Справа № 815/2003/15
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2015-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2003/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2015 року Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Андрухіва В.В.

судді Завальнюка І.В.

судді Стефанова С.О.

при секретарі Рижук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 27.02.2015 року № 110-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також зобов'язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач обґрунтував свої вимоги тим, що її мати мешкає в Україні у м. Одесі з 1986 року. Позивач повідомляє, що в Дагестані вона мешкала разом із бабусею по лінії матері, яка померла у 2000 році. У 2001 році вона вийшла заміж за громадянина РФ. Вони мешкали в Дагестані, м. Махачкала та у м. Одесі. Як зазначає позивач, родина чоловіка її не прийняла, батьки заважали їм жити, робили все для того, щоб вона залишила цю країну. У 2006 році позивач народила сина, в родині виникли проблеми у стосунках між нею та чоловіком, після чого він її покинув. У 2006 року позивач разом із сином залишилась без будь-якої підтримки у Дагестані. До втечі з Російської Федерації проживала в республіці Дагестан, в селі Гагатлі Ботліхського айону. Вийшла заміж у 2001 році. Через деякий час після весілля її чоловік став сповідувати радикальні релігійні переконання. Ці переконання були настільки категоричними, що не дозволяли їй користуватися своїми правами, через що не могла спокійно вчитися, а потім їй було заборонено працювати. Через це позивач не мала засобів до існування, так як сам чоловік її не забезпечував. Його релігійні погляди відобразились і на житті дитини, а саме, чоловік забороняв давати дитині ліки та не піклувався про його безпеку. Син хворіє з часу народження на міотанічний синдром (неврологія). Незгода з будь-якими релігійними переконаннями чоловіка було неприпустимою і тягла за собою насильство по відношенню до позивача. Тому, позивач вважає, що її безпека та безпека її дитини була під загрозою. Також, позивач зазначає, що у Дагестані відсутня робота, погане медичне обслуговування, утворився страх за життя через постійні вибухи, викрадання людей щоб заробити грошей, вбивства. Оскільки позивач залишилась сама без допомоги, вона вирішила залишити Дагестан і переїхати до матері. З Дагестану їздила багато разів до матері, яка мешкає у м. Одеса. Поверталась до Дагестану з метою подовження реєстрації на території України. По приїзду у 2010 році до м. Одеси, вирішила більше не виїздити до Дагестану через хворобу дитини та необхідність знаходитись поруч з ним. Позивач звернулась до міграційної служби, щоб отримати захист України, воз'єднатися із матір'ю, та з метою мешкання у безпечній країні. За викладених обставин, позивач була вимушена виїхати з країни та не може повернутися до країни походження, оскільки загроза її безпеки зберігається і на даний час.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в адміністративному позові, просила позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача позов не визнала, надала суду письмові заперечення, згідно яких ДМС України, дослідивши заявлені позивачем обставини та інформацію по країні походження, обґрунтовано прийшла до висновку про відсутність підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому рішення від 27.02.2015 року № 110-15 відповідач вважає законним та обґрунтованим, і воно не підлягає скасуванню.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою Республіки Дагестан Російської Федерації, є уродженкою с. Гагатлі Ботліхського району. За національністю аварка, мусульманка за релігійними переконанням. Рідна мова - російська, володіє англійською, німецькою та українською мовами. За сімейним станом одружена на гр. Російської Федерації (Республіка Дагестан) на установчі дані ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3, разом із яким має спільну дитину - сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 На момент виїзду з країни походження позивачка надала нотаріально завірену згоду на розірвання шлюбу із вищезазначеним громадянином. Іноземка має вищу освіту, яку здобула в Дагестанському державному педагогічному університеті в період з 1995 по 2001 роки у м. Махачкала (Дагестан, РФ). На Батьківщині іноземка офіційно не працювала. Членом жодних політичних, громадських, молодіжних чи військових організацій на Батьківщині не була.

Також суд встановив, що на територію України ОСОБА_1 потрапила автомобільним шляхом 9-10 грудня 2010 року, офіційно, на підставі національного паспорту разом із неповнолітнім сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4

До Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області ОСОБА_1 звернулась 08 серпня 2012 року із заявою №286 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказавши у заяві про необхідність отримати захист в Україні, воз'єднатися з матір'ю та з метою мешкання у безпечній країні.

07 вересня 2012 року наказом № 68 заступником начальника Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності до ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянці Республіки Дагестан Російської Федерації ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, особова справа № ODS 12/307.

13 січня 2015 року за результатами розгляду особової справи № ODS 12/307 громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській на підставі абз. 4 п.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" склало висновок про доцільність відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

27 лютого 2015 року рішенням Державної міграційної служби України № 110-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 вказаного Закону.

20 березня 2015 року громадянка ОСОБА_1 отримала повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області за № 196 від 19 березнея 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС №110-15 від 27 лютого 2015 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі за текстом - Закон) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до пункту 13 ч.1 ст.1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради ЄС "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

В ході розгляду справи та під час розгляду ДМС України заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 не надала жодної інформації стосовно радикальних релігійних переконань її чоловіка. Дане твердження позивача спростовується тим, що вона сама зазначала, що знаходилась під постійним тиском з боку родини чоловіка через одруження без їхньої згоди. Таке одруження вже суперечить мусульманським традиціям та спростовує твердження позивача про радикальні релігійні погляди її чоловіка.

Також, під час проведення співбесіди 06.09.2012 року на запитання «Чого Ви найбільше боїтесь при поверненні на батьківщину?» позивачка відповіла, що нічого не боїться, але там у неї не залишилось жодних рідних.

Під час проведення співбесіди 06.09.2012 року ОСОБА_1 зазначила, що з 2006 року не мешкає разом з чоловіком та з 2009 року взагалі з ним не спілкується, а тому суд не бере до уваги твердження позивача про її переслідування чоловіком за релігійною ознакою та вважає ці твердження надуманими та не правдивими.

Також твердження позивача, що через релігійні переконання її чоловіка вона не могла спокійно навчатись спростовуються тим, що вона отримала диплом спеціаліста за фахом «Вчитель англійської та німецької мови» в Дагестанському державному педагогічному університеті у 2001 році, тобто того ж року, коли вийшла заміж за ОСОБА_4.

Зі слів позивачки, вона звернулась до міграційної служби за порадою своєї знайомої після того, як зробила невдалу спробу отримати посвідку на постійне проживання в Україні, в чому їй було відмовлено через те, що за даними ГУ МВС України в Одеській області ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, знаходиться в міждержавному розшуку органів МВС РФ по Республіці Дагестан у зв'язку із зникненням від органів слідства та дізнання за кримінальною справою № 10149 від 28.01.2011 року, порушеною за ч. 2 ст.159 КК РФ (запобіжний захід підписка про невиїзд).

Стосовно даного факту позивачка пояснює, що у вересні 2010 року у неї було викрадено національний паспорт, у зв'язку чим вона звернулась до правоохоронних органів та отримала тимчасову довідку, а згодом і новий паспорт. Позивачка припускає, що особи, які викрали її національний паспорт скористались ним з метою організації кримінального злочину, однак, при зверненні до міграційної служби не було надано жодного документу, підтверджуючого викрадення національного паспорту позивачки та звернення до правоохоронних органів з цього питання.

Також, слід зазначити, що позивач, як громадянка Російської Федерації, могла вільно та безперешкодно пересуватись по всій території Російської Федерації, а в разі порушення її прав звернутись до правоохоронних органів, але вона з незрозумілих причин не скористалася захистом країни громадянської належності та не пояснила причини неможливості чи небажання ним скористатися, що підтверджує відсутність ознак її переслідування.

Суд звертає увагу, що позивач не приховує той факт, що звернулась із заявою про надання статусу біженця або додаткового захисту в Україні лише з метою легалізації в Україні та об'єднання з матір'ю, що свідчить про в'їзд в Україну не з метою отримання міжнародного захисту, а з метою пошуків кращого життя.

Крім того, позивач стверджувала, що перебуваючи на території України, неодноразово виїжджала до країни громадянського походження, що спростовує факт загрози її життю в розрізі п.1 ч.1 ст.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивачка не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Аналізом наданої позивачкою інформації разом із інформацією по країні походження можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання їй додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивачки нелюдського поводження або катування у разі повернення до Російської Федерації, в регіоні постійного проживання позивачки наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до п.13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Як зазначалося вище, особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В даному випадку, судом не встановлено існування вищевказаних обставин, які є підставою для надання додаткового захисту. Навпаки, позивач неодноразово поверталася до країни громадянської належності, знов в"їжджала в Україну, що свідчить про відсутність в неї побоювань, перелічених в п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України від 27 лютого 2015 року № 110-15 є законним та обґрунтованим, а тому скасуванню не підлягає, і у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 належить відмовити повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 7-9, 11, 71, 86, 159-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 27.02.2015 року № 110-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції - протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили у разі неподання апеляційної скарги у 10-денний строк з дня отримання копії постанови. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст постанови виготовленол 14.08.2015 року.

Головуючий суддя В.В.Андрухів

Суддя І.В.Завальнюк

Суддя С.О.Стефанов

у позові відмовлено.

14 серпня 2015 року.