Справа № 2а-2620/10/0470
Суддя: Веденяпін О.А.
Дата ухвалення: 2015-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" липня 2015 р. м. Київ К/800/40255/14

Вищий адміністративний суд України у складі суддів:

головуючого - Веденяпіна О.А. (судді-доповідача), Загороднього А.Ф., Зайцева М.П.,

розглянувши в письмовому провадженні касаційну скаргу Криворізької південної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2010 року та

ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2014 року

у справі № 2а-2620/10/0470

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Південної міжрайонної державної податкової інспекції м. Кривого Рогу

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3) звернулась в суд з позовом до Південної міжрайонної державної податкової інспекції м. Кривого Рогу, в якому просила визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 12 лютого 2010 року №/0 та №/0.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2010 року, яку залишено без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2014 року, адміністративний позов ФОП ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Південної міжрайонної державної податкової інспекції у м. Кривому Розі від 12 лютого 2010 року №/0 на суму 16 7202,00 грн., та №/0 на суму 3 125 880,00 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просив рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Заперечення на касаційну скаргу не надходило, що перешкоджає її розгляду по суті.

У зв'язку з неприбуттям у судове засідання осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце судового засідання, справа розглядається відповідно до статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 05 лютого 2010 року за результатами проведення планової виїзної перевірка з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2006 року по 30 вересня 2009 року складено акт №96/17-312/2- (далі - акт перевірки), згідно з яким позивачем порушено вимоги абзацу 5 пункту 6 статті 128 Господарського кодексу України, статей 1, 2 Указу Президента «Про спрощену систему оподаткування, обліку і звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03 липня 1998 року №727/98 (далі - Указ №727/98), статті 13 розділу ІV Декрету кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», в результаті чого донараховано податок з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності за 2007-2009 роки у розмірі 167 202,00 грн., пункту 9.4 статті 9, статті 10 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого занижено суму податку на додану вартість у розмірі 2 083 920,00 грн.

На підставі акта перевірки 12 лютого 2010 року податковим органом прийнято податкові повідомлення-рішення №/0, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем податок з доходів фізичних осіб у сумі 167 202,00 грн., та №/0, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем податок на додану вартість (далі - ПДВ) у сумі 3 125 880,00 грн. (за основним платежем - 2 083 920,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями - 1 041 960,00 грн.).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що кошти, які надійшли транзитом на рахунок позивача відповідно до договору комісії, не є його власністю, оскільки підлягають обов'язковому перерахуванню третій особі, а тому ці кошти не є виручкою від реалізації (товарів, робіт, послуг).

Разом з тим, Вищий адміністративний суд України вважає зазначені висновки судів попередніх інстанцій такими, що зроблені без повного з'ясування обставин, що мають значення для вирішення спору, а оцінка наявних у матеріалах справи доказів здійснена без дотримання положень статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з не вірним застосуванням норм матеріального права, які регулюють спірні відносини, що призвело до неправильного вирішення справи, а відтак такі судові рішення не є такими, що відповідають вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

За змістом частин 4, 5 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень; з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів. Суд вживає передбачені законом заходи для витребування належних доказів із власної ініціативи.

Оскаржувані рішення судів вказаним вимогам не відповідають.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, ФОП ОСОБА_3 перебуває на податковому обліку як платник єдиного податку з 28 липня 2003 року.

За період з 01 січня 2006 року по 30 вересня 2009 року ФОП ОСОБА_3 здійснювала оптову торгівлю кабельно-провідною продукцією та надавала комісійні послуги за:

- договором комісії від 19 серпня 2003 року, укладеному між позивачем та ПНВП «ЕлеКОМ»;

- договором поруки №34 від 31 липня 2004 року, укладеному позивачем з ТОВ «Зеніт-Імпекс»;

- договором комісії №4 від 01 липня 2008 року, укладеному між ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «Зеніт-Імпекс»;

- договорами №63П-06 від 06 лютого 2006 року, №95П-07 від 05 лютого 2007 року, №18П-08 від 23 січня 2008 року укладені між ЗАТ завод «Південкабель» (Продавець) та ТОВ «Зеніт-Імпекс» (Покупець - в подальшому в особі ФОП ОСОБА_3 згідно договору поруки №35 від 01 вересня 2005 року).

Так, положенням статті 1 Указу № 727/98 передбачено, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується у тому числі для фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 000,00 грн.

Відповідно до статті 2 Указу № 727/98 фізична особа, зареєстрована як платник єдиного податку, сплачує такий податок за ставкою, встановленою місцевими радами за місцем державної реєстрації платника залежно від виду його діяльності. При цьому, лише за умов додержання приписів зазначеного Указу, доходи, отримані від здійснення підприємницької діяльності, що обкладаються єдиним податком, не включаються до складу сукупного оподатковуваного доходу за підсумками звітного року такого платника та осіб, що перебувають з ним у трудових відносинах, а сплачена сума єдиного податку є остаточною і не включається до перерахунку загальних податкових зобов'язань як самого платника податку, так і осіб, які перебувають з ним у трудових відносинах, включаючи членів його сім'ї, які беруть участь у підприємницькій діяльності.

Отже, реалізація права суб'єкта малого підприємництва на запровадження спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності залежить від виконання останнім установлених Указом № 727/98 положень.

Єдиний податок сплачується виключно з доходів, одержаних фізичною особою суб'єктом підприємницької діяльності з додержанням вимог Указу № 727/98, зокрема, якщо дохід платника єдиного податку не перевищує 500 000,00 грн. на рік.

У той же час, виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

Таким чином, до обсягу виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) необхідно включати суми всіх коштів, що надійшли на розрахунковий рахунок або (та) в касу платника єдиного податку - фізичної особи у звітному податковому періоді.

Суди першої та апеляційної інстанцій задовольняючи позовні вимоги, залишили поза увагою той факт, що наявність хоча б однієї з таких підстав як: загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), що перевищує допустимий розмір для платників єдиного податку; здійснення операцій або укладання угод на суму, що перевищує допустимий розмір для підприємців-платників єдиного податку; перевищення обсягу виручки, максимально встановленого для платників єдиного податку; недотримання форми розрахунків - передбачають перереєстрацію платника єдиного податку платником податків на загальних підставах.

У той же час, суди першої та апеляційної інстанцій, формально зазначивши про єдині правові наслідки перевищення граничного розміру виручки платником у вигляді переходу з наступного звітного кварталу на загальну систему оподаткування, не дослідили та не надали належної правової оцінки питанню того, чи є сума коштів, яка перевищує граничний обсяг виручки від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) в перевіряємий період, встановлений Указом, базою оподаткування податком з доходів фізичних осіб у відповідності до норм чинного законодавства, зокрема розділу IV Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян».

Надавати правову оцінку висновкам податкової інспекції про наявність підстав для нарахування позивачу податкових зобов'язань слід з урахуванням загальних принципів, закріплених у Конституції України та Законі України «Про систему оподаткування», виключно якими встановлювалися засади податкових відносин в Україні на момент виникнення спірних правовідносин.

Що стосується нарахування податкових зобов'язань з податку на додану вартість, то в цій частині рішення судів попередніх інстанцій також не можна визнати такими, що постановлені за наявності вичерпних юридичних підстав.

Так, судами не було враховано, що у разі перевищення обмеження щодо обсягу виручки від реалізації продуктів (товарів, робіт, послуг) за рік, встановленого положеннями Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва», у особи, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування, виникає безумовний обов'язок зареєструватися платником податку на додану вартість, який не може ставитися у залежність від дотримання платником відповідних умов, визначених Законом України «Про податок на додану вартість».

Відповідно до пункту 9.4 статті 9 Закону України «Про податок на додану вартість», якщо особа, на яку не поширюється дія пункту 2.3 статті 2 цього Закону, як платник податку, вважає за доцільне добровільно зареєструватися платником податку і відповідає вимогам підпункту 2.2 статті 2 цього Закону, така реєстрація провадиться за її заявою.

Якщо обсяг оподатковуваних операцій особи протягом звітного податкового періоду перевищує суму, визначену підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 цього Закону, не більше ніж у два рази, така особа зобов'язана надіслати податковому органу заяву про реєстрацію протягом двадцяти календарних днів, наступних за таким звітним податковим періодом.

За змістом підпункту 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 Закону особа підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку, зокрема, у разі коли загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, що підлягають оподаткуванню згідно з цим Законом, нарахована (сплачена, надана) такій особі або в рахунок зобов'язань третім особам, протягом останніх дванадцяти календарних місяців сукупно перевищує 300 000 гривень (без урахування податку на додану вартість).

Суму передбачену підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 Закону слід відраховувати з моменту перевищення граничного обсягу виручки передбаченого указом, тобто з моменту переходу платника податків на загальну систему оподаткування.

Зважаючи на викладене, судам попередніх інстанцій слід було дати належну правову оцінку доводам відповідача щодо правомірності донарахування позивачу податкових зобов'язань з податку на додану вартість з урахуванням приписів пункту 9.4 статті 9 Закону України «Про податок на додану вартість», згідно з яким за неподання заяви щодо реєстрації платником податку на додану вартість особа несе відповідальність за ненарахування або несплату податку на додану вартість на рівні зареєстрованого платника.

Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій ухвалі, встановити наведені у ній обставини, що входять до предмета доказування у даній справі на підставі належних та допустимих доказів та дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

З огляду на викладене, а також враховуючи той факт, що судами попередніх інстанцій на підставі належних та допустимих доказів не було з'ясовано належним чином обставини справи, в той час як їх встановлення впливає на правильність вирішення спору, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Криворізької південної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області області задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2010 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді О.А. Веденяпін

А.Ф. Загородній

М.П. Зайцев