Справа № 804/15121/13-а
Суддя: Туркіна Л.П.
Дата ухвалення: 2015-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

30 липня 2015 рокусправа № 804/15121/13-а

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Туркіної Л.П.

суддів: Дурасової Ю.В. Проценко О.А.

за участю секретаря судового засідання: Спірічева Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Приватного підприємства «Євробуд»
на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 січня 2014 року у справі №804/15121/13-а
за позовом: до відповідача: про Приватного підприємства «Євробуд» Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Дніпропетровської області Державної податкової служби визнання дій незаконними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Євробуд» (далі по тексту - позивач) звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Дніпропетровської області Державної податкової служби (далі по тексту - відповідач), в якому просило:

- визнати незаконними висновки акту Нікопольської ОДПІ Дніпропетровської області ДПС №623/221/30093068 від 09.10.2013 року;

- скасувати податкові повідомлення - рішення № та № від 29.10.2013 року.

Позивач, посилаючись на доводи, викладені у позові, зазначив, що податковим органом не було обґрунтовано і доведено, що угоди, укладені позивачем, порушують публічний порядок. Висновки акту перевірки засновані на припущеннях.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 січня 2014 року у справі №804/15121/13-а у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постанова суду першої інстанції обґрунтована тим, що операції з придбання ПП «Євробуд» товарів (робіт, послуг) у ТОВ «Спецфундамент - плюс», ТОВ «Главмет», ТОВ «Проект Ш», ТОВ «Авінс Трейд», ТОВ «Веста - Дніпро», ТОВ НВП «Металелектромаш» не підтверджуються стосовно врахування реального часу здійснення операцій, місцезнаходження майна, наявності трудових ресурсів, виробничо - складських приміщень та іншого майна, які економічно необхідні для виконання такого постачання або здійснення діяльності, що свідчить про відсутність необхідних умов для результатів відповідної господарської, економічної діяльності, технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень і транспортних засобів.

Позивач - Приватне підприємство «Євробуд», не погодившись з вищезазначеною постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 січня 2014 року у справі №804/15121/13-а та задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційних вимог позивач, зокрема, зазначив, що відповідач не надав доказів порушення позивачем податкового та іншого законодавства та за наявності первинних документів, які були надані податковому органу, знехтував обов'язком встановлення порушень саме на підставі первинних документів.

Відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому порядку, свого представника для участі у її розгляді не направив.

За таких обставин, колегія суддів ухвалила розглянути справу без участі представника відповідача.

Представники позивача у судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги, просили скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 січня 2014 року у справі №804/15121/13-а та задовольнити позовні вимоги.

У судовому засіданні, заслухавши пояснення представників позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до матеріалів справи, в період з 26 вересня 2013 року по 02 жовтня 2013 року посадовою особою відповідача було проведено позапланову виїзну документальну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з ТОВ «Спецфундаментбуд - плюс», ТОВ «Главмет», ТОВ «Проект Ш», ТОВ «Авінс Трейд», ТОВ «Веста - Дніпро», ТОВ «НВП» «Металелектромаш» в частині повноти нарахування та сплати податку на прибуток та податку на додану вартість за період з 01.01.2011 року по 31.12.2012 року у фактичних періодах їх здійснення, та з питань дотримання вимог податкового законодавства в частині повноти нарахування та сплати податку на додану вартість за період з 01.01.2013 року по 31.07.2013 року, результати якої оформлено актом № 623/221/30093068 від 09.10.2013 року.

Висновками акту перевірки встановлено порушення позивачем:

- п.4.1, п.п.4.1.6 п.4.1 ст.4, п.5.1, п.5.2.1 п.5.2, п.п.5.3.9 п.5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» в редакції закону України, що діяла на момент вчинення порушення та п.135.1, п.п.135.5.4 п.135.5 ст. 135, п.138.1, п.138.4 ст. 138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 567630,63 грн.;

- ст.185, п.187.1 ст. 187, п.188.1 ст.188, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.1, п.201.4, 201.6, 201.7, 201.8, 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся, на загальну суму 610760,99 грн.

В подальшому на підставі акту №623/221/30093068 від 09.10.2013 року податковим органом прийняті податкові повідомлення - рішення № від 29.10.2013 року про донарахування 832 487,34 грн., податку на прибуток з яких 567 630,63 грн., - за основним платежем і 264856,71 за штрафними (фінансовими) санкціями, та № від 29.10.2013 року про донарахування 907 491,59 грн. податку на додану вартість, з яких 610760,99 грн., - за основним платежем і 296730,6 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями.

Позивачем у судовому засіданні заявлено клопотання про затвердження примирення сторін у зв'язку з досягненням податкового компромісу у частині позовних вимог на суму 1111036,01 грн., які виникли по взаємовідносинам між ПП «Євробуд» та ТОВ «Главмет», з яких податку на додану вартість - 541968,75 грн. (361312,50 грн основного платежу та 180656,25 грн. фінансових санкцій) і податку на прибуток підприємств 569067,26 грн. (379378,17 грн. основного платежу і 189689,09 грн. фінансових санкцій).

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо особливостей уточнення податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість у разі застосування податкового компромісу» від 25 грудня 2014 року № 63-VIII, який набрав чинності 17 січня 2015 року, передбачене право застосування сторонами процедури податкового компромісу, яке, зокрема, поширюється на неузгоджені суми податкових зобов'язань з податку на додану вартість та податку на прибуток, визначені у податкових повідомленнях-рішеннях, щодо яких триває процедура судового оскарження.

Відповідно до п. 1 підрозділу 92 розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України, податковий компроміс - це режим звільнення від юридичної відповідальності платників податків та/або їх посадових (службових) осіб за заниження податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість за будь-які податкові періоди до 1 квітня 2014 року з урахуванням строків давності, встановлених статтею 102 цього Кодексу.

Сума заниженого податкового зобов'язання з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість сплачується в розмірі 5 відсотків такої суми. При цьому 95 відсотків суми заниженого податкового зобов'язання з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість вважаються погашеними, штрафні санкції не застосовуються, пеня не нараховується (п. 2 цього ж підрозділу).

Досягнення податкового компромісу у такому разі здійснюється за заявою платника податків у письмовій формі до контролюючого органу про намір досягнення податкового компромісу. У таких випадках днем узгодження платником податків податкових зобов'язань, визначених у податковому повідомленні-рішенні, є день подання такої заяви до відповідного контролюючого органу. У разі несплати платником податків такого податкового зобов'язання у сумі, визначеній пунктом 2 цього підрозділу, таке податкове зобов'язання вважається неузгодженим (п. 7 підрозділу 92 розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 8 цього ж підрозділу, податковий компроміс вважається досягнутим після сплати платником податків узгоджених податкових зобов'язань згідно із цим підрозділом.

Після досягнення податкового компромісу згідно із цим підрозділом такі зобов'язання не підлягають оскарженню та їх розмір не може бути змінений в інших податкових періодах.

Згідно ч.1 ст.113 КАС України сторони можуть повністю або частково врегулювати спір на основі взаємних поступок. Примирення сторін може стосуватися лише прав та обов'язків сторін і предмета адміністративного позову.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням податкового органу №3/22-02 від 27 лютого 2015 року погоджено застосування процедури податкового компромісу по податковому повідомленню-рішенню від 29 жовтня 2013 року № по податку на прибуток на суму 18968,91 грн. (5 відсотків від суми заниженого податкового зобов'язання - 379378,17 грн.) та по податковому повідомленню-рішенню від 29 жовтня 2013 року № по податку на додану вартість на суму 18065,63 грн. (5 відсотків від суми заниженого податкового зобов'язання - 361312,50 грн.).

Відповідно пункту 11.2 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» КАС України, підставою для примирення сторін на будь-якій стадії процесу є досягнення податкового компромісу щодо сплати податкових зобов'язань з податку на додану вартість та податку на прибуток підприємств відповідно до підрозділу 91 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 157 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо сторони досягли примирення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що провадження у даній справі підлягає закриттю у вищезазначеній частині заявлених вимог.

З приводу вимог щодо визнання незаконними висновків акту Нікопольської ОДПІ Дніпропетровської області ДПС №623/221/30093068 від 09.10.2013 року необхідно зазначити наступне.

У відповідності до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За змістом частин 1 та 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

При цьому, під актом державного чи іншого органу слід розуміти юридичну форму рішень цих органів - офіційний письмовий документ, який породжує певні наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Проте, в даному випадку, акт перевірки, в якому відображено опис виявлених перевіркою порушень законодавства, не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб'єкта господарювання та, відповідно, не є актом індивідуальної дії у розумінні частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України.

Акт перевірки лише фіксує обставини, встановлені під час проведення перевірки, факти виявлених порушень та не є остаточним документом, зобов'язуючим до вчинення будь-яких дій, а права та обов'язки для суб'єкта господарювання, перевірку якого проведено, породжує, зокрема, рішення, прийняте на підставі складеного за результатами перевірки акту.

Обов'язковою ознакою дій суб'єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб'єктів відповідних правовідносин і мають обов'язковий характер; висновки ж, викладені у акті, не породжують обов'язкових юридичних наслідків; водночас зазначення контролюючим органом в акті перевірки певних порушень законодавства є висновками тільки контролюючого органу, зазначення яких в акті перевірки не суперечить чинному законодавству й такі твердження акта можуть бути підтверджені або спростовані судом у разі спору про законність рішень, дій, в основу яких покладені згадувані висновки акта.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки акт перевірки не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, не зумовлює зміну об'єму прав та обов'язків особи, діяльність якої перевірялась, вимоги позивача, що стосуються визнання незаконними висновків такого акту, є необґрунтованими, безпідставними та виходять за межі визначеного процесуальним законом завдання адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Правова позиція у питанні надання юридичної оцінки акту перевірки та відповідної кваліфікації заявлених відносно цього акту позовних вимог викладена у Постанові Верховного Суду України від 10.09.2013р. у справі №21-237а13 та співпадає із позицією суду апеляційної інстанції, викладеною у даній адміністративній справі.

Також судом встановлено, що позивач у перевіряємий податковим органом період мав договірні відносини з ТОВ «Спецфундаментбуд - плюс», ТОВ «Проект Ш», ТОВ «Авінс Трейд», ТОВ «Веста - Дніпро», ТОВ «НВП» «Металелектромаш».

Пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України встановлено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У відповідності до п.198.1. ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно до п.п.198.2, 198.3 ст.198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст.39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

У відповідності до п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, в якій зазначаються обов'язкові реквізити визначенні даною статтею. Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів, послуг.

Пункт 198.6 ст.198 Податкового кодексу України встановлює, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п.201.11 ст.201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Згідно п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Стаття 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлює, що первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Позивачем на підтвердження здійснення господарських операцій із вищевказаними контрагентами, зокрема, надано копії податкових накладних, рахунків, актів прийому виконаних робіт, локальних кошторисів, довідок про вартість виконаних робіт.

Колегія суддів звертає увагу на те, що акт перевірки не містить зауважень щодо змісту вищевказаних первинних документів на предмет їх відповідності вимогам закону.

Також необхідно зазначити, що в матеріалах справи відсутні копії судових рішень або вироків суду, які набрали законної сили, на підтвердження здійснення контрагентами позивача фіктивної діяльності.

Окремі недоліки у документальному оформленні зазначених операцій (зокрема, під час заповнення видаткових накладних, актів прийомки виконаних робіт) не можуть бути підставами для позбавлення позивача права на врахування витрат, понесених на оплату цих послуг, під час визначення об'єкта оподаткування.

З приводу посилань відповідача на висновки актів про неможливість проведення зустрічних звірок контрагентів позивача, колегія суддів зазначає, що згідно діючого законодавства названі документи складається у разі, коли проведення зустрічної звірки в порядку, встановленому законодавством, є об'єктивно неможливим. Заходи, спрямовані на проведення зустрічної звірки, тобто спрямовані на вчинення дій щодо співставлення даних первинних та інших бухгалтерських документів суб'єкта господарювання, виходячи із зазначеного, не можуть вважатися діями по фактичному проведенню зустрічної звірки. За таких обставин, посилання податкового органу на вищевказані акти судом апеляційної інстанції до уваги не приймається.

Щодо посилання відповідача та суду першої інстанції на ненадання позивачем певної транспортної документації, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що вказане не може бути єдиною беззаперечною підставою для висновку про відсутність підтвердження реальності здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей, оскільки відповідною транспортною документацією обов'язково має бути підтверджено здійснення послуг з перевезення вантажів, а не факт придбання товару. Аналогічна правова позиція висловлена Вищим адміністративним судом в ухвалі від 13 січня 2015 року у справі № К/800/36740/14.

Виходячи з викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що доводи позивача щодо належного формування показників податкової звітності за відносинами з контрагентами у перевіряємий період підтверджуються належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів наголошує на тому, що відповідно до ч. 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вастберга таксі Актіеболаг» та Вуліч проти Швеції» суд зазначив, що «… адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем необґрунтовано та протиправно, не у межах повноважень, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, суд апеляційної інстанції виходить із наявності підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, необхідності скасування постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 січня 2014 року у справі №804/15121/13-а та часткового задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.113, 194, 195, 198, 202, 203, 205, 206, 211, 212, 254, п. 11-2 розділу VIII

"Прикінцеві та перехідні положення» КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Євробуд» - задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 січня 2014 року у справі №804/15121/13-а - скасувати.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Дніпропетровської області Державної податкової служби № від 29.10.2013 року в частині визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток у сумі 263420,08 грн. (188252,46 грн. основного боргу, 75168,62 грн. штрафних санкцій) та № від 29.10.2013 року в частині визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 365522,84 грн. (249448,40 грн. основного боргу та 116074,35 грн. штрафних санкцій).

У задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконними висновків акту Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Дніпропетровської області Державної податкової служби №623/221/30093068 від 09.10.2013 року - відмовити.

Провадження у справі стосовно решти позовних вимог - закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, крім випадків, передбачених цим Кодексом, а в разі складення рішення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення судового рішення в повному обсязі.

Головуючий: Л.П. Туркіна

Суддя: Ю.В. Дурасова

Суддя: О.А. Проценко