Справа № 818/1219/15
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2015-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2015 р.Справа № 818/1219/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Водолажської Н.С. , Філатова Ю.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк" на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 21.05.2015р. по справі № 818/1219/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк"

до Відділу державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції треті особи ОСОБА_1, ОСОБА_2 , ОСОБА_3

про визнання протиправними та скасування постанов,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Публічне акціонерне товариство "Перший український міжнародний банк", звернулося до суду з адміністративним позовом до Відділу державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції, треті особи ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просить скасувати постанови про закінчення виконавчого провадження від 16.04.2014 року ВП№22933571 та від 16.04.2014 року ВП№22939187 з виконання виконавчого напису №4099, вчиненого 13.10.2010 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_4

В обґрунтуванні позовних вимог вказує, що рішенням Апеляційного суду Сумської області від 11.12.2014 року у справі №591/3688/14-ц задоволено апеляційну скаргу ПАТ Перший український міжнародний банк, рішення Зарічного районного суду від 02.10.2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ Перший український міжнародний банк задоволено, а саме визнано неправомірними дії державного виконавця ВДВС Сумського МУЮ щодо проведення другої уцінки нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 в межах виконавчого провадження №22933571; визнано недійсними прилюдні торги з реалізації квартири АДРЕСА_1, проведені 18 березня 2014 року Філією 19 Приватного підприємства НИВА-В.Ш.; визнано недійсним акт державного виконавця від 24.03.2014 року про реалізацію квартири АДРЕСА_1. Таким чином, поизвач вважає, що оскаружвані постанови деражвного виконавця про закінчення виконавчого провадження підлягають скасуванню. Крім того, державним виконавцем замість винесення постанов про повернення виконавчого документа були винесені постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України Про виконавче провадження. Позивач посилається на те, що виконавчий документ фактично не був виконаний, заборгованість за виконавчим документом повністю погашена не була, а тому позивач вважає, що підстав для закінчення вказаного виконавчого провадження у відповідача не було. Позивач вважає, що оскаржувані постанови порушують його права та законні інтереси, оскільки закінчення виконавчого провадження на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України Про виконавче провадження позбавляє його на повторне пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 21.05.2015 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову.

Позивач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Сумського окружного адміністративного суду від 21.05.2015 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач посилається на прийняття оскаржуваної постанови з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов до неправомірного висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог. Зазначив, що оскільки на даний час відпали підстави, з яких виконавчі провадження були закінчені, то відповідно зникли підстави для винесення оскаржуваних постанови, в звязку з чим виконавче провадження підлягає поновленню.

Відповідач та третя особа ОСОБА_3, надали письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких, посилаючись на обґрунтованість та обєктивність рішення суду, просять залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представники сторін про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів на підставі п.2 ч. 1 ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 28.11.2007 року між ЗАТ "Перший український міжнародний банк", правонаступником якого є ПАТ Перший український міжнародний банк, та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №5875880 з додатковою угодою №7788039 від 03.07.2009 року до нього, згідно з умовами якого позивач надав позичальнику грошові кошти в розмірі 359840 грн. 45 коп.

З метою забезпечення виконання зобовязань між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 того ж дня укладено договір іпотеки №5876390 з додатковим договором №1 від 03.07.2009 року до нього, відповідно до якого в іпотеку банку передано належну їм квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

У звязку з невиконанням ОСОБА_1 зобовязань за кредитним договором 13.10.2010 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_4 вчинено виконавчий напис на договорі іпотеки за реєстровим номером №4099 про звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Постановами державного виконавця від 28.11.2010 року ВП№22933571 та ВП№22939187 відкрито виконавче провадження про примусове виконання виконавчого документу - виконавчого напису нотаріуса №4099, виданого 13.10.2010 року, про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу у розмірі 459183 грн. 44коп. на користь ПАТ Перший український міжнародний банк.

03.10.2013 року при проведенні виконавчих дій державним виконавцем складено акт опису та арешту нерухомого майна, на яке накладено арешт, до якого включена двокімнатна квартира, що є предметом іпотеки.

18.03.2014 року Філією 19 Приватного підприємства НИВА-В.Ш. проведено прилюдні торги з реалізації вказаної квартири за стартовою ціною 119564грн.50коп, результати яких оформлено протоколом №1913560-1/1. Переможцем торгів стала ОСОБА_3, яка придбала зазначене майно за 136000 грн.

24.03.2014 року складено акт про реалізацію предмета іпотеки, затверджений начальником ВДВС Сумського МУЮ.

Отримані від реалізації іпотечного майна кошти у сумі 104909 грн. 09коп. надійшла на рахунок банку, про що свідчить копія розпорядження №22933571/26, 22939187/26.

Не погодившись із правомірністю проведення прилюдних торгів, ПАТ Перший український міжнародний банк звернувся до суду.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 11.12.2014 року у справі №591/3688/14-ц позов ПАТ Перший український міжнародний банк задоволено, а саме визнано неправомірними дії державного виконавця ВДВС Сумського МУЮ щодо проведення другої уцінки нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 в межах виконавчого провадження №22933571; визнано недійсними прилюдні торги з реалізації квартири АДРЕСА_1, проведені 18 березня 2014 року Філією 19 Приватного підприємства НИВА-В.Ш.; визнано недійсним акт державного виконавця від 24.03.2014 року про реалізацію квартири АДРЕСА_3.

Крім того, 16.04.2014 року державним виконавцем ВДВС Сумського МУЮ прийнято постанови про закінчення виконавчого провадження від 16.04.2014 року ВП№22933571 та від 16.04.2014 року ВП№22939187 з виконання виконавчого напису, вчиненого 13.10.2010 року №4099 приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_4

Як вбачається із змісту вказаних постанов, виконавчі провадження (ВП№22933571 та ВП№22939187) закінчено на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України Про виконавче провадження.

Не погоджуючись із правомірністю вказаних постанов, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, оскільки на час винесення оскаржуваних постанов спеціалізованою організацією було реалізовано усе наявне наявного майна боржника, яке перебуває в заставі відповідно до договору іпотеки та на яке звернено стягнення, то іпотека вважалася припиненою, а виконавчий напис нотаріуса відповідно таким, що виконано у повному обсязі. В звязку з чим, державним виконавцем було правомірно закінчено виконавче провадження.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України Про виконавче провадження.

Згідно ст. 1 Закону України Про виконавче провадження, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України Про виконавче провадження, примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Пунктами 1, 2 частини 2 статті 17 Закону України Про виконавче провадження визначено, що відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: 1) виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті; 2) ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 11 наведеного Закону, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом (ч. 2 ст. 11 Закону України Про виконавче провадження).

Частиною 8 статті 54 Закону України Про виконавче провадження визначено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України Про іпотеку.

Частиною 1 ст.17 Закону України Про іпотеку передбачено, що однією з підстав припинення іпотеки є реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону.

Як вбачається з акту про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого начальником ВДВС Сумського МУЮ, від 24.03.2014 року, спеціалізованою організацією було реалізовано усе наявне наявного майна боржника, яке перебуває в заставі відповідно до договору іпотеки та на яке звернено стягнення. Тобто на час винесення оскаржуваних постанов іпотека вважалася припиненою, а виконавчий напис нотаріуса таким, що виконано у повному обсязі.

Колегія суддів зазначає, що на момент винесення оскаржуваних постанов про закінчення виконавчого провадження рішення судів про визнання неправомірними дій державного виконавця щодо проведення уцінок майна, яке виставлялося на прилюдні торги, та про визнання таких торгів недійсними були відсутні.

Частиною 3 ст.49 Закону України Про виконавче провадження передбачено, що про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований.

Зі змісту спірних постанов вбачається, що виконавчі провадження (ВП№22933571 та ВП№22939187) закінчено на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України Про виконавче провадження.

Так, відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України Про виконавче провадження визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що на час винесення оскаржуваних постанов виконавчий документ було фактичного виконання, а саме, предмет іпотеки був реалізований на прилюдних торгах в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 28.11.2007 року №5875880. Іншого нерухомого майна, яке перебувало б в іпотеці, крім квартири АДРЕСА_1, не існує. Тому виконавчий напис нотаріуса, вчинений 13.10.2010 року №4099, є фактично виконаним у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги відносно обовязку державного виконавця повернути виконавчий документ на підставі п.8 ч.1 ст.47 Закону України Про виконавче провадження, оскільки за рахунок реалізованого нерухомого майна банк отримав лише 104909 грн.09 коп. замість 457483 грн.44 коп., колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.47 Закону України Про виконавче провадження, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо коштів, які надійшли від реалізації заставленого майна недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно.

Колегія суддів вказує, що зазначені положення закону підлягають застосуванню у разі, коли заставлене майно, на яке звернено стягнення, не було реалізовано в повному обсязі, внаслідок чого отримано недостатньо коштів для задоволення вимог стягувача-заставодержателя, оскільки в такому випадку останній буде позбавлений права повторно предявити виконавчий документ для погашення залишку заборгованості за рахунок решти майна, що перебуває в іпотеці.

В свою чергу, у випадку реалізації всього нерухомого майна, що є предметом іпотеки, повторне виконання виконавчого напису є фактично неможливим у звязку з відсутністю майна в іпотеці.

Окрім того, згідно з ч.7 ст.47 Закону України Про іпотеку якщо сума, одержана від реалізації предмета іпотеки, не покриває вимоги іпотекодержателя, він має право отримати решту суми з іншого майна боржника у порядку, встановленому законом.

На підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що у відповідності до положень діючого законодавства позивач не позбавлений права на погашення залишку несплаченої суми боргу шляхом його стягнення в судовому порядку.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо правомірності винесення державним виконавцем оскаржуваних постанов про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до частини 1 статті 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно із статтею 86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Колегія суддів зазначає, що позивачем, як під час розгляду справи у суді першої інстанції так і під час її апеляційного перегляду, не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Натомість, відповідач, будучи субєктом владних повноважень та заперечуючи проти позову, довів правовірність власних дій, які є предметом оскарження позивачем.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що в спірних відносинах відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова Сумського окружного адміністративного суду від 21.05.2015р. по справі №818/1219/15 відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, позивача у справі.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 197, 198, 200, п. 1 ч. 1 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк" залишити без задоволення.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 21.05.2015р. по справі №818/1219/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_5
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_6 ОСОБА_7