Справа № 826/7162/15
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2015-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 серпня 2015 року 11:29 № 826/7162/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів:

головуючого судді Аблова Є.В.,

судді Федорчука А.Б.,

судді Шулежка В.П.,

при секретарі судового засідання Мальчик І.Ю.,

за участю сторін:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Лозової І.О.,

представника відповідача - Роздобудька С.Г.,

розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Кабінету Міністрів України, Державної фіскальної служби України про визнання протиправними і скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_4 до Кабінету Міністрів України, Державної фіскальної служби України про визнання протиправними і скасування рішення, мотивуючи позовні вимоги тим, що розпорядження №121-р та №233-р, наказ №924-о від 24.03.2015 р., а також дії щодо внесення до трудової книжки запису №13 від 24.03.2015 р. про звільнення позивача з посади першого заступника Голови Державної фіскальної служби України за порушення Присяг державного службовця є протиправними, оскільки ОСОБА_4 не порушував Присяги державного службовця.

В позовній заяві позивач (з урахуванням заяви про зміну (зменшення) позовних вимог) просив суд:

визнати протиправним та скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України:

від 24.02.2015 р. №121-р «Про відсторонення ОСОБА_4 від виконання повноважень за посадою першого заступника Голови Державної фіскальної служби України»;

від 23 березня 2015 року №233-р «Про звільнення ОСОБА_4 з посади першого заступника Голови Державної фіскальної служби України»;

визнати протиправним та скасувати наказ від 24 березня 2015 року №924-о Державної фіскальної служби України щодо оголошення розпорядження КМУ від 23 березня 2015 року №233-р «Про звільнення ОСОБА_4 з посади першого заступника Голови Державної фіскальної служби України» і відповідне звільнення ОСОБА_4 з посади першого заступника Голови Державної фіскальної служби України;

визнати протиправними дії Державної фіскальної служби України по внесенню запису №13 від 24 березня 2015 року до трудової книжки ОСОБА_4 про звільнення з посади першого заступника Голови Державної фіскальної служби України за порушення Присяги державного службовця, пункт 6 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу» та зобов'язати відповідача 2 вчинити дії по внесенню до трудової книжки позивача запису про визнання недійсним запису у ній №13 від 24 березня 2015 року, відповідно до Наказу/Інструкції Міністерства праці України/Мінсоцзахисту/Мінюсту від 29.07.93 р. №58 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників»;

зобов'язати відповідача1 та відповідача2 змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_4 шляхом видання Кабінетом Міністрів України розпорядження, а Державною фіскальною службою України відповідного наказу про звільнення з посади першого заступника Голови Державної фіскальної служби України за власним бажанням (стаття 38 Кодексу законів про працю України) згідно з поданою ним заявою від 04 серпня 2015 р.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги повністю та просив суд скасувати оскаржувані розпорядження та наказ як протиправні, а з метою відновлення порушеного права позивача зобов'язати відповідачів змінити підставу звільнення позивача, про що зробити відповідний запис у трудовій книжці.

Представник відповідача - Кабінету Міністрів України заперечував щодо задоволення позову, зазначивши, що при прийнятті розпорядження №121-р та №233-р КМУ діяв на підставі, в межах повноважень і відповідно до діючого законодавства, оскільки факти порушення позивачем Присяги державного службовця встановлені комісією та наведені у висновках, які зазначені в акті службового розслідування від 17.03.2015 р.

Представник відповідача - Державної фіскальної служби України в наданих суду письмових запереченнях стверджує про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки оскаржуваний наказ виданий на виконання розпорядження КМУ від 23.03.2015 р.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідачів, суд дійшов висновків про наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Кабінету Міністрів України №625-р від 06.06.2014 р. «Про призначення ОСОБА_4 першим заступником Голови Державної фіскальної служби України» ОСОБА_4 призначено першим заступником Голови Державної фіскальної служби України.

На підставі розпорядження Кабінету Міністрів України №121-р від 24.02.2015 р. ОСОБА_4 відсторонено від виконання повноважень за посадою першого заступника Голови Державної фіскальної служби України до завершення службового розслідування.

23.03.2015 р. Кабінетом Міністрів України видано розпорядження №233-р про звільнення ОСОБА_4 з посади першого заступника Голови державної фіскальної служби України за порушення Присяги державного службовця (пункт 6 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу».

Державна фіскальна служба України 24.03.2015 р. на підставі зазначеного розпорядження Кабінету Міністрів України №233-р від 23.03.2015 р. прийняла наказ №924-о «Про оголошення розпорядження Кабінету Міністрів України від 23 березня 2015 року №233-р».

Крім того, судом встановлено, що 24.03.2015 р. в трудову книжку позивача внесено відповідний запис за №13 щодо звільнення його із займаної посади за порушення Присяги державного службовця.

Позивач, вважаючи прийняття зазначених розпоряджень та наказу протиправними та такими, що прийняті без урахування всіх обставин, звернувся до суду за захистом своїх прав з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для видання спірного розпорядження Кабінету Міністрів України №121-р від 24.02.2015 р. «Про відсторонення ОСОБА_4 від виконання повноважень за посадою першого заступника Голови Державної фіскальної служби України» слугувало проведення службового розслідування, яке здійснювалось за дорученням Прем'єр-міністра України №7993/0/1-15.

Статтею 117 Конституції України передбачено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Згідно з ст. 116 Конституції України Кабінет Міністрів України: 1) забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції і законів України, актів Президента України; 2) вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина; 3) забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування; 4) розробляє і здійснює загальнодержавні програми економічного, науково-технічного, соціального і культурного розвитку України; 5) забезпечує рівні умови розвитку всіх форм власності; здійснює управління об'єктами державної власності відповідно до закону; 6) розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подає Верховній Раді України звіт про його виконання; 7) здійснює заходи щодо забезпечення обороноздатності і національної безпеки України, громадського порядку, боротьби зі злочинністю; 8) організовує і забезпечує здійснення зовнішньоекономічної діяльності України, митної справи; 9) спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади; 9 1) утворює, реорганізовує та ліквідовує відповідно до закону міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, діючи в межах коштів, передбачених на утримання органів виконавчої влади; 9 2) призначає на посади та звільняє з посад за поданням Прем'єр-міністра України керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України; 10) здійснює інші повноваження, визначені Конституцією та законами України.

Водночас, порядок відсторонення від виконання повноважень за посадою визначено ст. 22 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 р. №3723-ХІІ (далі - Закон №3723-ХІІ), згідно якої невиконання службових обов'язків, що призвело до людських жертв або заподіяло значної матеріальної чи моральної шкоди громадянинові, державі, підприємству, установі, організації чи об'єднанню громадян, є підставою для відсторонення державного службовця від виконання повноважень за посадою із збереженням заробітної плати. Рішення про відсторонення державного службовця від виконання повноважень за посадою приймається керівником державного органу, в якому працює цей службовець.

Як вбачається з оскаржуваного розпорядження №121-р від 24.02.2015 р., у ньому не наведено підстав відсторонення позивача від виконання повноважень за посадою. Відповідачем також не надано доказів невиконання позивачем службових обов'язків, що призвело до людських жертв або заподіяло значної матеріальної чи моральної шкоди громадянинові, державі, підприємству, установі, організації чи об'єднанню громадян, водночас згідно чинного законодавства саме такі обставини є єдиною підставою для відсторонення державного службовця від виконання повноважень за посадою.

Тривалість відсторонення від виконання повноважень за посадою не повинна перевищувати часу службового розслідування. Службове розслідування проводиться у строк до двох місяців у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абз. 1 п. 2 Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №950 від 13.06.2000 р. (далі - Порядок №950), рішення щодо проведення службового розслідування приймається вищими посадовими особами України, Першим віце-прем'єр-міністром України, керівником державного органу (посадовою особою), що призначив на посаду особу, уповноважену на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої планується проводитися службове розслідування, керівником органу, в якому працює зазначена особа.

Згідно п. 10 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №236 від 21.05.2014 р., ДФС очолює Голова, який призначається на посаду та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України за поданням Прем'єр-міністра України, внесеним на підставі пропозицій Міністра фінансів.

Частиною 1 п. 4 Порядку №950 визначено, що службове розслідування проводиться з відстороненням особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, від виконання повноважень за посадою або без такого відсторонення. Рішення про відсторонення приймається за поданням голови комісії з проведення службового розслідування керівником органу державної влади, в якому працює особа.

Водночас, як уже зазначалось, оскаржуване розпорядження Кабінетом Міністрів України №121-р прийнято 24.02.2015 р., в той час як рішення про проведення службового розслідування у вигляді доручення Прем'єр-міністра України прийнято 25.02.2015 р., тобто днем пізніше, ніж розпорядження про відсторонення від виконання повноважень за посадою.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що розпорядження Кабінету Міністрів України №121-р від 24.02.2015 р. підлягає скасуванню як протиправне, оскільки відповідачем при його прийнятті порушено вимоги чинного законодавства, т.я. згідно ст. 22 Закону №3723-ХІІ єдиною підставою для відсторонення державного службовця від виконання повноважень за посадою є невиконання службових обов'язків, що призвело до людських жертв або заподіяло значної матеріальної чи моральної шкоди громадянинові, державі, підприємству, установі, організації чи об'єднанню громадян, доказів існування яких в оскаржуваному розпорядженні не наведено та суду під час розгляду справи не доведено.

Стосовно оскаржуваного розпорядження Кабінету Міністрів України №233-р «Про звільнення ОСОБА_4 з посади першого заступника Голови Державної фіскальної служби України» від 23.03.2015 р., суд зазначає наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що підставою для прийняття оскаржуваного розпорядження №233-р від 23.03.2015 р. слугував акт службового розслідування від 17.03.2015 р., проведеного на виконання доручення Прем'єр-міністра України від 25.02.2015 р. №7993/0/1-15(44), щодо неналежного виконання службових обов'язків, у тому числі позивачем.

З висновків акту службового розслідування вбачається, що комісія встановила, зокрема, неефективність виконання службових обов'язків першим заступником Голови ДФС України ОСОБА_4, формальне виконання поставлених перед ним завдань, відсутність реального поліпшення роботи митниці та податкової міліції, неефективну антикорупційну діяльність в органах Державної фіскальної служби України; ОСОБА_4 не отримав доступу до державної таємниці, що є обов'язковим для виконання функцій на займаній посаді.

Зазначені обставини на переконання відповідача1 свідчать про наявність у діях позивача порушення Присяги державного службовця.

Основні принципи державної служби визначені статтею 3 Закону №3723-XII.

Так, державна служба грунтується на таких основних принципах: служіння народу України; демократизму і законності; гуманізму і соціальної справедливості; пріоритету прав людини і громадянина; професіоналізму, компетентності, ініціативності, чесності, відданості справі; персональної відповідальності за виконання службових обов'язків і дисципліни; дотримання прав та законних інтересів органів місцевого і регіонального самоврядування; дотримання прав підприємств, установ і організацій, об'єднань громадян.

Державний службовець повинен: сумлінно виконувати свої службові обов'язки; шанобливо ставитися до громадян, керівників і співробітників, дотримуватися високої культури спілкування; не допускати дій і вчинків, які можуть зашкодити інтересам державної служби чи негативно вплинути на репутацію державного службовця (ст.5 Закону № 3723-XII).

Статтею 10 Закону №3723-XIІ встановлено, що основними обов'язками державних службовців є: додержання Конституції України та інших актів законодавства України; забезпечення ефективної роботи та виконання завдань державних органів відповідно до їх компетенції; недопущення порушень прав і свобод людини та громадянина; безпосереднє виконання покладених на них службових обов'язків, своєчасне і точне виконання рішень державних органів чи посадових осіб, розпоряджень і вказівок своїх керівників; збереження державної таємниці, інформації про громадян, що стала їм відома під час виконання обов'язків державної служби, а також іншої інформації, яка згідно з законодавством не підлягає розголошенню; постійне вдосконалення організації своєї роботи і підвищення професійної кваліфікації; сумлінне виконання своїх службових обов'язків, ініціатива і творчість в роботі.

Пунктом 6 частини 1 статті 30 № 3723-XII визначено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої статтею 17 цього Закону.

Відповідно до ст.17 №3723-XII громадяни України, які вперше зараховуються на державну службу, приймають Присягу такого змісту: "Повністю усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю, що буду вірно служити народові України, суворо дотримувати Конституції та законів України, сприяти втіленню їх у життя, зміцнювати їх авторитет, охороняти права, свободи і законні інтереси громадян, з гідністю нести високе звання державного службовця, сумлінно виконувати свої обов'язки".

Державний службовець підписує текст Присяги, який зберігається за місцем роботи. Про прийняття Присяги робиться запис у трудовій книжці.

Аналізуючи текст Присяги, можна дійти висновку, що в основі поведінки державного службовця закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи Присягу, державний службовець покладає на себе не тільки певні службові зобов'язання, але й моральну відповідальність за їх виконання. У зв'язку з цим як порушення Присяги слід розуміти скоєння державним службовцем проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Тобто, як порушення Присяги, так і інше дисциплінарне правопорушення можуть бути наслідком недотримання, порушення державним службовцем правових, етичних (моральних) норм. Водночас, дисциплінарне правопорушення, не за порушення присяги, пов'язується лише з порушенням правових вимог щодо проходження публічної служби.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону №3723-ХІІ за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, порушення обмежень, пов'язаних з проходженням державної служби, а також за вчинок, який порочить його як державного службовця або дискредитує державний орган, в якому він працює, до державного службовця застосовуються дисциплінарні стягнення.

Частиною другою цієї статті передбачено, що до службовців, крім дисциплінарних стягнень, передбачених чинним законодавством про працю України, можуть застосовуватися такі заходи дисциплінарного впливу, як попередження про неповну службову відповідність і затримка до одного року у присвоєнні чергового рангу або у призначенні на вищу посаду.

На переконання суду, передумовою звільнення державного службовця за вчинення дисциплінарного правопорушення, пов'язаного зі здійсненням службової діяльності, з підстав припинення державної служби за порушення Присяги, мають бути встановлені підстави внаслідок ретельного службового розслідування.

Так, з акту службового розслідування вбачається, що комісією встановлено, що ОСОБА_4 не забезпечив належного рівня організації роботи підрозділів податкової міліції по виконанню завдань із здійснення заходів щодо боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства.

Як встановлено судом, позивач у запереченнях на акт службового розслідування від 17.03.2015 р. вказав, що вживав заходів щодо реагування підрозділів податкової міліції на факти формування схемного податкового кредиту суб'єктами господарювання.

Крім того, зазначено, що наслідком зміни критерію оцінки діяльності слідчих підрозділів податкової міліції стало значне збільшення сум забезпеченого відшкодування збитків у спрямованих до суду кримінальних провадженнях; з метою підвищення ефективності роботи слідчих і якості досудового слідства змінено критерії початку слідства і категорію розслідуємих правопорушень.

Судом також вбачається, що членами комісії не враховано те, що ДФС України з метою усунення правових колізій та забезпечення умов для належного функціонування підрозділів податкової міліції у загальній системі державного управління органів ДФС, підготовлено відповідний законопроект «Про внесення змін до Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», який відповідно до вимог Регламенту КМУ, затвердженого постановою КМУ від 18.07.07 р. №950, через Міністра фінансів України листом від 24.02.2015 р. №31-44440-03-3/57-14 внесено на розгляд Уряду.

Процедура підготовки вказаного законопроекту була розпочата відразу після надходження листа Генеральної прокуратури України від 27.08.14 р. № 04/5/1-303вих-14.

Діяльність підрозділів податкової міліції щодо протидії формуванню схемного податкового кредиту суб'єктами господарювання здійснювалась відповідно до Рекомендованого порядку взаємодії підрозділів ДФС при комплексному відпрацюванні податкових ризиків з податку на додану вартість, затвердженого наказом ДФС України від 05.09.14 р. №110 зі змінами.

Водночас, чинним законодавством, зокрема п.78.3 ст.78 Податкового кодексу України, працівникам податкової міліції забороняється брати участь у проведенні планових та позапланових виїзних перевірок платників податків, якщо такі перевірки не пов'язані з веденням оперативно-розшукових справ або здійсненням кримінального провадження стосовно таких платників податків. Проведення перевірок підприємств-вигодонабувачів здійснюється підрозділами податкового та митного аудиту, тому претензії щодо організації роботи на цьому напрямі до податкової міліції є безпідставними.

Щодо протидії організованій злочинності. Через певні законодавчі обмеження виявлення і розслідування злочинів, вчинених організованими групами і злочинними організаціями, не є визначальним завданням у діяльності податкової міліції, оскільки її підрозділи позбавлені статусу спеціального органу, що протидіє організованій злочинності.

Зокрема, відповідно до ст.5 Закону України «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» органи доходів і зборів лише беруть участь у протидії цьому негативному явищу, а ст.18 цього Закону чітко визначає обов'язки органів доходів і зборів, які зводяться до сприяння діяльності спеціальним підрозділам по боротьбі з організованою злочинністю.

Відповідно до ст.350 Податкового кодексу України у разі виявлення фактів, що свідчать про організовану злочинну діяльність, або дій, що створюють умови для такої діяльності, податкова міліція має направляти матеріали з цих питань відповідним спеціальним органам по боротьбі з організованою злочинністю, які діють лише в МВС України та СБ України.

Таке нормативне визначення повноважень податкової міліції у протидії організованій злочинності, суттєво знижує ефективність її діяльності у даній царині.

У той же час, слідчі податкової міліції під час розслідування злочинів, віднесених законом до їх підслідності, виявляють, розслідують і відповідно спрямовують до суду провадження про злочини вказаної категорії.

Твердження у акті про порушення ОСОБА_4 вимог Закону України «Про очищення влади» не відповідає дійсності, оскільки відповідно до його ст. 4 останній у встановлений 10-денний термін подав заяву щодо відсутності заборон та згоду на проходження люстраційної перевірки. За здійснення самої процедури перевірки позивач не відповідає, а отже не міг вплинути на строки її проведення.

Разом з тим висновок про результати перевірки за Законом України «Про очищення влади» направлений до Секретаріату Кабінету Міністрів України 19.01.15 р. за №71/3/99-99-17-05-02-11. Відповідний лист спрямований також до Мін'юсту України 19.01.15 р. за №1030/5/99-99-17-05-01.16.

Суд звертає увагу, що комісією конкретно не зазначено яких саме етичних правил, загальних обов'язків державного службовця чи безпосередніх обов'язків першого заступника Голови ДФС України ОСОБА_4 не виконав.

Так, відповідно до абзацу 5 пункту 8 Порядку № 950, у разі прийняття рішення щодо притягнення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, до відповідальності комісія пропонує вид дисциплінарного стягнення, передбаченого законодавством.

Під час визначення виду дисциплінарного стягнення члени комісії повинні враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Водночас, в акті службового розслідування не визначено, якими є результати щорічної оцінки виконання ОСОБА_4 функцій, покладених на нього відповідно до законодавства, завдань та обов'язків, видів заохочення та дисциплінарних стягнень, які до нього застосовувались, а також ступінь участі у виконанні окремих доручень (завдань). Також, не встановлено обставин, які обтяжують та пом'якшують відповідальність.

В аспекті наведеного, суд зазначає, що у разі вчинення дисциплінарного правопорушення, наслідком якого може бути припинення державної служби за порушення Присяги або звільнення, є санкціями різних рівнів відповідальності, які не можуть застосовуватися як альтернативні. Звільнення за порушення Присяги може мати місце лише тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків. Державний службовець, який вчинив дисциплінарний проступок, не може бути звільнений за порушення Присяги, якщо цей проступок не можливо кваліфікувати як порушення Присяги.

При цьому, суть порушення Присяги пов'язана з такими істотними проступками (вчинками) службовця, які повністю суперечать тому, що на нього покладено, підривають довіру до нього як носія влади та унеможливлюють подальше виконання ним своїх функцій.

Крім того, з об'єктивної сторони порушення Присяги державного службовця передбачає дію або бездіяльність державного службовця, які порушують одне або декілька зобов'язань, які складають зміст Присяги.

Поряд з цим, враховуючи зміст присяги державного службовця, як порушення Присяги може бути кваліфіковано лише недотримання Конституції України та законів України, а не будь-яких нормативно-правових актів взагалі. Тому недотримання, в тому числі невиконання, порушення підзаконних нормативних актів не становить порушення Присяги державного службовця.

Відповідачами не вказано, які саме дії (бездіяльність) позивача як посадової особи підривають авторитет державного органу чи втрачається довіра до такого органу. Акт службового розслідування взагалі не містить обґрунтувань та вказівок на докази, що підтверджували б вчинення ОСОБА_4 саме таких порушень, які б потягли за собою застосування до нього найсуворішої санкції відповідальності державного службовця, а саме - звільнення за порушення Присяги державного службовця.

Виходячи із системного аналізу норм чинного законодавства, враховуючи наявні в матеріалах справи докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що розпорядження Кабінету Міністрів України від 23.03.2015 року № 233-р "Про звільнення ОСОБА_4 з посади першого заступника Голови Державної фіскальної служби України" підлягає скасуванню як протиправне.

Зважаючи на те, що наказ Державної фіскальної служби України від 24.03.2015 року № 924-О "Про оголошення розпорядження Кабінету Міністрів України від 23.03.2015 року № 233-р" прийнято на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 23.03.2015 року № 233-р, протиправність та необхідність скасування якого встановлена судом під час розгляду даної справи, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання вказаного наказу протиправним та його скасування, є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог позивача про зміну формулювання підстави звільнення ОСОБА_4 з посади першого заступника Голови Державної фіскальної служби України із звільнення з посади за порушення Присяги державного службовця (пункт 6 частини 1 статті 30 Закону України "Про державну службу") на звільнення за власним бажанням (стаття 38 Кодексу законів про працю України), суд виходить із наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 04.08.2015 р. ОСОБА_4 звернувся до Кабінету Міністрів України із заявою про звільнення його із займаної посади першого заступника Голови Державної фіскальної служби України за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) з 24.03.2015 р., що підтверджується відбитком штемпелю Секретаріату КМУ з вх. №41-Х-016094/26П.

У відповідності до ст. 30 Закону України "Про державну службу", державна служба припиняється як на загальних підставах, передбачених у Кодексі законів про працю України, так і на підставах, передбачених у ст. 30 Закону України "Про державну службу".

Згідно частини 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Фактичні обставини справи свідчать, що на реалізацію свого права, гарантованого ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України, позивачем було подано заяву про звільнення за власним бажанням.

Згідно частини 3 ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Зі змісту ч. 3 ст. 235 КЗпП, вбачається, що наведені положення можуть застосовуватись у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі.

Враховуючи, що позивач не ставить перед судом вирішення питання про поновлення на роботі (чи посаді), зважаючи, що судом під час розгляду даної справи встановлено факт протиправного звільнення позивача із займаної посади першого заступника Голови ДФС України з підстав порушення Присяги державного службовця, суд приходить до висновку про необхідність зобов'язання відповідачів змінити формулювання підстави звільнення ОСОБА_4 з посади першого заступника Голови Державної фіскальної служби України із звільнення з посади за порушення Присяги державного службовця (пункт 6 частини 1 статті 30 Закону України "Про державну службу") на звільнення за власним бажанням (стаття 38 Кодексу законів про працю України).

Частиною 2 ст. 162 КАС України передбачено, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як уже зазначалось, 24.03.2015 р. в трудову книжку позивача внесено відповідний запис за №13 щодо звільнення його із займаної посади за порушення Присяги державного службовця.

Відповідно до п. 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України/Мінсоцзахисту/Мінюсту від 29.07.93 р. №58, у розділі "Відомості про роботу", "Відомості про нагородження", "Відомості про заохочення" трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається.

У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за N таким-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою)" і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки.

У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі". При зміні формулювання причини звільнення пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним, звільнений ..." і зазначається нове формулювання.

У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення.

Враховуючи, що наявність зазначеного вище запису в трудовій книжці щодо підстави звільнення позивача порушує його права та законні інтереси, суд з метою відновлення порушеного права вважає за необхідне визнати протиправними дії Державної фіскальної служби України по внесенню запису №13 від 24 березня 2015 року до трудової книжки ОСОБА_4 про звільнення з посади першого заступника Голови Державної фіскальної служби України за порушення Присяги державного службовця, пункт 6 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу» та зобов'язати Державну фіскальну службу України вчинити дії по внесенню до трудової книжки позивача запису про визнання недійсним запису у ній №13 від 24 березня 2015 року, відповідно до Наказу/Інструкції Міністерства праці України/Мінсоцзахисту/Мінюсту від 29.07.93 р. №58 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників».

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачі як суб'єкти владних повноважень покладений на них обов'язок доказування правомірності оскаржуваних розпоряджень та наказу не виконали.

За таких обставин, Окружний адміністративний суд міста Києва, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази, вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині.

Керуючись ст. ст. 94, 158-163 КАС України,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України від 24.02.2015 р. №121-р «Про відсторонення ОСОБА_4 від виконання повноважень за посадою першого заступника Голови Державної фіскальної служби України».

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України від 23 березня 2015 року №233-р «Про звільнення ОСОБА_4 з посади першого заступника Голови Державної фіскальної служби України».

Визнати протиправним та скасувати наказ від 24 березня 2015 року №924-о Державної фіскальної служби України щодо оголошення розпорядження КМУ від 23 березня 2015 року №233-р «Про звільнення ОСОБА_4 з посади першого заступника Голови Державної фіскальної служби України» і відповідне звільнення ОСОБА_4 з посади першого заступника Голови Державної фіскальної служби України.

Визнати протиправними дії Державної фіскальної служби України по внесенню запису №13 від 24 березня 2015 року до трудової книжки ОСОБА_4 про звільнення з посади першого заступника Голови Державної фіскальної служби України за порушення Присяги державного службовця, пункт 6 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу» та зобов'язати відповідача 2 вчинити дії по внесенню до трудової книжки позивача запису про визнання недійсним запису у ній №13 від 24 березня 2015 року, відповідно до Наказу/Інструкції Міністерства праці України/Мінсоцзахисту/Мінюсту від 29.07.93 р. №58 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників».

Зобов'язати Кабінет Міністрів України та Державну фіскальну службу України змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_4 з посади першого заступника Голови Державної фіскальної служби України за власним бажанням (стаття 38 Кодексу законів про працю України) згідно з поданою ним заявою від 04 серпня 2015 р.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Повний текст постанови складений 13.08.2015 р.

Головуючий суддя Аблов Є.В.

Суддя Федорчук А.Б.

Суддя Шулежко В.П.