Справа № 826/6492/15
Суддя: Гром Л.М.
Дата ухвалення: 2015-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/6492/15 Головуючий у 1-й інстанції: Келеберда В.І.
Суддя-доповідач: Гром Л.М.
У Х В А Л А

Іменем України

12 серпня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді - Гром Л.М.;

суддів - Бєлової Л.В.,

Міщука М.С.,

при секретарі судового засідання: Мотилю В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Громадської ради з питань люстрації при Міністерстві юстиції України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 травня 2015 року у справі за адміністративним позовом Громадської ради з питань люстрації при Міністерстві юстиції України до Кабінету Міністрів України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: заступник Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_3, Міністерство внутрішніх справ України про визнання бездіяльності протиправною,

в с т а н о в и в:

Громадська рада з питань люстрації при Міністерстві юстиції України звернулась до суду з позовом до Кабінету Міністрів України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: заступник Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_3, Міністерство внутрішніх справ України про визнання протиправною бездіяльності щодо неприйняття рішення про звільнення ОСОБА_3, зобов'язання прийняти рішення щодо звільнення з посади заступника Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_3 на підставі п. 7-2 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 травня 2015 року в задоволенні позову Громадської ради з питань люстрації при Міністерстві юстиції України відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції позивач звернувся до Київського апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалене у справі судове рішення скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, які з`явились у судове засідання, перевіривши за матеріалами справи наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року займав наступні посади, а саме: до 26.03.2010 - начальник Департаменту карного розшуку (наказ МВС України від 11.05.2007 № 603 о/с); з 14.11.2011 по 12.01.2012 - заступник начальника Департаменту кримінальної міліції - начальник головного управління карного розшуку МВС України (наказ МВС України від 14.11.2011 № 1198 о/с); з 12.01.2012 по грудень 2014 - начальник Департаменту карного розшуку МВС України (наказ МВС України від 12.01.2012 № 24 о/с).

Вважаючи, що Кабінетом Міністрів України допущено бездіяльність щодо виконання положень Закону України «Про очищення влади», а саме не прийнято рішення про звільнення ОСОБА_3 з посади заступника Міністра внутрішніх справ України на підставі п. 7-2 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, оскільки останній підпадає під дію ч. 1 ст. 3 згадуваного Закону, позивач звернувся до суду.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступних мотивів, з чим погоджується колегія суддів.

В силу положень статті ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» (далі - Закон) очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Частиною 2 ст. 1 вказаного Закону визначено, що очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

З наведеного вбачається, що метою застосування даного Закону є очищення влади (люстрація) шляхом заборони обіймати певні посади (перебувати на службі) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування виключно тим фізичним особам, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Разом з тим, позивачем не надано жодних доводів та доказів щодо вчинення ОСОБА_3 дій та заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Крім того, пунктом 7 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» визначено, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції.

З матеріалів справи вбачається, що у період з 14.11.2011 року по 12.01.2014 року ОСОБА_3 обіймав посаду заступника начальника Департаменту кримінальної міліції - начальника головного управління карного розшуку МВС України, з 21.11.2013 по 22.02.2014 ОСОБА_3 обіймав посаду начальника Департаменту карного розшуку Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до п. 1.1 Положення про Департамент карного розшуку Міністерства внутрішніх справ України від 10.10.2014 №1057, Департамент карного розшуку Міністерства внутрішніх справ України є структурним підрозділом апарату МВС України, який належить до кримінальної міліції та відповідно до законодавства України забезпечує реалізацію державної політики у сфері боротьби зі злочинністю.

Згідно із п. 1.1 Положення про Департамент карного розшуку Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21.09.2012 №818 Департамент карного розшуку Міністерства внутрішніх справ України є самостійним структурним підрозділом апарату МВС України, який належить до кримінальної міліції та відповідно до законодавства України забезпечує реалізацію державної політики у сфері боротьби зі злочинністю.

Нормативним актом, який регламентує порядок та правовий статус таких структурних підрозділів як департамент є постанова Кабінету Міністрів України від 12.03.2005 № 179 "Про упорядкування структури апарату центральних органів виконавчої влади, їх територіальних підрозділів та місцевих державних адміністрацій". За цією постановою департамент - структурний підрозділ (а не самостійний структурний підрозділ), що утворюється для виконання основних завдань високого ступеня складності, координації роботи, пов'язаної з виконанням таких завдань, за умови, що в його складі буде не менш як чотири відділи. Департамент очолює директор. Директор департаменту, чисельність працівників якого не перевищує 40 одиниць, може мати не більше двох заступників, у тому числі одного заступника, який не очолює відділ. У разі коли чисельність працівників департаменту становить понад 40 одиниць, директор департаменту може мати не більше трьох заступників, у тому числі одного заступника, який не очолює відділ (управління). У складі департаменту Міністерства внутрішніх справ та департаменту Державної фіскальної служби з чисельністю працівників понад 150 одиниць можуть утворюватися головні управління з чисельністю працівників не менш як 70 одиниць.

Як було встановлено судом першої інстанції в ході судового розгляду справи, Департамент карного розшуку, як і Департамент кримінальної міліції є структурними підрозділами саме апарату Міністерства внутрішніх справ України та не є самостійними структурними підрозділами Міністерства внутрішніх справ України.

Отже, ОСОБА_3 у наведений період часу обіймав керівні посади структурних підрозділів, які за статусом згідно структури МВС є підрозділами більш нижчого рівня, аніж передбачає Закон.

При цьому, судом першої інстанції було обґрунтовано зазначено, що законодавцем чітко не визначено застосованого у Законі терміну самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату), а відтак суд дійшов вірного висновку, що оскільки норми Закону припускають неоднозначне (множинне) трактування, внаслідок чого є можливість прийняття рішення на користь як органу, що проводить спеціальну перевірку так і особи щодо якої підлягають застосуванню норми Закону, суд повинен застосувати презумпцію правомірності особи, щодо якої застосовуються лютраційна процедура.

Отже, з наведеного вбачається, що в структурі апарату МВС вказаний Департамент не має статусу самостійного структурного підрозділу Міністерства, внаслідок чого ОСОБА_3 не належить до посадових осіб, на яких розповсюджується дія статті 3 Закону України «Про очищення влади», оскільки станом на набуття останнім чинності, ОСОБА_3 не обіймав посаду, яка б відповідала їм.

Щодо доводів позивача про бездіяльність Кабінету Міністрів України відносно не звільнення ОСОБА_3 судова колегія вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади та здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Згідно п. 1 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.08.2014 № 401 (далі - Положення про МВС України) Міністерство внутрішніх справ України (МВС України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 10 Положення про МВС України, Міністерство внутрішніх справ України очолює Міністр, який призначається на посаду за поданням Прем'єр-міністра України і звільняється з посади Верховною Радою України.

Міністр має першого заступника, заступників та заступника Міністра - керівника апарату, які призначаються на посаду та звільняються з посади Кабінетом Міністрів України за поданням Прем'єр-міністра України відповідно до пропозицій Міністра.

Отже, Кабінет Міністрів України не наділений повноваження щодо призначення та звільнення керівників структурних підрозділів Міністерства внутрішніх справ України.

Крім того, відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону, впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.

Як вже було вище зазначено, на момент набрання чинності Законом (набрав чинності 16.10.2014) ОСОБА_3 перебував на посаді начальника Департаменту карного розшуку МВС України.

Отже, вирішення питання про можливість застосування до нього заборон, передбачених вказаним Законом, в тому числі його звільнення з займаної посади, належало до компетенції Міністра МВС України. З указаного питання відповідач не мав законних повноважень у прийнятті рішень на підставі Закону, що в свою чергу спростовує факт наявності бездіяльності Відповідача у зазначений період часу відносно не звільнення ОСОБА_3

Крім того, встановлено, що 17.12.2014 розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1227-р призначено ОСОБА_3 заступником Міністра внутрішніх справ України.

Відповідно до пункту 3 частини сьомої статті 21 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України призначає на посаду та звільняє з посади за поданням Прем'єр-міністра України: керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України; відповідно до закону членів колегіальних центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України; перших заступників і заступників міністрів.

Також, відповідно до ст. 19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» керівник центрального органу виконавчої влади призначається на посаду звільняється з посади Кабінетом Міністрів України за поданням Прем'єр-міністра України. Керівник центрального органу виконавчої влади може мати не більше двох заступників, які призначаються на посади та звільняються з посад Кабінетом Міністрів України за поданням Прем'єр-міністра України.

З аналізу наведених норм вбачається, що заступник керівника центрального органу виконавчої влади призначається Кабінетом Міністрів України за поданням Прем'єр-міністра України відповідно до пропозицій Міністра, рішення про звільнення заступника керівника центрального органу виконавчої влади також повинно прийматися у вказаному порядку.

В той же час, відповідно до положень статті 6 Закону, особа, яка претендує на зайняття посади, визначеної пунктами 1-10 частини першої статті 2 цього Закону (крім громадян, які призиваються на військову службу за призовом осіб офіцерського складу та на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або залучаються до виконання обов'язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на території проведення антитерористичної операції), подає власноручно написану письмову заяву, якою повідомляє про те, що до неї не застосовуються заборони, визначені частинами третьою або четвертою статті 1 цього Закону, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей стосовно неї відповідно до цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 13.12.2014 року, подав на ім'я Прем'єр-міністра України заяву про не застосування заборон, визначених Законом.

Також встановлено, що на підставі подання Міністра внутрішніх справ України Авакова А. Б. від 13.12.2014 про призначення ОСОБА_3 заступником Міністра внутрішніх справ України внесеного на розгляд Прем'єр-міністра України прийнято вказане вище розпорядження.

Отже, розпорядження від 17.12.2014 № 1227-р "Про призначення ОСОБА_3 заступником Міністра внутрішніх справ України" прийнято відповідно до Законів України "Про Кабінет Міністрів України", "Про центральні органи виконавчої влади", а тому і звільнення позивача має відбуватись у такому ж порядку.

Відповідно до частини другої статті 6 Закону відомості, зазначені у заяві, передбаченій частиною першою цієї статті, перевіряються під час проведення спеціальної перевірки відповідно до статті 11 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" у порядку та строки, визначені цим Законом.

З матеріалів справи вбачається, що органом перевірки ОСОБА_3, згідно з вказаним Законом є Секретаріат Кабінету Міністрів України.

Станом на час прийняття рішення по справі, проведення перевірки відносно ОСОБА_3 не закінчено.

Разом з тим, питання щодо доцільності прийняття Відповідачем рішення про звільнення ОСОБА_3 можливе тільки за наявності відповідного висновку Секретаріату Кабінету Міністрів України, доказів про існування якого матеріали справи не містять.

Враховуючи наведені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність належних доказів які б підтверджували факт наявності бездіяльності відповідача зі спірного питання.

Додатково необхідно зазначити, що ОСОБА_3 є особою начальницького складу органів внутрішніх справ України, має спеціальне звання - генерал-лейтенант міліції та обіймає посаду заступника Міністра внутрішніх справ України.

Відповідно до ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно статті 18 Закону «Про міліцію» передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України №114 від 29.07.1991.

Відповідно до п. 40 розділу IV Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України викладено умови призначення, на посади, переміщення та просування по службі осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, у тому числі передбачена можливість переміщення цих осіб по службі внаслідок організаційно-штатних змін.

З наведеного вбачається, що норми Закону "Про міліцію" та Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ в даних правовідносинах є спеціальними по відношенню до Кодексу законів про працю України.

За загальним правилом колізії норм права, норми спеціального законодавства мають пріоритет, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відтак, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача прийняти рішення щодо звільнення з посади заступника Міністра внутрішніх справ ОСОБА_3 відповідно до норм Кодексу законів про працю України, оскільки відсутні підстави для його звільнення, що визначені Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ.

Окремо судова колегія вважає необхідним зазначити щодо порушеного права позивача та його правосуб'єктності в даних правовідносинах.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону органом, уповноваженим на забезпечення проведення перевірки, передбаченої цим Законом, є Міністерство юстиції України. Міністерство юстиції України не пізніше ніж протягом місяця з дня набрання чинності цим Законом утворює дорадчий громадський орган з питань люстрації при Міністерстві юстиції України для забезпечення здійснення громадського контролю за процесом очищення влади (люстрації), до складу якого повинні входити представники засобів масової інформації та представники громадськості.

Наказом Міністерства юстиції України від 04.11.2014 № 1844/5 зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 04.11.2014 за № 1386/26163 утворено Громадську раду з питань люстрації при Міністерстві юстиції України (далі - Рада) та затверджено Положення про Громадську раду з питань люстрації при Міністерстві юстиції України (далі - Положення).

Відповідно до п. 1 Положення Громадська рада з питань люстрації при Міністерстві юстиції України (далі - Рада) є колегіальним консультативно-дорадчим органом, утвореним для забезпечення участі громадян в управлінні державними справами, здійснення громадського контролю за процесом очищення влади (люстрації), налагодження ефективної взаємодії Міністерства юстиції України з громадськістю, врахування громадської думки під час формування та реалізації державної політики.

З аналізу наведених норм вбачається, що органом уповноваженим на реалізацію Закону є саме Міністерство юстиції України.

В свою чергу, п. 2 Положення визначені повноваження Ради, серед яких відсутнє право на звернення до суду в інтересах держави або суспільства в ході здійснення своєї діяльності.

При цьому, як було обґрунтовано зазначено судом першої інстанції, Громадська рада з питань люстрації при Міністерстві юстиції України є органом Міністерства юстиції України, який є суб'єктом публічного права.

Відтак, діяльність Громадської ради у будь-якому випадку повинна узгоджуватися з правилами ч.2 ст.19 Конституції України, які в свою чергу, імперативно встановлюють, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що апелянтом не було доведено в ході судового розгляду справи факт порушення його прав та інтересів відповідачем в частині прийняття чи неприйняття рішення щодо ОСОБА_3

Так, положеннями статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

З наведеного випливає, що судовому захисту в адміністративних судах України підлягає лише порушене право, а отже предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що захист прав здійснюється у разі їх порушення. З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства.

Всупереч наведеному вище, позивач жодним чином не довів порушення відповідачем його прав та інтересів, як суб'єкта публічного права, більше того, позов подано з перевищенням повноважень визначених Законом та Положенням про Громадську раду з питань люстрації при Міністерстві юстиції України.

Таким чином, в ході судового розгляду справи судами не було встановлено протиправної бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо неприйняття рішення про звільнення ОСОБА_3, останній не підпадає під дію п. 7 ч. 1 ст. 3 Закону, позивачем не надано жодних доказів вчинення ОСОБА_3 заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, відповідачем не порушено права та інтереси позивача, а позов подано з перевищенням повноважень визначених Законом та Положенням про Громадську раду з питань люстрації при Міністерстві юстиції України.

Враховуючи все викладене вище, колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог Громадської ради з питань люстрації при Міністерстві юстиції України.

В свою чергу, доводи апелянта спростовуються вищенаведеним, матеріалами справи та не відповідають вимогам чинного законодавства, а отже, не підлягають задоволенню.

Отже, судова колегія визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, враховуючи відповідні правові норми та встановлені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про застосування статті 200 КАС України.

Керуючись статтями 195, 196, 200, 205, 206 КАС України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Громадської ради з питань люстрації при Міністерстві юстиції України - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 травня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст.212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Ухвала складена у повному обсязі 14.08.2015р.

Головуючий суддя Гром Л.М.

Судді: Міщук М.С.

Бєлова Л.В.