Справа № 743/277/15-а
Суддя: Хрімлі О.Г.
Дата ухвалення: 2015-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 743/277/15-а Головуючий у 1-й інстанції: Жовток Є.А. Суддя-доповідач: Хрімлі О.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Хрімлі О.Г.,

суддів Бабенка К.А.,

Ганечко О.М.,

при секретарі Архіповій Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 22 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Дніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_3 звернувся до Ріпкинського районного суду Чернігівської області з адміністративним позовом до Дніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення з України від 24 липня 2014 року.

Постановою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 22 липня 2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явились.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - необов'язкова, колегія суддів, у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України, визнала за можливе проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно зі ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга необґрунтована та задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 24 липня 2014 року уповноваженою посадовою особою Дніпровського РВ ГУ ДМС України в м. Києві складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП, за порушення позивачем вимог ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та прийнято рішення про примусове повернення його з України.

25 липня 2014 року позивача притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу за порушення ч. 15 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Не погоджуючись з рішенням відповідача про примусове повернення з України від 24 липня 2014 року та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 25 липня 2014 року у справі № 755/19742/14-а, адміністративний позов Дніпровського РВ ГУ ДМС України в м. Києві до ОСОБА_3 про його примусове видворення за межі України задоволено, а постанову суду звернуто до негайного виконання.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2014 року постанова Дніпровського районного суду м. Києва від 25 липня 2014 року залишена без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 грудня 2014 року, ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2014 року та постанова Дніпровського районного суду м. Києва від 25 липня 2014 року залишені без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як встановлено судами під час розгляду справи № 755/19742/14-а, у 2012 році ГУМВС України в Донецькій області проведено службову перевірку щодо належності до громадянства України та видачі Червоногвардійським РВ Макіївського ГУ МВС України в Донецькій області паспорта громадянина України ОСОБА_3

На підставі висновку УГІРФО ГУМВС України від 23 травня 2012 року, який затверджено керівництвом ГУ МВС України в Донецькій області, скасовано рішення від 09 липня 2008 року та довідку № 327 щодо належності ОСОБА_3 до громадянства України. Паспорт серії НОМЕР_1, виданий Червоногвардійським РВ Макіївського ГУ МВС України в Донецькій області на прізвище ОСОБА_3 підлягає вилученню та знищенню.

24 липня 2014 року громадянина Грузії ОСОБА_3 виявлено в ході проведення оперативно-розшукових заходів по перевірці оперативної інформації щодо перебування на території м. Києва осіб, віднесених до категорії «злодії в законі», кримінальних авторитетів, лідерів та учасників організованих злочинних угрупувань.

Завідувачем сектору міграційної роботи Дніпровського РВ ГУ ДМС України в м. Києві Мигун В.В. 24 липня 2014 року прийнято рішення про примусове повернення з України громадянина Грузії ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Підставою для прийняття цього рішення слугувало притягнення відповідача 24 липня 2014 року до адміністративної відповідальності на підставі ст. 203 КУпАП, провину за якою останній визнав.

Згідно з листом № 192833 від 14 лютого 2012 року, повідомлено, що ОСОБА_3 з 2005 року є «злодієм в законі», у Грузії він притягався до кримінальної відповідальності.

Листами № 718748 від 04 червня 2012 року, № 826174 від 25 червня 2012 року повідомлено, що згідно з даними інформаційно-адресного бюро Агентства громадянського реєстру Міністерства юстиції Грузії, позивач вважається громадянином Грузії, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 документований посвідченням особи громадянина Грузії НОМЕР_2 від 27 грудня 2001 року на підставі паспорту радянського зразку - НОМЕР_3, виданого 19 липня 1988 року.

Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог та їх відповідність чинному законодавству, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, - іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території Україні протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку.

За змістом ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб'єктності та основних прав і свобод людини.

Іноземці та особи без громадянства зобов'язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 вказаного Закону, іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Згідно з ч. 1 ст. 9 вказаного Закону, іноземці та особи без громадянства в'їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про імміграцію», іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 6 Закону України «Про громадянство України» передбачено випадки набуття громадянства України, та за змістом ст. 9 вказаного Закону зазначено, що датою набуття громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного Указу Президента України.

Отже, на підтвердження прийняття особи до громадянства має існувати рішення про оформлення набуття громадянства України, підписане Президентом України.

Колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи відсутнє відповідне рішення, заява або будь-який інший документ, що могли б підтвердити правомірність видачі позивачу паспорта громадянина України та його перебування на території України.

Крім того, у даному випадку наявність у позивача паспорту громадяни України не є безумовною підставою, що надає особі право на постійне перебування на території України, оскільки легальність та правомірність його отримання має підтверджуватися іншими документами, що стали підставою для видачі такого паспорта, як-от: заява зацікавленої особи, рішення уповноваженого органу тощо.

Колегія суддів зазначає, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії ЕЕ 769829, виданий 08 грудня 2008 року підрозділом № 1401, не може також підтверджувати громадянство України позивача, оскільки був виданий у 2008 році на підставі паспорта громадянина України, який визнано виданим на підставі неправдивих відомостей.

Також, згідно з копіями паспортів, наявних в матеріалах справи, вбачається, що номер паспорта громадянина України для виїзду за кордон не збігається з номером такого паспорта, що відмічений в особливих примітках паспорта громадянина України.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи пояснень позивача від 24 липня 2014 року, він прибув на територію України приблизно навесні 2013 року, де перетинав кордон не пам'ятає, прибув по приватним справам, національний паспорт у нього відсутній, він його втратив за невідомих обставин, перебуває на території України по водійським правам. Постійної адреси проживання не має, проживає у знайомих. Близьких родичів - громадян України відповідач не має, документи в міграційній службі не реєстрував, трудовою діяльністю не займається, дозволу на працевлаштування не має, дозвіл на право перебування на території України йому також не надавався. Позивач зазначив, що розуміє, що порушив міграційне законодавство України.

Відповідно до ст. 26 вказаного Закону, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в'їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері захисту державного кордону.

Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв.

З метою контролю за виконанням іноземцем та особою без громадянства рішення про примусове повернення службові особи органу охорони державного кордону чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції, можуть супроводжувати такого іноземця та особу без громадянства по території України.

У разі прийняття рішення про примусове повернення в паспортному документі іноземця або особи без громадянства скасовується віза і вилучаються документи, що підтверджують законні підстави перебування в Україні.

Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до ч. 1 ст. 30 вказаного Закону, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Згідно з ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністратвині правопорушення, порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в'їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, - тягнуть за собою накладення штрафу від тридцяти до п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Проаналізувавши наведені законодавчі норми, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що під час прийняття оскаржуваного рішення відповідачем дотримано положення ст. 19 Конституції України, а також наведені положення Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», оскільки у матеріалах справи наявні належні та допустимі докази наявності підстав, передбачених ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», для примусового повернення іноземця в країну походження, враховуючи той факт, що позивачем вчинено дії, які порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: тривале перебування на території України без отримання відповідного дозволу на право перебування на території України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія суддів вважає, що відповідачем надано достатньо доказів правомірності дій щодо прийняття рішення про примусове повернення з України від 24 липня 2014 року, що підтверджується наведеними законодавчими нормами та наявними матеріалами справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що позиція суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відповідає наведеним законодавчим нормам.

Доводи апелянта спростовуються вищенаведеним, матеріалами справи та не відповідають вимогам чинного законодавства.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 41, 160, 183-5, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, постанову Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 22 липня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О.Г. Хрімлі

Судді К.А. Бабенко

О.М. Ганечко

.

Головуючий суддя Хрімлі О.Г.

Судді: Бабенко К.А

Ганечко О.М.