Справа № 810/2271/15
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2015-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/2271/15 Головуючий у 1-й інстанції: Скрипка І.М. Суддя-доповідач: Мельничук В.П.
У Х В А Л А

Іменем України

13 серпня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Мацедонської В.Е.,

при секретарі: Сергійчук Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, згідно ст. 41 КАС України, в залі суду апеляційну скаргу Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Київського окружного адміністративного суду від 18 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «П'ятигори» про стягнення адміністративно-господарських санкцій, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2013 року Київське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «П'ятигори» про стягнення адміністративно-господарських санкцій. Свої вимоги обґрунтовує тим, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів. Оскільки у відповідача наявні два робочих місця для працевлаштування інвалідів і не зайняті такими особами, отже він не забезпечив працевлаштування інвалідів згідно з встановленим законом нормативом і зобов'язаний сплатити передбачені законом адміністративно господарські санкції. Оскільки сума таких санкцій самостійно не сплачена, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення сум вказаної заборгованості разом з пенею.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 18 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням Київське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нову постанову про задоволення даного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не з'явились.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржувану постанову суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було встановлено, що 26 січня 2015 року відповідачем до Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів подано звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 рік форми № 10-ПІ, згідно якого середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу у 2014 році на підприємстві відповідача становила 140 осіб, із них інвалідів (штатних працівників, яким за висновками медико-соціальних експертних комісій встановлена інвалідність) - 3 особи. Чисельність інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно 4-х відсотковому нормативу, становить 6 осіб.

На підставі вказаного звіту Київським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів накладено на відповідача адміністративно-господарські санкції у розмірі 82935 грн. та пеню у сумі 3483,48 грн.

Оскільки вказані кошти відповідачем не сплачено у добровільному порядку, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є неправомірними та необгрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обгрунтованим з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Товариства з обмеженою відповідальністю «П'ятигори» є юридичною особою, зареєстроване 15 квітня 1993 року.

Судом першої інстанції було встановлено подання відповідачем звітів про наявність вакансій форми № 3-ПН за період з січня по грудень 2014 року із відміткою Тетіївського районного центру зайнятості про їх прийняття (а.с. 31-66), за змістом яких у відповідача було створено у січні, лютому, травні 2014 року дві посади: сторож із заробітною платою 1220 грн. та підсобний робітник із заробітною платою 1220 грн., а у березні, квітні, червні грудні 2014 року три посади: сторож та два підсобні робітники із заробітною платою 1220 грн., - для працевлаштування інвалідів.

Інформація про наявність робочих місць для працевлаштування інвалідів у січні, лютому, травні 2014 року є меншою, ніж у інші місяці, у зв'язку із меншою кількістю працюючих на підприємстві відповідача у менш напружений період проведення сільськогосподарських робіт.

На підтвердження кількості працюючих осіб на підприємстві відповідача у січні, лютому та травні 2014 року надано звіти з праці за вказані періоди, з яких вбачається, що у січні 2014 року у ТОВ «П'ятигори» середньооблікова кількість штатних працівників складала 137 осіб, у лютому 2014 року 136 осіб, у травні 2014 року 134 особи.

Тобто, чисельність інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно 4-х відсотковому нормативу, становить у січні 2014 року 5 осіб (137*45=5,48), у лютому 2014 року 5 осіб (136*4%=5,44), у травні 2014 року 5 осіб (134*4%=5,36).

Крім того, в матеріалах справи наявні список інвалідів, які працювали у ТОВ «П'ятигори» у 2014 році та відомості щодо відпрацьованих днів інвалідами, які працевлаштовані за 2014 рік, які підписані директором та головним бухгалтером товариства (а.с. 29-30); належним чином засвідчені копії довідок до актів огляду МСЕК № 0375879 серії КИО-1, № 0427294 серії КИО-1, № 0383305 серії КИО-1, № 0425796 серії КИО-1 (а.с. 25-28), за змістом яких на товаристві «П'ятигори» у 2014 році працювали три особи, яким встановлено третю групу інвалідності.

До того ж, в матеріалах справи наявні відповіді Тетіївського районного центру зайнятості (а.с. 23-24), за якими ТОВ «П'ятигори» щомісячно протягом 2014 року подавало звітність «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» за формою № 3-ПН на які можуть бути працевлаштовані особи з інвалідністю; протягом 2014 року центром зайнятості видавалися направлення безробітним особам з інвалідністю на заявлені вакансії; особи відмовились від запропонованої вакансії у спеціаліста центру зайнятості при відвідуванні; відмов у прийнятті на роботу підприємством не було.

Правові засади соціальної захищеності інвалідів в Україні, що гарантують їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, визначаються Законом України №875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Відповідно до вимог статті 17 цього Закону з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.

За нормами частини першої статті 4 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» діяльність держави щодо інвалідів виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціальних, психологічних та інших умов для забезпечення їхніх прав і можливостей нарівні з іншими громадянами для участі в суспільному житті та полягає, зокрема, у виявленні, усуненні перепон і бар'єрів, що перешкоджають забезпеченню прав і задоволенню потреб, у тому числі стосовно доступу до об'єктів громадського та цивільного призначення, благоустрою, транспортної інфраструктури, дорожнього сервісу, транспорту, інформації та зв'язку, а також з урахуванням індивідуальних можливостей, здібностей та інтересів - до освіти, праці, культури, фізичної культури і спорту.

За приписами частини першої статті 18 вказаного Закону забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Положеннями частини третьої цієї ж статті встановлено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як закріплено частиною третьою статті 18-1 згаданого Закону державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

За правилами частини девятої статті 19 цього Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

За положеннями частин першої та другої вказаної статті Закону для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Статтею 20 Закону «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316, затверджено форму звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», яка заповнюється роботодавцями та подається ними до територіального органу Державної служби зайнятості України у містах Києві та Севастополі, районі, місті, районі у місті незалежно від місцезнаходження.

Згідно Порядку подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року за № 316, у пункті 3 розділу ІІ форми вказується кількість вакансій, на які можуть бути працевлаштовані громадяни, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню (відповідно до статті 14 Закону України «Про зайнятість населення»), і за необхідності зазначаються категорії таких громадян.

Тобто, за своїм змістом звіт за формою № 3-ПН є актом інформування органів працевлаштування про створені на підприємстві робочі місця для працевлаштування інвалідів і, водночас, запитом про направлення на підприємство інвалідів для працевлаштування.

Крім того, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком або ж збором (обов'язковим платежем), і розцінює їх як захід впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі вчиненням правопорушення.

За правилами статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. При цьому учасник господарських відносин відповідає, зокрема за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Це означає, що адміністративно-господарські санкції не можуть застосовуватися до працедавця в разі відсутності необхідної кількості працевлаштованих інвалідів, якщо при цьому цей суб'єкт господарювання вжив усіх передбачених Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» заходів для працевлаштування останніх, тобто коли у його діях відсутній склад правопорушення.

Правова позиція також висловлена Верховним Судом України в постанові від 8 червня 2010 року в адміністративній справі № 10/72 за позовом Севастопольського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Відкритого акціонерного товариства «Балаклавське рудоуправління ім. О.М. Горького» про стягнення адміністративно-господарських санкцій.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідач створив робочі місця для працевлаштування інвалідів, працевлаштував трьох осіб, яким встановлено інвалідність, інформував орган зайнятості населення про наявність вільних вакансій та звертався до нього з проханням про працевлаштування інвалідів, подавав до Фонду соціального захисту інвалідів звітність за встановленою формою, а позивач не навів суду жодного факту, що відповідач відмовив інваліду у працевлаштуванні з мотивів інвалідності, відсутні такі відомості також і в матеріалах справи.

Отже, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач впродовж звітного періоду діяв добросовісно, відповідно до закону, його вина у неможливості виконати норматив працевлаштування інвалідів відсутня, а тому в його діях відповідача складу правопорушення, за вчинення якого Законом України від «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено застосування адміністративно-господарських санкцій.

Правова позиція по даному питанню висловлена Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 16 липня 2015 року в справі № К/800/32214/14.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеним, а тому вона задоволенню не підлягає.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 2, 41, 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 18 червня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

В.Е. Мацедонська

Повний текст виготовлено 13.08.2015 року.

Головуючий суддя Мельничук В.П.

Судді: Лічевецький І.О.

Мацедонська В.Е.