємельянової В.І.,

Заїки М.М., Олексієнка М.М.

розглянувши у письмовому провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 2 червня 2011 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 5 жовтня 2011 року по справі № 2а-1670/4204/11

за позовом ОСОБА_4

до Управління Міністерства внутрішніх справ України на залізничному

транспорті Лінійного управління на Південній залізниці

про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України на залізничному транспорті Лінійного управління на Південній залізниці про стягнення заборгованості.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 2 червня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 5 жовтня 2011 року, позовну заяву залишено без розгляду.

Не погоджуючись з ухвалами суду першої та першої інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права, юридичної оцінки обставин справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Наказом Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці від 6 січня 2011 року №2о/с ОСОБА_4 звільнено з органів внутрішніх справ відповідно до пункту 64 «ж» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України.

В подальшому, 28 січня 2011 року ОСОБА_4 звернувся до відповідача із заявою у якій просив нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку.

Листом Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці від 15 лютого 2011 року відмовило позивачу у виплаті такої компенсації.

Вважаючи такі дії та рішення відповідача протиправними, позивач 19 травня 2011 року звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути на його користь компенсацію за невикористану щорічну відпустку, допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про поновлення строку звернення до суду та залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходили з того, що в даному випадку застосуванню підлягають норми частини 3 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно яких для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Суд касаційної інстанції не погоджується із такими висновками судів попередніх інстанцій і зазначає, що предметом даного спору є стягнення невиплаченої компенсації за невикористану щорічну відпустку, допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги.

Оплата праці працівників міліції регулюється нормами статті 19 Закону України «Про міліцію», частиною першою якої встановлено, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

До складу грошового забезпечення входять всі виплати, в тому числі матеріальні допомоги, виплати на оздоровлення, виплати, пов'язані зі звільненням, компенсація з окремих видів забезпечення, виплата яких здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Отже, в аспекті статті 19 Закону України «Про міліцію» поняття «грошове забезпечення» та «оплата праці» є тотожними.

У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, а статтею 2 цього Закону визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати.

Тобто, під належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Відповідно до частини сьомої статті 43, частини першої статті 55 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю працівник може захистити в суді. Конституційний Суд України в Рішенні від 24 грудня 2004 року N 22-рп/2004 зазначив, що забезпечення прав і свобод потребує законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод.

Отже, в даному випадку, питання строку звернення до суду із позовом про стягнення невиплаченої працівника заробітної плати або її частини (будь-якої складової) регулюється саме частиною 2 статті 233 Кодексу законів про працю України, а не частиною 3 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства, як це зазначено в оскаржуваних судових рішеннях.

Частиною 2 статті 233 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У разі порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно до частини першої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

З огляду на викладене, ухвала Полтавського окружного адміністративного суду від 2 червня 2011 року та ухвала Харківського апеляційного адміністративного суду від 5 жовтня 2011 року підлягають скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 2 червня 2011 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 5 жовтня 2011 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Ухвала набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ємельянова В.І.

Судді Заїка М.М.

Олексієнко М.М.