Справа № 826/6882/15
Суддя: Міщук М.С.
Дата ухвалення: 2015-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/6882/15 Головуючий у 1-й інстанції: Арсірій Р.О. Суддя-доповідач: Міщук М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді суддів: при секретарі Міщука М.С. Бєлової Л.В., Гром Л.М. Доценку О.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва у справі за позовом Державної казначейської служби України до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про скасування постанови щодо стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій, -

ВСТАНОВИВ:

17 квітня 2015 року Державна казначейська служба України (далі Казначейство або позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовом до Державної виконавчої служби України (правонаступником, якої є Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, далі ДВС або відповідач), у якому просила скасувати постанову відділу примусового виконання рішень ДВС України ВП № 18799854 від 24.03.2015 року про стягнення витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 157 грн. 32 коп.

Позов обґрунтований тим, що дії відповідача є протиправними, оскільки судові рішення щодо стягнення коштів з державного бюджету не підлягають виконанню Державною виконавчою службою.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі про скасування постанови Казначейство посилається на незаконність постанови від 24.03.2015 року ВП № 18798981, оскільки відповідно до пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України та Закону України № 606-ХIV від 21.04.1999 року «Про виконавче провадження» безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а отже, виконання виконавчих документів про стягнення коштів державного бюджету не належить до повноважень органів Державної виконавчої служби України, тобто чинним законодавством не передбачено можливості проведення жодних виконавчих дій органами державної виконавчої служби для забезпечення примусового виконання рішень у справах про стягнення коштів державного бюджету, тому витрат на проведення виконавчих дій не можуть стягуватися з Казначейства у зазначеній ситуації, а постанова про їх стягнення є такою, що винесена всупереч вимогам закону.

Відповідно до частини 1 статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оскільки, будучи належним чином повідомлені про час та місце судового засідання позивач та відповідач в судове засідання не з'явились, фіксування звукозаписувального засобу при розгляді справи не здійснювалось.

Перевіривши за матеріалами справи наведені у скарзі доводи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 18.07.2008 року по справі №2-а-4755 постановлено, зокрема, стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_5 судові витрати в сумі 2 150 грн.

Постановою відділу примусового виконання рішень ДВС України ВП №18799854 від 21.04.2010 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Вінницького окружного адміністративного суду від 25.03.2010 року по справі №2-а-4755, боржнику у виконавчому провадженні (Державному казначейству України) встановлено строк для добровільного виконання виконавчого документу.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС України від 06.11.2012 року зупинено виконавче провадження, у зв'язку зі зверненням державного виконавця до суду з заявою про заміну сторони виконавчого провадження.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС від 18.11.2013 року замінено сторону виконавчого провадження, а саме назву боржника з Державного казначейства України на Державну казначейську службу України.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС України від 18.11.2013 року поновлено виконавче провадження.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 27.11.2013 року зупинено виконавче провадження, у зв'язку зі зверненням останнього до суду з заявою про встановлення способу та порядку виконання рішення суду.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС України від 24.03.2015 року поновлено виконавче провадження.

Одночасно, в рамках вказаного виконавчого провадження, оскільки позивачем у строк, встановлений для самостійного виконання вимоги виконавчого документа, виконані не були, старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС України винесено оскаржувану постанову від 24.03.2015 року про стягнення з боржника витрат у розмірі 157 грн.32 коп. на проведення виконавчих дій.

Казначейство вважаючи, що постанова від 24.03.2015 року винесена з порушенням норм чинного законодавства, звернулось з позовом до суду про її скасування.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем доведено дотримання ним вимог статті 41 Закону України «Про виконавче провадження» при винесенні постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій ВП №18799854, тому оскаржувана постанова є правомірною та не підлягає скасуванню. Позивачем не надано доказів щодо оскарження ним постанови про відкриття виконавчого провадження, що свідчить про правомірність дій відповідача при здійсненні виконавчого провадження.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України № 606-ХIV від 21.04.1999 року «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент відкриття виконавчого провадження 21.04.2010 року, далі Закон № 606-ХIV), виконання рішень про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів або з бюджетних установ, здійснюється органами Державного казначейства України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного та місцевих бюджетів (далі кошти бюджету) або бюджетних установ, шляхом безспірного списання, у тому числі з реєстраційних та спеціальних реєстраційних рахунків розпорядників та одержувачів бюджетних коштів, відкритих в органах Державного казначейства, що прийняті судовими та іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення (далі державний орган), визначає Порядок виконання рішень про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного та місцевих бюджетів, або бюджетних установ, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №609 від 09.07.2008 року (далі Порядок №609).

Згідно із пунктом 2 Порядку №609 (в редакції, чинній на момент відкриття виконавчого провадження), рішення державних органів про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти бюджету, в тому числі розпорядників та одержувачів бюджетних коштів, виконуються в порядку надходження виключно органами Державного казначейства з попереднім інформуванням Мінфіну.

Пунктом 4 Порядку №609 передбачено, що юридичні та фізичні особи, на користь яких прийняті судові рішення про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти бюджету, подають ці рішення органам Державного казначейства, що здійснюють безспірне списання, у разі, зокрема, повернення за рішенням суду.

Пунктом 11 Порядку №609 визначено, що рішення про стягнення коштів, які належать до загальнодержавних видатків державного бюджету, подаються юридичними чи фізичними особами або їх представниками для виконання органам державної виконавчої служби та приймаються до виконання в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до пункту 12 Порядку №609, у разі надходження постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, виконавчого документа та оформленої у двох примірниках платіжної вимоги Державне казначейство здійснює безспірне списання коштів, які належать до загальнодержавних видатків державного бюджету, в межах бюджетних призначень, установлених законом про державний бюджет за відповідною програмою загальнодержавних видатків.

Статтею 28 Закону № 606-ХIV передбачено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача, при цьому, виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 41 Закону № 606-ХIV, витрати органів державної виконавчої служби, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, які використовуються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, при цьому, до витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, належать кошти, за рахунок яких здійснено оплату, зокрема, виготовлення та пересилання документів виконавчого провадження, ведення Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, інших витрат, необхідних для забезпечення належної організації виконання рішень органами державної виконавчої служби.

Як вбачається з розрахунку витрат, пов'язаних з організацією виконавчих дій у спірному виконавчому провадженні, вони є цілком обґрунтованими в необхідних межах (а.с.76).

З огляду на викладене, доводи апелянта про те, що чинним законодавством не передбачено необхідності проведення будь-яких виконавчих дій органами державної виконавчої служби не заслуговують на увагу, оскільки станом на момент відкриття виконавчого провадження (21.04.2010) механізм виконання рішень про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ встановлювався Законом № 606-XIV (у редакції, чинній на момент відкриття виконавчого провадження), а відтак, відповідачем було правомірно прийнято до виконання виконавчий документ і, як наслідок, правомірно здійснені певні виконавчі дії, а тому не має підстав для скасування оскаржуваної постанови.

Крім того, позивачем не надано доказів щодо оскарження ним постанови про відкриття виконавчого провадження, що додатково свідчить про правомірність дій відповідача при здійсненні виконавчого провадження.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, зроблені у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим колегія суддів не знайшла підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 червня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя

Судді:

Головуючий суддя Міщук М.С.

Судді: Бєлова Л.В.

Гром Л.М.