Справа № 809/1096/13-а
Суддя: Зайцев М.П.
Дата ухвалення: 2015-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

809/1096/13-а

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2015 року м. Київ К/800/4411/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого – судді Зайцева М.П.,

суддів: Веденяпіна О.А., Загороднього А.Ф.,

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Фірма “Рембудпостач” (далі –ТОВ “Фірма “Рембудпостач”) звернулось в суд з позовом до Калуської об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області (далі – ДПІ), в якому просило скасувати податкові повідомлення-рішення від 15 жовтня 2012 року №000089220 та №000090220.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2015 року позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасувано податкові повідомлення-рішення від 15 жовтня 2012 року №000089220 в частині збільшення суми грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 456 540,00 грн., в тому числі 365 250,00 грн. за основним платежем та 91 290,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями та №000090220 в частині збільшення суми грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на 114 013,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В касаційній скарзі ДПІ, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить їх рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити.

Позивач у своїх запереченнях на касаційну скаргу зазначає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними, прийнятими з дотриманням норм матеріального та процесуального права, вважає касаційну скаргу податкового органу необґрунтованою, а тому просить залишити її без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Заслухавши суддю – доповідача, присутніх у судовому засіданні, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі касаційної скарги дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено планову виїзну документальну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 квітня 2011 року по 30 червня 2012 року, за результатами якої складено акт від 28 вересня 2012 року №1940/220/22191495.

Зазначеною перевіркою встановлено порушення позивачем пунктів 135.1, 135.2, 135.4, 135.5, 135.7 статті 135, пункту 137 статті 137, пунктів 138.1, 138.5, підпунктів 138.10.1., 138.10.2. пункту 138.10 статті 138, підпункту 139.1.9. пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI (далі – ПК України), в результаті чого занижено податок на прибуток за ІІ-ІІІ квартал 2011 року в сумі 164 117,00 грн., за ІІ-ІV квартал 2011 року в сумі 1 870 608,00 грн., за І квартал 2012 року в сумі 65 751,00 грн., за півріччя 2011 року в сумі 65 751,00 грн., а також завищено від'ємне значення об'єкта оподаткування по податку на прибуток за ІІ квартал 2011 року в сумі 185 744,00 грн.; пункту 50.1 статті 50, пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пункту 192.1 статті 192, пунктів 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 201.4, 201.6, 201.10 статті 201 ПК України, внаслідок чого товариством занижено до сплати податок на додану вартість у загальній сумі 1 685 631,00 грн., за період з квітня 2011 року по березень 2012 року.

На підставі вищенаведеного Акта відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення від 15 жовтня 2012 року №000089220, яким позивачу збільшено податкове зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 374 620,00 грн. і застосовано штрафну санкцію на суму 109 870,00 грн., №000090220, яким позивачу збільшено податкове зобов'язання по податку на прибуток приватних підприємств в розмірі 125 890,00 грн. і нараховано пеню 257,00 грн.

Не погоджуючись з зазначеними податковим повідомленням-рішенням, позивач оскаржив його в адміністративному порядку, за результатами розгляду якого, податкове повідомлення-рішення залишено без змін, а скарга без задоволення.

Позивач оскаржив зазначенні рішення до суду, під час розгляду справи судом першої інстанції уточнив свої позовні вимоги, та просив визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення від 15 жовтня 2012 року №000089220 про безпідставне донарахування податку на додану вартість по операціях з ТОВ “Будмонтажресурс” 77 542,00 грн. за основним платежем, 19 385,00 грн. за фінансовими санкціями; з ТОВ “Українські торгівельні шляхи” 21 600,00 грн. за основним платежем, 5 400,00 грн. за фінансовими санкціями; з ПП “ВКФ Західелектрогруп” 236 108,00 грн. за основним платежем, 65 777,00 грн. за фінансовими санкціями; визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення №000090220 від 15.10.2012 року про незаконне нарахування зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств по операціях з ТОВ “Будмонтажресурс” і з ТОВ “Українські торгівельні шляхи” в сумах 89 173,00 грн. і 24 840,00 грн. відповідно за основним платежем

Задовольняючи позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з наступних мотивів, з якими погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

За змістом пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток підприємств, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 138.4 статті 138 ПК України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У відповідності до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

До складу валових витрат платника податку належать витрати, які підтверджені первинними документами; пов'язані з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці.

За приписами пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України передбачено, що Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв’язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

У відповідності до пункту 198.6. статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Згідно з пунктом 200.1 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Відповідно до пункту 200.2 цієї ж статті Кодексу при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахунку) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Пунктом 201.1 статті 200 ПК України, встановлені вимоги до податкової накладної, передбачено, що у податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Відповідно до пункту 201.6 статті 201 ПК України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Органи державної податкової служби за даними реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, наданих в електронному вигляді, повідомляють платника податку про наявність у такому реєстрі розбіжностей з даними контрагентів. При цьому платник податку протягом 10 днів після отримання такого повідомлення має право уточнити податкові зобов'язання без застосування штрафних санкцій, передбачених розділом II цього Кодексу.

Згідно з пунктом 201.10. статті 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Порушення порядку заповнення податкової накладної не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту.

Статтею 1 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” від 16 липня 1999 року № 996-ХІV визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, відповідно до статті 9 зазначеного Закону, є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

З аналізу наведених вище норм вбачається, що підставою для виникнення у платника права на податковий кредит є факт реального здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що в межах основного договору генпідряду від 20 липня 2011 року №А201102439, укладеного з ТОВ “Карпатнафтохім” по спорудженню “Установки з виробництва виробів із ПВХ потужністю 20 тис. тонн в рік у м. Калуші Івано-Франківської області”, позивачем укладено договір із ТОВ “Будмонтажресурс ” від 21 липня 2011 року №2107/02. На виконання умов зазначеного договору ТОВ “Будмонтажресурс”, як субпідрядником, виконано частину робіт, в тому числі із розбору і ремонту існуючої покрівлі, влаштування нової покрівлі і блискавкозахисту та іншої загальнобудівельної роботи, що супутні основним.

На підтвердження реальності зазначених договорів позивачем надано копії первинних документів, зокрема, податкових накладних, актів приймання виконаних підрядних робіт, довідкок про вартість виконаних будівельних робіт.

Виконані роботи по зазначеному договору передані по генеральному договору підряду ТОВ “Карпатнафтохім”, про що свідчать відповідні податкові накладні та акти виконаних робіт.

Факт використання авто техніки по договору підтверджується актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) та податковою накладною.

Зазначені роботи були включені в роботи перед ТОВ Агенство “Луком-А-Україна” і передані останньому, про що свідчать податкові накладні, відповідні акти виконаних робіт, акти приймання виконаних робіт, довідки про вартість виконаних робіт.

Розрахунки по вищенаведеним господарським операціям здійснювалися у безготівковій формі, а факт оплати виконаних робіт та руху активів на рахунках позивача підтверджується банківськими виписками.

Разом з тим, судами встановлено, що між позивачем та ПП “ВКФ Західелектрогруп” (постачальник) укладено договір поставки товару №109/11, відповідно до умов якого предметом договору є електротехнічна продукція. Найменування, загальна кількість та ціна товару визначається сторонами Договору у видаткових накладних чи у специфікаціях, що є невід'ємними складовими цього Договору. Умови поставки (згідно Інкотермс 2010) - СРТ доставка товару транспортом постачальника на склад покупця в терміни, погоджені обома сторонами.

Факт виконання зазначених господарських операцій підтверджується податковими та видатковими накладними, виправленим реєстром виданих та отриманих податкових накладних за грудень 2011 року.

При цьому, судами встановлено, що на момент здійснення господарських операцій контрагенти позивача були зареєстровані у встановленому порядку, не були виключені з ЄДРПОУ, перебували на обліку в органах державної податкової служби та були зареєстровані платниками податку на додану вартість та мали ліцензії на здійснення відповідної діяльності.

Первинні документи по вищезазначеним господарським операціям, містять всю необхідну для цілей оподаткування інформацію щодо змісту спірних операцій та мають усі необхідні реквізити, що дозволяють встановити факт реальності здійснення господарських операцій.

Посилання відповідача на висновки актів перевірок контрагентів, актів про неможливість проведення зустрічної звірки, підлягають відхиленню, оскільки вони не є безумовною підставою для висновків про нездійснення господарських операції за умови наявності інших документів, що підтверджують реальність постачання товарів чи надання послуг.

Відповідно до статті 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, тому позивач не може нести відповідальності за можливі протиправні дії інших юридичних осіб.

Судова колегія Вищого адміністративного суду України вважає обґрунтованим висновок судів попередніх інстанцій, що чинне законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб’єктом господарювання.

Отже, порушення контрагентами позивача вимог законодавства про порядок здійснення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про безтоварність відповідних господарських операцій.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що спірні господарські операції позивача у перевіряємому періоді мали реальний характер, були пов'язані з його господарською діяльністю, спричиняючи зміни в структурі його активів, підтверджені належним чином оформленими документами первинного бухгалтерського обліку, а відтак позивачем не було допущено заниження суми податку на додану вартість і податку на прибуток підприємств, правомірно віднесено у серпні, вересні, грудні 2011 року до податкового кредиту і сформувало валові витрати відповідну суму коштів

Згідно частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права під час ухвалення судових рішень чи вчинення процесуальних дій.

Колегія суддів дійшла висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана правильно, підстав для їх скасування з мотивів, викладених в касаційній скарзі, немає.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, –

у х в а л и в:

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236-238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: