Справа № 2-а-355/10
Суддя: Лепеха В. А.
Дата ухвалення: 2010-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-355/10
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2010 року. Савранський районний суд Одеської області в складі: головуючого - судді Лепехи В.А.,

при секретарі Бершадській О.А.,

з участю адвоката -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Саврань справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Савранському районі Одеської області „Про зобовязання нарахувати та виплатити щомісячну державну соціальну допомогу „Дітям війни,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління Пенсійного Фонду України в Савранському районі Одеської області про визнання протиправною бездіяльність відповідача, яка виразилася в не проведенні щомісячної доплати до пенсії та зобовязання здійснити нарахування щомісячної доплати до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком та забезпечити виплату недоотриманої суми такої виплати за період часу із 2006 по 2007 роки, та у розмірі 20 % мінімальної пенсії за віком та забезпечити виплату недоотриманої суми такої виплати за 2008 рік .

В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що є „дитиною війни в розумінні Закону України „Про соціальний захист дітей війни і має право на пільги, передбачені цим Законом. Зокрема, посилаючись на статтю 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни, позивачка зазначила, що вона має право на отримання щомісячної доплати до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком за період часу 2006-2007 роки, та у розмірі 20 % мінімальної пенсії за віком за 2008 рік.

Позивачка також вказала, що бездіяльність відповідача грубо порушила її законні права, позбавила права отримувати щомісячну доплату до пенсії в належному розмірі, що свідчить про нехтування правами громадян з боку Управління Пенсійного фонду України в Савранському районі Одеської області.

В судове засідання позивачка не зявилась, звернулася до суду із письмовою заявою про розгляд справи за її відсутності.

Відповідач проти позову заперечив, зазначаючи, що він діяв в межах повноважень, наданих йому законами України та підзаконними нормативно-правовими актами. Зокрема, відповідач зазначив, що Законом України „Про соціальний захист дітей війни передбачено, що фінансування виплат по даному Закону проводиться з державного бюджету України, який затверджує Верховна Рада України, а не з бюджету Пенсійного фонду України, який затверджує Кабінет Міністрів України. Крім того, відповідач зазначив, що частиною третьою статті 28 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування передбачено, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом. З цього відповідач робить висновок, що зазначений мінімальний розмір пенсії за віком для перерахунків чи підвищення пенсій не застосовується. Виходячи із зазначеного, відповідач вважає, що він діяв в межах своїх повноважень та не порушив вимоги чинного законодавства України.

Крім того, відповідач вказав, що відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, та згідно із ч. 1 ст. 100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Відповідач наполягає, що оскільки позивачем пропущений строк звернення до адміністративного суду, - то це є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову про зобовязання нарахувати та виплатити щомісячну державну соціальну допомогу „Дітям війни.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Позивачка ОСОБА_1 народилась 2 травня 1942 року. Згідно із статтею 1 Закону України „Про соціальний захист дітей війни дитиною війни є особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни було менше 18 років. Відповідно, позивачка є дитиною війни в розумінні Закону України „Про соціальний захист дітей війни. Відповідач не заперечує того факту, що позивачка є дитиною війни в розумінні Закону України „Про соціальний захист дітей війни.

Виходячи із того, що позивач є дитиною війни в розумінні Закону України „Про соціальний захист дітей війни, суд вважає, що на нього повністю розповсюджуються всі пільги та соціальні гарантії, передбачені Законом України „Про соціальний захист дітей війни, в тому числі й право на підвищення пенсії на 30 % мінімальної пенсії за віком, як передбачено статтею 6 зазначеного Закону.

Відповідно до частини 1 статті 28 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. При цьому статтею 28 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування передбачено, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом. Однак, суд вважає за можливе застосувати саме частину 1 статті 28 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, оскільки в даному випадку мінімальний розмір пенсії за віком використовується не для визначення розміру будь-якої пенсії, а лише як коефіцієнт для визначення розміру щомісячної доплати до пенсії, передбаченої Законом України „Про соціальний захист дітей війни, оскільки цей закон передбачає в якості критерію визначення розміру щомісячної доплати до пенсії, що на думку суду, не суперечить вимогам частини 3 статті 28 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Таким чином, щомісячна доплата до пенсії для дітей війни є формою соціального забезпечення громадян, які відповідно до спеціального закону, є дітьми війни. Тобто, фактично ця щомісячна надбавка є формою реалізації конституційного права громадян, які є дітьми війни, на соціальний захист.

В той же час, суд приймає до уваги, що відповідно до статті 7 Закону України „Про соціальний захист дітей війни фінансове забезпечення державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок Державного бюджету України, а не за рахунок бюджету Пенсійного фонду України. За умови відсутності у державному бюджеті коштів на виплату щомісячних надбавок дітям війни це створює ситуацію правової невизначеності стосовно джерела коштів, з яких має виплачуватися зазначена надбавка. Однак, в той же час, на думку суду, це не може бути підставою для порушення прав громадян на соціальний захист, в тому числі й на отримання надбавки до пенсії, яка прямо передбачена законом.

Суд звертає увагу сторін на те, що реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань судом не приймається до уваги. Так, наприклад, у справі „Кечко проти України Європейський Суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань. Правовідносини, що виникають в процесі реалізації права на отримання надбавки до пенсії основані на принципі юридичної визначеності. Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Відносини, що склалися між позивачем та відповідачем є публічно-правовими відносинами, виходячи із змісту ст. 3 та п. 2 ч. 1 ст. 17 КАС України. Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року N 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) зміст прав і свобод людини - це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру. Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Враховуючи те, що позивачка є дитиною війни, вона наділена державою певним правовим статусом, який включає в себе й право на додаткові елементи соціального захисту, зокрема право на отримання надбавки до пенсії. Наділивши дітей війни зазначеною соціальною гарантією, держава таким чином взяла на себе публічне зобов'язання забезпечити належний матеріальний рівень осіб, які є дітьми війни. Тобто, між позивачкою і державою встановлено певний правовий зв'язок у визначеній сфері життєдіяльності, який характеризується наявністю зобов'язання держави забезпечити соціальний захист дітей війни.

Водночас, щодо права ОСОБА_1 на підвищення до пенсії в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком на період 2006 року , то таке підвищення до пенсії «дітям війни» могло бути впроваджено за таких умов: поетапно, за результатами виконання бюджету в першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету, відповідно до вимог ст.. 110 Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік»у редакції, викладеній у Законі України «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік» від 19 січня 2006 року.

Однак таки умови не настали. Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про нарахування щомісячної доплати до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком та забезпечити виплату недоотриманої суми такої виплати за період 2006 рік є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Щодо підвищення до пенсії «Дітям війни» у 2007 році, то п. 12 ст. 71 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік» з метою приведення окремих норм Законів у відповідність із цим Законом було зупинено дію ст.. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей Війни» на 2007 рік.

Проте рішенням Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 9 липня 2007 року положення п. 12 ст. 71 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік» з урахуванням ст.. 111 цього Закону визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 152 Конституції України Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнанні судом неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, в період з 1 січня 2007 року по 9 липня 2007 року, позивачка не мала право на отримання державної соціальної допомоги, оскільки норма, якою передбачено це право, була зупинена.

Однак, в 2008 році між сторонами склалися правовідносини, аналогічні правовідносинам 2007 року.

Зміни, внесенні п. 41 р. 2 ст. 6 Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» визнанні неконституційними рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008.

Тому, з 22 травня 2008 року у ОСОБА_1 виникло право на отримання щомісячної державної соціальної допомоги, відповідно до ст.. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Відповідно до статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Крім того, щодо до доводів відповідача про пропущення позивачкою строку для звернення до суду, як на підставу для відмови у задоволенні позову, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.. 99 ч. 1 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду встановленого цим Кодексом або іншими Законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів особи, встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Належить врахувати, що річний строк для звернення до суду слід застосовувати у кожному випадку порушення права позивачки, тобто відносно кожного місяця, в якому порушувалось право позивачки на отримання підвищення до пенсії.

Доводи ОСОБА_1 щодо необізнаності не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

За таких підстав, судова колегія приходить до висновку, що права позивачки підлягають захисту з 22 травня 2008 року.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивачки є частково обґрунтованими та відповідно такими, що підлягають задоволенню частково.

На підставі викладеного, керуючись статтями 69 - 71, 94, 99, 160 - 165, 167, 254 КАС України, -

п о с т а н о в и в:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Савранському районі Одеської області здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1, передбаченої статтею 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року, як особі, що має статус «дитина війни» у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком за період часу із 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року.

3. В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області протягом десяти днів з дня її складення в повному обсязі за правилами, встановленими статтями 185 - 187 КАС України, шляхом подання заяви про апеляційне оскарження до Савранського районного суду Одеської області з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя В.А.Лепеха.