Справа № 804/7244/15
Суддя: Коренев Андрій Олексійович
Дата ухвалення: 2015-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 серпня 2015 р. Справа № 804/7244/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Коренева А.О.,
при секретарі судового засідання - Литвин Ю.Ю.,
представника позивача - ОСОБА_1,
представника відповідача - Свиридонової К.О.,
Відповідач, Західно-донбаська ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області, яка є правонаступником Західно-Донбаської ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області, проти задоволення позову заперечував, зазначивши, що доводи позивача є необґрунтованими, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято за результатами перевірки позивача, якою встановлено порушення останнім приписів податкового законодавства. В судовому засіданні представник відповідач просив відмовити в задоволені позову.
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.01.12, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06.02.14, у задоволенні позовних вимог відмовлено. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.05.15 означені судові рішення скасовані, справ направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.
Вивчивши доводи позову та заперечень, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд при винесені постанови виходить з наступних підстав та мотивів.
Підставою для наведених висновків слугували судження посадових осіб ОДПІ про безпідставність формування податкового кредиту з ПДВ по господарським операціям між позивачем та ПП «Мітра», оскільки позивачем не було надано документів, які підтверджують факт передачі товарів від продавця до покупця, а саме: товарно-транспортних накладних, актів прийому-передачі товару, довіреності. Крім того, відповідач посилається на акт ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська" №67/233/32804278 від 25.01.2011 "Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки фінансово-господарської діяльності з питань дотримання вимог податкового законодавства України з податку на прибуток ПП «Мітра», зміст якого дає можливість дійти висновку, що відсутність трудових та матеріальних ресурсів, виробничої бази, складських приміщень унеможливлює здійснення господарської діяльності ПП "Мітра". Проаналізувавши інші акти перевірок: від 28.10.2010 №5399/152/32804278, від 05.05.2010 №173/1/15-7, від 05.05.2010 №171/1/15-3 відповідач також дійшов висновку, що ПП «Мітра» здійснювало діяльність, спрямовану на надання податкової вигоди третім особам. На думку ОДПІ, діяльність позивача у серпні 2010 року була спрямована на формування податкового кредиту з метою заниження бази оподаткування по податку на додану вартість, що дає можливість стверджувати про нікчемність укладених в цьому періоді правочинів.
Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість вказаних висновків відповідача і винесених на їх підставі спірних актів індивідуальної дії на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України, проаналізувавши положення законодавчих актів, якими врегульовані спірні правовідносини, суд зауважує на наступному.
Судовим розглядом справи встановлено, сторонами визнано, що спірна сума податкового кредиту сформована позивачем за взаємовідносинами з ПП «Мітра» на підставі договору поставки від 20.07.10 №3/10 та договору про виконання робіт від 20.07.10 №4/010. Так, за договором поставки позивачем отримані від ПП «Мітра» запчастини, що підтверджується накладними від 17.08.10 та від 30.08.10 та податковими накладними від 17.08.10 та від 30.08.10, виписаними останнім на адресу позивача. Факт оплати позивачем отриманих запчастин підтверджується платіжними дорученнями №152 та №155 та не заперечується відповідачем. За договором про виконання робіт позивачем від ПП «Мітра» отримані ремонтно-зварювальні роботи та роботи з ремонту і регулювання редуктора заднього мосту, що підтверджується актом виконаних робіт від 30.08.10, податковою накладною від 30.08.10, виписаною останнім на адресу позивача. Факт оплати позивачем отриманих послуг підтверджується платіжними дорученнями №156 та не заперечується відповідачем. Копії зазначених первинних документів наявні в матеріалах справи та були надані позивачем відповідачу в ході перевірки (43-56).
Суд відмічає, що положеннями пп.7.2.1 п.7.2 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» (чинного на час існування зазначених правовідносин, далі - Закон №168) визначені вимоги до заповнення податкової накладної, яка є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом. Так, податкова накладна має містити зазначені окремими рядками: а) порядковий номер податкової накладної; б) дату виписування податкової накладної; в) повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); д) місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; е) опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм); є) повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах отримувача; ж) ціну поставки без врахування податку; з) ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; и) загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.
Відповідно до пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону №168 податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з, зокрема, придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
В силу вимог пп. 7.4.5 п.7.4 цієї ж статті Закону №168 не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).
В даному разі, як вбачається з установлених в судовому засіданні фактичних даних та підтверджується матеріалам справи, контрагентом позивача - ПП «Мітра» виписані податкові накладні, дослідженням яких судом встановлена їх відповідність наведеним вище вимогам заповнення. Також судовим оглядом зазначених вище інших первинних документів встановлено, що вони відповідають вимогам, визначеним Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», складені на паперових носіях та мають необхідні обов'язкові реквізити, зміст та обсяг господарських операції.
Також суд зазначає, що зміст Договору поставки від 20.07.10 №3/10 дозволяє дійти висновку, що постачання товару на адресу позивача виконується виключно транспортом контрагента, отже позивач не приймає участі в транспортуванні такого товару та оформлені відповідних документів.
Суд зважує, що правилами ведення податкового обліку не передбачено обов'язку платника податків підтверджувати право на формування податкового кредиту товарно-транспортними накладними або подорожніми листами, а відповідно до Закону України «Про автомобільний транспорт» та Правил перевезення обов'язок щодо наявності таких документів покладено на перевізника та його водія. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Таким чином, товарно-транспортна накладна чи подорожній лист не можуть бути тими первинними документами, які підтверджують здійснення господарської операції за договорами купівлі-продажу, договорами поставки, оскільки не відображають відомості про господарську операцію з поставки товару, а відображають відомості про господарську операцію з перевезення (транспортування).
Отже твердження відповідача про те, що внаслідок відсутності у позивача товарно-транспортних накладних господарська операція з поставки відповідного товару не мала місце (не здійснювалась), є безпідставними.
Також суд зважує, що на час здійснення господарських операцій та виписки податкових накладних ПП «Мітра» перебувало в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та мало статус платника податку на додану вартість, що визнається відповідачем.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що реальність отримання позивачем товарів та послуг від ПП «Мітра» підтверджена наявними у позивача первинними документами, а також, що у позивача наявне право на податковий кредит за операціями з ПП «Мітра» в серпні 2010р., відтак включення позивачем до податкового кредиту суми в розмірі 14 742 грн. за такими операціями узгоджується з приписами податкового законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин.
З приводу посилання ОДПІ на акт перевірки відносно контрагента - ПП «Мітра» та порушення позивачем приписів ст.203, 215, 228 ЦК в частині недодержання правочинів, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, суд вказує на таке.
Відповідно до ст.215 ЦК України нікчемним правочином визнається правочин, недійсність якого встановлена законом. У такому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Так, згідно зі ст.228 ЦК України (в редакції чинній з 01.01.11) правочин, який порушує публічний порядок, тобто такий який був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, є нікчемним, а відтак визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За змістом ч.3 ст.228 ЦК України правочин, при здійсненні якого недодержуються вимоги щодо його відповідності інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, може бути визнаний недійсним судом. З наведених приписів слідує, що законодавець з 01.01.11 виключив правочини, які були укладені з метою суперечною інтересам держави та суспільства, з кола нікчемних правочинів і відніс такі правочини до оспорюваних, тобто таких, які можуть бути визнані недійсними виключно судом.
Фактів спрямованості правочину між позивачем та його контрагентом ПП «Мітра» на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, податковим органом в ході перевірки не досліджувалось та в акті перевірки не наводиться. Рішення суду про визнання зазначених правочинів недійсними через недодержання вимог щодо його відповідності інтересам держави і суспільства, моральним засадам, податковим органом до суду не надано, в акті перевірки про наявність такого рішення не зазначено.
За викладених обставин суд доходить висновку, що до набуття законної сили рішенням суду про визнання недійсними правочинів, за яким платником податків був сформований податковий кредит з ПДВ, відображення в акті перевірки висновків про вчинення таким платником порушення податкового законодавства щодо правильності та повноти справляння податків за цим правочином є передчасним.
Окремо суд відзначає, що Європейський Суд з прав людини в пункті 38 рішення від 09.01.2007 у справі "Інтерсплав проти України" зазначив: коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування податку на додану вартість, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування податку на додану вартість за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань.
Крім того, Європейський Суд з прав людини в пунктах 70, 71 рішення від 22.01.2009 у справі "Булвес проти Болгарії" зазначив: якщо національні власті у відсутність яких-небудь вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов'язаному із сплатою податку на додану вартість, який нараховується з операцій в ланцюзі постачань, або яких-небудь вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж карають одержувача, який повністю виконав свої обов'язки, за дії або бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і відносно якого у нього не було засобів відстежування і забезпечення його старанності, то власті виходять за рамки розумного та порушують справедливий баланс, який повинен підтримуватись між вимогами суспільних інтересів і вимогами захисту прав власності. Враховуючи своєчасне і повне виконання компанією-заявником своїх обов'язків з подання звітності по податку на додану вартість, неможливість для неї забезпечити дотримання постачальником обов'язків подавати звітність по податку на додану вартість і той факт, що ніякого шахрайства відносно системи податку на додану вартість, про який компанія-заявник знала або могла знати, здійснено не було, компанія-заявник не повинна нести наслідки невиконання постачальником обов'язків своєчасного подання звітності по податку на додану вартість і в результаті сплачувати податок на додану вартість вдруге, а також сплачувати пені.
Відповідно до статті 32 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, юрисдикція Європейського Суду з прав людини поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї. Відповідно до пункту 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", Україна повністю визнає на своїй території юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідачем - суб'єктом владних повноважень не доказано наявність порушень, безпосередньо допущених позивачем при отриманні товару та послуг від ПП «Мітра». Позивач не має відношення до діяльності інших суб'єктів господарювання, в тому числі свого контрагенту, контрагентів свого контрагенту, ніяк не може впливати на оформлення ними первинних документів, не наділений повноваженнями перевіряти їх оформлення посадовими особами контрагента та не може нести відповідальність за їх дії.
Враховуючи викладене суд зазначає, що доводи позивача щодо протиправності оскаржуваного ним рішення відповідача знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, а висновки та міркування відповідача суперечать наведеним приписам податкового законодавства, у зв'язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.
Згідно з ч.1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійсненні нею документально підтверджені судові витрати з державного бюджету України.
Керуючись ст.ст. 2, 8-12, 69, 71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
Адміністративний позов задовольнити.
Стягнути з Державного бюджету України на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору в розмірі 28,23 грн. (двадцять вісім гривень 23 коп.).
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції за правилами, визначеними ст.186 КАС України.

Постанова суду набирає законної сили згідно зі ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлений 17.08.15.

Суддя А.О. Коренев