Справа № 815/6201/14
Суддя: Кравець О.О.
Дата ухвалення: 2015-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/6201/14

Категорія: 11.5 Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
судді ОСОБА_2
судді за участю секретаря ОСОБА_3 ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Державної виконавчої служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02.04.2015 р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Державної виконавчої служби України , Державної казначейської служби України про визнання неправомірною бездіяльність та стягнення відшкодування шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до Державної виконавчої служби України , Державної казначейської служби України та після уточнень позовних вимог просила суд визнати неправомірною бездіяльність Державної виконавчої служби України щодо надмірно тривалого невиконання постанови суду від 05.08.2009р., що призвело до порушення прав її прав і законних інтересів у виконавчому провадженні та просила стягнути з держави з коштів державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України матеріальну шкоду в сумі 1154,50грн., та моральну шкоду в сумі 2000грн.

Постановою Одеського окружного адміністративного адміністративного суду від 02.04.2015 року позов був задоволений частково: визнано неправомірною бездіяльність Державної виконавчої служби України щодо надмірно тривалого невиконання постанови суду від 05.08.2009р., що призвело до порушення прав та охоронюваних законом інтересів ОСОБА_5 у виконавчому провадженні, стягнуто з держави в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_5 (65023, АДРЕСА_1) матеріальну шкоду (інфляційні витрати та компенсацію за затримку виконання рішення) у сумі 38 (тридцять вісім)грн. 50коп, та стягнуто з держави в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_5 (65023, АДРЕСА_1) моральну шкоду у сумі 2000(дві тисячі)грн. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено..

Не погоджуючись з постановою суду представники Державної казначейської служби України та Державної виконавчої служби України подали апеляційні скарги, в яких вважають вказану постанову прийнятою з порушенням норм процесуального та матеріального права, просять її скасувати та прийняти нову , якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст.34 -39 КАС України.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом 1-ої інстанції було встановлено , що Відділом примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби, за наслідками розгляду виконавчого листа №2-а-8603/08/1570, виданого Одеським окружним адміністративним судом 28.10.2009р. щодо стягнення з держави в особі Державного казначейства України з коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_5 моральної шкоди в сумі 700грн., винесено Постанову від 13.11.2009р. серії ВП №15858056 про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2-а-8603/08/1570, виданого Одеським окружним адміністративним судом 28.10.2009р. щодо стягнення з держави в особі Державного казначейства України з коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_5 моральну шкоду в сумі 700грн.

20.07.2010року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_6 винесено Постанову серії ВП №15858056 про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 30.09.2010р., залишеною без змін Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2012р., по справі №8116/10/1570, було скасовано постанову відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про повернення виконавчого документа стягувачеві та зобовязано відділ примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вчинити дії відповідно до.ч.1 ст. 41 Закону України Про виконавче провадження та виконати судове рішення.

30.03.2012р. державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України ОСОБА_7 за наслідками розгляду заяви ОСОБА_5 від 29.02.2012р. про відновлення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2-а-8603/08/1570, винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19.06.2012р., залишеною без змін Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.04.2013р., по справі №1570/2762/2012, було скасовано постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 30.03.2012р. та зобовязано державну виконавчу службу України вчинити дії по виконанню постанови суду від 19.01.2009р. у відповідності із Законом України Про виконавче провадження.

15.05.2013р. ОСОБА_5 звернулась до начальника відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України із заявою (вхід.№М-7282 від 22.05.2013р.) щодо відновлення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2-а-8603/08/1570.

За результатами розгляду вказаної заяви позивача - ОСОБА_5 (вхід.№М-7282 від 22.05.2013р.) щодо відновлення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2-а-8603/08/1570, головним державним виконавцем 30.05.2013р. винесено Постанову ВП №15858056 про відновлення виконавчого провадження, якою відновлено виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-а-8603/08/1570, виданого Одеським окружним адміністративним судом, щодо стягнення з держави в особі Державного казначейства України з коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_5 моральної шкоди в сумі 700грн.

Частинами 1 і 2 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів за заявою стягувача, поданою, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду.

Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» набрав чинності з 1 січня 2013 року.

Відповідно до частини 3 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» до зазначеного Закону виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб'єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом.

Таким чином,апеляційний суд вважає ,що визначений статтею 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» порядок виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, не поширюється на рішення суду, прийняті до прийняття зазначеного Закону. Такі рішення виконуються в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».

Апеляційний суд погоджується із висновком суду 1-ої інстанції ,що відсутні належні та допустимі докази на підтвердження вчинення дій в порядку ч.2 ст.30 Закону України Про виконавче провадження, державним виконавцем щодо виконання виконавчого листа №2а-8603/08/1570 після відновлення виконавчого провадження (з 30.05.2013р.), протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а позовні вимоги ОСОБА_5 щодо стягнення з держави з державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України матеріальної шкоди в сумі 1154,50грн. підлягають задоволенню в порядку ч.2 ст.21 КАС України за період з червня 2013р. по березень 2015р. в сумі 38,50грн, з урахуванням положень ч.1 ст.5 Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень, так стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Судом 1-ої інстанції було встановлено, що позивач ОСОБА_5, є пенсіонером із невеликим розміром пенсії, та не отримані грошові кошти, для неї є досить суттєвими. Нескінченні намагання відновити порушене право на отримання грошових коштів за судовим рішенням вимагали від позивача додаткових зусиль, що відповідно призводило до перевтоми, а внаслідок протиправних дій посадових осіб Державної виконавчої служби судове рішення про стягнення грошових коштів на користь ОСОБА_5 триває понад пять років.

Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди , заподіяного внаслідок порушення його прав .Моральна шкода може складатися в душевних стражданнях, які особа понесла у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої та /або у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в границях заявлених вимог залежно від характеру й обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань , з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача й інших обставин(характеру й тривалості страждань , стану здоров'я потерпілого ,ваги заподіяної травми ,наслідків тілесних ушкоджень ,істотність змушених змін у його життєвих і виробничих відносин ,намірів з якими діяла особа ,що спричинила шкоду)

Відповідно до п. 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року «Про внесення змін і доповнень у Постанову Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику по справах про відшкодування морального ( нематеріального) шкоди» при розгляді справ про позовам про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції України судам при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями ,діями або бездіяльністю органа державної влади , місцевого самоврядування або їх посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень він підлягає відшкодуванню за рахунок держави або місцевого самоврядування.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.8 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Конвенція з прав та основоположних свобод людини від 04.11.1950 року , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

У статті 1 Протоколу № 1 Конвенції зазначено:«Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів».

Зміст поняття «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції, зокрема, що «майном» охоплюються, наприклад, кошти/присуджені суми, належні до виплати заявникам на підставі остаточного і обовязкового до виконання арбітражного («Грецькі нафтопереробні заводи «Стран» та ОСОБА_8 проти Греції» від 21 листопада 1994 р, заява № 13427/87) чи судового рішення «Бурдов проти Росії» (від 7 травня 2002 р., заява № 59498/00); «правомірні очікування» / «законні сподівання» вчиняти певні дії відповідно до виданого державними органами дозволу (наприклад, правомірні сподівання бути здатним здійснювати запланований розвиток території, з огляду на чинний на той час дозвіл на промислове освоєння землі («ОСОБА_9 Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 р. заява № 12742/87) та інше «майно», що «становить економічну цінність», зокрема, необхідні для здійснення підприємницької діяльності дозволи чи ліцензії (cправа «"Тре Тракторер Актіболаґ" проти Швеції» від 7 липня 1989 року, серія A, № 159).

Згідно п. 35. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі«Бурдов проти Росії» (від 7 травня 2002 р., заява № 59498/00) Державний орган влади не має права посилатися на брак коштів на виправдання неспроможності виконати судове рішення про повернення боргу. Зрозуміло, що за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою. Але затримка не може бути такою, що спотворює сутність ґарантованого пунктом 1 статті 6 права (див. «"Іммобільяре Саффі" проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [GC], № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V). У справі, що розглядається, не можна було, посилаючись на стверджувані фінансові труднощі, яких зазнавала держава, перешкоджати заявникові отримати вигоду від ухваленого на його користь судового рішення, яке стосувалося компенсації за завдання шкоди його здоров'ю внаслідок участі в обов'язковому порядку в надзвичайній операції.

Апеляційний суд , із врахуванням практики ЄСПЛ, ч.1 ст.1167 ЦК України ,ч.2 ст.87 Закону України "Про виконавче провадження" , ч.3 ст.11 Закону України "Про державну виконавчу службу" , адекватності та виваженості відшкодування залежно від характеру й обсягу заподіяних позивачу моральних страждань, яки полягали у порушенні права володіти своїм майном та впевненості у обовязковості судового рішення, встановленого ст.129 Конституції України , ступеня вини відповідача , тривалості страждань , істотності змушених змін у її життєвих і виробничих відносинах погоджується із висновком суду 1-ої інстанції ,щодо задоволення позовних вимог про стягнення відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000грн. із застосуванням принципів справедливості та співмірності, а посилання апелянта - Державної казначейської служби України на ст.625 ЦК України не відповідає сутності вказаних правовідносин, а посилання апелянта -Державної виконавчої служби України на недоведеність наявності моральної шкоди не відповідає встановленим судами 1-ої та апеляційної інстанції обставин справи.

Згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обовязку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні апелянтом фактичних обставин і норм матеріального права.

Згідно з ч.2 ст.200 КАС України (в редакції на момент вчинення процесуальної дії) не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.

Таким чином , апеляційний суд доходить до висновку, що не має підстав в межах доводів апеляційних скарг для скасування чи зміни постанови суду 1-ої інстанції .

Керуючись ч.1 ст. 195, ст.196, п.1 ч.1. ст.198, 200, п.1 ч.1 ст. 205,ст. 206,210, 211, 212 , ч. 5 ст. 254 КАС України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Державної виконавчої служби України - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02.04.2015 р .- без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20-ти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя Кравець О.О.

Суддя Домусчі С.Д.

Суддя Вербицька Н.В.