Справа № 554/4882/15-а
Суддя: Савченко А. Г.
Дата ухвалення: 2015-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Дата документу 24.07.2015 Справа № 554/4882/15-а
Справа № 554/4882/15-а
Провадження № 2-а/554/143/2015
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 липня 2015 року Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді Савченко А. Г.

при секретарі Гречка Є. В.

за участю позивача ОСОБА_1

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Полтави справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області про зобовязання вчинити дії,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області (далі Головне Управління) про зобовязання відновити пенсійні виплати з 1 квітня 2015 року відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Свої вимоги позивач мотивує тим, що з лютого 2013 року він перебуває на обліку в Головному Управлінні та до 1 квітня 2015 року отримував довічну пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

З 1 квітня 2015 року йому було припинено виплату пенсії відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 2 березня 2015 року (далі Закон № 213-VIII), оскільки він є державним службовцем.

Такі дії відповідача вважає протиправними, оскільки особистої письмової згоди на добровільну відмову від призначеної довічної пенсії він не надавав, а тому просить визнати їх такими та зобовязати відповідача відновити виплату йому довічної пенсії з 1 квітня 2015 року.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні, зазначавши, що припинення виплати йому військової пенсії є незаконним і порушує його права, оскільки запровадження особливого порядку виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам (отримувачам щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії, встановленого Законом № 213-VIII, призвело до порушення його конституційних прав людини і громадянина, так як посягає на порушення основних принципів гарантії прав і свобод людини і громадянина, закріплених в ОСОБА_4 України, зокрема: статті 3 ОСОБА_4 України, якою встановлено, що людина, її життя і здоровя, честь гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави; статті 8 ОСОБА_4 України, яка визначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_4 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_4 України і повинні відповідати їй; статті 19 ОСОБА_4 України, якою встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_4 та законами України; ст. 22 ОСОБА_4 України, згідно з якою конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод; ст. 58 ОСОБА_4 України, яка гарантує, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи; ст. 68 ОСОБА_4 України, яка зобовязує кожного неухильно додержуватися ОСОБА_4 України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Вважає, що при прийнятті рішення про зупинення виплати йому пенсії ці вимоги були грубо порушені, в звязку з чим просить визнати дії відповідача неправомірними та відновити йому пенсійні виплати.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначаючи, що згідно ст. 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» пенсійні виплати позивачу припинені тимчасово - з 1 квітня по 31 грудня 2015 року, і цим не позбавлено позивача права на отримання пенсії у подальшому, а тому це не є порушенням його права на пенсійне забезпечення. Наголосив, що вказана норма Закону є діючою та жодним рішенням Конституційного Суду України чи іншим законом скасована не була, а отже даний нормативний акт є чинним та підлягає обовязковому застосуванню органами Пенсійного фонду України та всіма органами державної влади на території України.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними докази, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про задоволення позовних вимог та у своїх міркуваннях виходить із наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному Управлінні з 2013 року та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 серії ААЗ № 026935 виданого Пенсійним фондом України 28 березня 2013 року, яке є дійсним, підтверджено право позивача на одержання пенсії довічно (а.с.8).

Відповідно до довідки № 04-56/619 від 14 квітня 2015 року Полтавської обласної державної адміністрації ОСОБА_1 працює в Департаменті інфраструктури та туризму Полтавської обласної державної адміністрації на посаді головного спеціаліста відділу з питань туризму і курортів управління з питань туризму і курортів з 12 грудня 2013 року, має 13 ранг державного службовця (шоста категорія) (а. с. 9).

Судом встановлено, що призупинення виплати пенсії позивачу було здійснено на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VІІІ від 2 березня 2015 року, яким було змінено редакцію статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та викладено її в такій редакції: «Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється».

Позивач особистої письмової згоди на добровільну відмову від призначеної довічної пенсії не надавав.

Статтею 43 ОСОБА_4 України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цим правом скористався позивач після виходу на пенсію за вислугою років.

Відповідно до ст. 8 ОСОБА_4 в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_4 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_4 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_4 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_4 України гарантується.

Згідно ст. 22 ОСОБА_4 України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 58 ОСОБА_4 визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

За викладених обставин відповідач грубо порушив вимоги ч. 1 ст. 58 ОСОБА_4 України, згідно якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ОСОБА_4 конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть буди обмежені, крім випадків, передбачених ОСОБА_4 України.

Частиною 2 статті 64 ОСОБА_4 України встановлено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї ОСОБА_4.

На час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення та звернення позивача до суду воєнний або надзвичайний стан в країні не вводився, а тому обєктивних підстав для введення окремих обмежень прав і свобод не було і немає.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що право позивача на отримання раніше призначеної довічної пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не може бути обмеженим, а тому дії відповідача, якими їх обмежено, знаходить неправомірними.

Частиною 3 статті 8 ОСОБА_4 України встановлено, що норми ОСОБА_4 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_4 України гарантується.

Наголошуючи на тому, що ОСОБА_4 України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, Верховний Суд України в частині першій пункту другого Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування ОСОБА_4 України при здійсненні правосуддя» (далі Постанова Пленуму ВСУ) розяснив, що суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності ОСОБА_4 України і в усіх необхідних випадках застосовувати ОСОБА_4 України як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на ОСОБА_4 України, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Суд безпосередньо застосовує ОСОБА_4 України у разі, коли закон, який був чинним до введення в дію Основного закону чи прийнятий після цього, суперечить їй (підпункт два частини третьої пункту два зазначеної Постанови).

Це положення в повній мірі узгоджується з Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності ОСОБА_4 України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками) № 5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року (справа № 1-17/2005), в підпунктах 5.1 та 5.3 п. 5 яких зазначено, що «відповідно до частини другої статті 8 Основного Закону України ОСОБА_4 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_4 України (254к/96-ВР) повинні відповідати їй. Згідно зі статтею 22 ОСОБА_4 України (254к/9б-ВР) конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. у традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена. Україна як демократична і правова держава закріпила принцип поваги і непорушності прав та свобод людини, утвердження і забезпечення яких є головним обовязком держави. Конституційний принцип правової держави вимагає від неї утримуватися від обмеження загальновизнаних прав і свобод людини і громадянина, в тому числі майнових прав (стаття 1, частина друга статті 3, статті 21, 22, 64 ОСОБА_4 України (254к/9б-ВР)».

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_4 України гарантується.

Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ встановлено, що оскільки ОСОБА_4 України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності ОСОБА_4 і в усіх необхідних випадках застосовувати ОСОБА_4 як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на ОСОБА_4, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Суд безпосередньо застосовує ОСОБА_4 у разі:

1) коли зі змісту норм ОСОБА_4 не випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом;

2) коли закон, який був чинним до введення в дію ОСОБА_4 чи прийнятий після цього, і суперечить їй;

3)коли правовідносини, що розглядаються судом, законом України не врегульовано, а нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою або Радою міністрів Автономної Республіки Крим, суперечить ОСОБА_4 України;

4)коли укази Президента України, які внаслідок їх нормативно-правового характеру підлягають застосуванню судами при вирішенні конкретних судових справ, суперечать ОСОБА_4 України.

Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на ОСОБА_4 і не суперечить їй.

Як зазначено в п. 1 ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до ОСОБА_4 України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Виходячи з наведеного, суд при прийнятті рішення по справі безпосередньо застосовує норми ОСОБА_4 України як акт прямої дії, оскільки норми закону, на підставі яких відповідачем було прийняте оскаржуване рішення, суперечать їй.

Оцінивши наведені докази, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо невиплати пенсії позивачу, починаючи з 1 квітня 2015 року є такими, що суперечать ОСОБА_4 України, а тому протиправними, в звязку з чим право позивача на належний рівень соціального забезпечення підлягає захисту.

Крім того, судом встановлено, що відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 2 березня 2015 року у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії, щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України.

Отже, з 1 червня 2015 року призначення всіх пенсій здійснюється на загальних підставах та припинено призначення спеціальних пенсій, а отже і дію тих законів, на підставі яких їх було призначено, що, на думку суду, виключає можливість невиплати пенсії та призупинення дії тих законів, які скасовані.

На підставі наведеного та керуючись статями 8, 22, 58, 64, 126, 130 ОСОБА_4 України, статтями 159-163 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області щодо припинення з 1 квітня 2015 року виплати позивачу пенсії за вислугу років, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Зобовязати Головне Управління Пенсійного фонду України у Полтавській області відновити ОСОБА_1 пенсійні виплати з 1 квітня 2015 року, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлений 31 липня 2015 року.

Суддя А.Г. Савченко