Справа № 826/8881/15
Суддя: Бєлова Л.В.
Дата ухвалення: 2015-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/8881/15 Головуючий у 1-й інстанції: Нагорянський С.І. Суддя-доповідач: Бєлова Л.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 серпня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Гром Л.М.,

Міщука М.С.

при секретарі: Строй Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Массімо Дутті Україна» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Массімо Дутті Україна» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2015 року позивач - Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулись до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому, з урахуванням уточнень, просили стягнути адміністративно-господарські санкції у розмірі 190519,06 грн. та пені у розмірі 5334,28 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 червня 2015 року позовні вимоги - задоволено.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати оскаржувану постанову, та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог - відмовити. Відповідач мотивує свої вимоги тим, що постанова суду першої інстанції була прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права із неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Заслухавши в судовому засіданні суддю доповідача, перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга - підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нової постанови, якою у задоволенні позовних вимог - відмовити.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 202 КАС України, суд апеляційної інстанції скасовує постанову суду першої інстанції та приймає нову постанову, якщо судом не доведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального чи процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 лютого 2015 року відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Массімо Дутті Україна» подали до Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів «Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів» за 2014 рік по формі 10-ПІ, (поштова-річна), затверджений наказом Мінпраці та соціальної політики від 10 лютого 2007 року № 42 з доповненнями від 12 листопада 2008 року № 527.

Згідно зазначеного звіту, середньооблікова кількість працівників облікового складу підприємства у 2014 році становила 64 особи, відповідно до 4-х відсоткового нормативу на підприємстві повинно бути працевлаштовано 3 особи з інвалідністю. Відповідачем працевлаштовано лише 1 особу.

Позивач дійшов висновку про наявність підстав щодо сплати відповідачем адміністративно-господарські санкції у розмірі 190519,06 грн. та пені у розмірі 5334,28 грн., оскільки відповідачем не виконано 4-х відсоткового нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю.

Дана сума заборгованості по адміністративно-господарським санкціям встановлена Розрахунком суми позову, відповідно до Звіту за формою 10-ПІ №7/2688 від 26 лютого 2015 року за 2014 рік (а.с.7-8).

Сума пені встановлена у Розрахунку суми позову за порушення строків сплати санкцій (а.с.8).

Позивач - Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів дійшли висновку про наявність у відповідача заборгованості у розмірі 100 593,81 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було вжито всіх необхідних заходів, передбачених чинним законодавством щодо недопущення правопорушень у сфері господарювання та спрямованих на виконання обов'язку щодо створення робочих місць щодо працевлаштування інвалідів.

Колегія суддів, не погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» № 875-XII від 21 березня 1991 року. № 875-XII, для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Згідно ст. 18 Закону № 875-XII, забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Законом України від 23 лютого 2006 року № 3483-IV «Про внесення змін до деяких законів України щодо реалізації інвалідами права на трудову зайнятість» зазначену статтю було викладено в іншій редакції, а Закон № 875-ХІІ доповнено статтею 18-1, за змістом якої пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду України від 16 квітня 2013 року у справі №21-81а13.

Частиною першою статті 20 зазначеного Закону встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією та Законом України від 25 червня 1991 року № 1251-XII «Про систему оподаткування», а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом із тим відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою статті 20 Закону № 875-ХІІ передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він вжив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення», роботодавці зобов'язані подавати інформацію про попит на робочу силу (вакансії) до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції.

Форму звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» та Порядок її подання затверджено наказом Міністерства соціальної політики України №316 від 31 травня 2013 року, відповідно до якого, форма №3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10 робочих днів з дати відкриття вакансії.

Відповідач кожного місяця, впродовж 2014 року подавав звітність за формою №3-ПН до Київського міського центру зайнятості, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 31-54).

Згідно з наказом Міністерства праці та соціальної політики України «Про затвердження форми звітності №10-ПІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів» та Інструкцію щодо заповнення форми форми звітності « 10-ПІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів» №42 від 10 лютого 2007 року, роботодавці повідомляють територіальні відділення Фонду соціального захисту інвалідів про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів щороку до 1 березня, наступного після звітного періоду. Такий звіт подається або надсилається рекомендованим листом за місцем державної реєстрації роботодавця відповідному відділенню Фонду.

З матеріалів справи вбачається, що звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів у 2014 році був поданий відповідачем до Київського відділення Фонду соціального захисту інвалідів (а.с.55).

Крім того, відповідно до ст.. 12 Закону України «Про охорону праці», підприємства, які використовують працю інвалідів, зобов'язані створювати для них умови праці з урахуванням рекомендацій медико-соціальної експертної комісії та індивідуальних програм реабілітації, вживати додаткових заходів безпеки праці, які відповідають специфічним особливостям цієї категорії працівників.

Згідно з п. 24 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою кабінету Міністрів України №1317 від 03 грудня 2009 року, медико-соціальні експертні комісії видають особам, визнаним інвалідами, довідки та індивідуальні реабілітаційні програми і надсилають у триденний строк виписку з акта огляду комісії органові, в якому індивід перебуває на обліку та разом з індивідуальною програмою реабілітації - органові, що здійснює загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

За місцем роботи зазначених осіб надсилається повідомлення щодо групи інвалідності та її причини, а у разі встановлення ступеня втрати професійної працездатності - витяг з акта огляду комісії про результати визначення ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у додаткових видах допомоги.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні», індивідуальна програма реабілітації є обов'язковою для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними установами, підприємствами, роботодавцями.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо неможливості створення роботодавцем умов праці для інваліда за відсутності кандидата на посаду.

У зв'язку з тим, що відповідач ужив усіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження підприємства інвалідів, які бажають працевлаштуватись.

Аналогічна правова позиція містить у постанову Верховного Суду України від 02 квітня 2013 року у справі №21-95а13.

Згідно зі ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Статтею 202 КАС України передбачено, що підстави для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є, зокрема, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Массімо Дутті Україна» - підлягає задоволенню, постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 червня 2015 року - скасуванню, з прийняттям нової постанови, якою у задоволенні позовних вимог Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені - відмовити.

Керуючись ст. ст. ст. ст. 160, 198, 202, 207 КАС України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Массімо Дутті Україна» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 червня 2015 року - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 червня 2015 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Массімо Дутті Україна» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів після набрання постановою законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 12.08.2015 р.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді: Л.М. Гром

М.С. Міщук

Головуючий суддя Бєлова Л.В.

Судді: Гром Л.М.

Міщук М.С.