Справа № 127/6583/14-а
Суддя: Романчук Р. В.
Дата ухвалення: 2014-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 127/6583/14-а
Провадження № 2-а/127/296/14
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Вступна та резолютивна частини

05.11.2014 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

у складі головуючого - судді Романчук Р. В.

при секретарі Мартинюк Т.П.,

при розгляді у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Вінницького міського суду Вінницької області справи за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в м. Вінниці про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в м. Вінниці ОСОБА_3 про залишення позовної заяви без розгляду - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає. Відповідно до ч. 6 ст. 254 КАС України ухвали суду, які не можуть бути оскаржені, набирають законної сили з моменту постановлення.

СУДДЯ

Справа № 127/6583/14-а

Провадження № 2-а/127/296/14

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.11.2014 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

у складі головуючого - судді Романчук Р. В.

при секретарі Мартинюк Т.П.,

при розгляді у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Вінницького міського суду Вінницької області справи за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в м. Вінниці про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

В проваджені Вінницького міського суду Вінницької області знаходиться адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в м. Вінниці про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Представник ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в м. Вінниці - ОСОБА_3 в судовому засіданні заявила клопотаня про залишення адміністративного позову без розгляду, мотивуючи клопотання тим, що ст. 99 КАС України встановлено шестимісячний строк для звернення до суду. Зазначає, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнанні лише ті обставини, які є обєктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та повязанні з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтвердженні належними доказами. Вважає помилковими посилання позивача в адміністративному позові на положення ст. 87 Закону України Про пенсійне забезпечення, відповідно до якої суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачується за минулий час без обмеження будь-яким строком. Положення Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, відповідно до п. 16 Прикінцевих положень якого, закони України та інші нормативно правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону, а оскільки ст. 46 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування передбачено інші ніж ст. 87 Закону України Про пенсійне забезпечення правила виплати пенсії за минулий час, тому в цій частині Закон України Про пенсійне забезпечення застосуванню не підлягає. В свою чергу статтею 46 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування передбачено виплату пенсії за минулий час без обмеження у часі лише в разі її попереднього нарахування. Оскільки суми пенсії нараховані не були, а тому на спірні правовідносини положення ст. 46 зазначеного закону також не поширюються. Зазначає, що пенсія є щомісячним платежем, про виплату її позивачу в розмірі, який на його думку не відповідає вимогам Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, було відомо при отриманні пенсії починаючи ще з 1993 року, та відповідно про порушення своїх прав позивач повинен був дізнатися, отримуючи таку пенсію за відповідний місяць, а тому перебіг строку звернення до суду з вимогами розпочався ще в 1993 році. Мотиви та доводи адміністративного позову щодо позовної давності, а саме посилання позивача на норми ст. 256, 257, 261, ч. 1 ст. 268 ЦК України, є безпідставними, оскільки до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення Цивільного кодексу України, оскільки відповідно до ст.1 ЦК України, цивільні відносини засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується. Позивач не заявляв клопотання про поновлення пропущеного строку та не зазначає поважних підстав для його поновлення з 1993 року. Вважає, що позивач знав про виплату йому підвищення до пенсії та про розміри таких виплат, однак з позовом до суду не звертався. Зазначає, що є пенсійна справа, в матеріалах пенсійної справи містяться виплатні документи, що свідчить про те, що позивач знав про розміри виплаченого йому підвищення до пенсії. Згідно ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду. Просить клопотання задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 пояснила, що позивачу не було відомо з якого часу йому проводиться нарахування та виплата підвищення до пенсії відповідно до ст. 14 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Також позивачу не було відомо, в яких розмірах проводяться такі нарахування і виплати, оскільки жодних документів та інформації щодо виплати відповідач з 1993 року по даний час позивачу не надавав. Про те, в якому розмірі йому виплачується підвищення та за який саме період, позивачу частково стало відомо в січні 2012 року, із відповіді, яка була надана відповідачем на його інформаційний запит. Позивач є людиною похилого віку, він є інвалідом ІА групи, потребує постійного стороннього догляду, жодного доступу до інформації щодо розміру та періоду йому виплати підвищення до пенсії позивач не мав та не міг мати, а тому посилання представника відповідача на те, що позивач мав можливість звернутися до суду є надуманими. Пенсію позивач отримував поштою, а з 1999 року через банківську установу. Пенсія є його єдиним доходом, розмір пенсії часто змінюється. Єдиним доступним документом для позивача, враховуючи його вік та стан здоровя, є квитанція про зняття коштів з пенсійного рахунку, однак в квитанції зазначено лише сума транзакції, інші дані позивачу не доступні. Оскільки кошти на рахунку знеособлені, він не може побачити, які саме кошти надійшли на рахунок. Позивач не знав та не міг знати про те, коли та в якому розмірі йому нараховується та виплачується підвищення до пенсії, в тому числі і з вини відповідача, який не виконував свої обовязки та жодного разу не повідомляв позивача про дати та розміри виплат. Це спростовує твердження представника відповідача про те, що позивач мав знати про строк та розмір виплат. Вважає, що в даному випадку було порушено права позивача. Крім того, зазначає, що згідно ч. 3 ст. 99 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Право позивача обирати яким правом йому користуватися при зверненні до суду. Зазначила, що позовна давність це матеріальний строк, тому цей строк не може механічно обраховуватися за шість місяців до дати звернення до суду. Крім того представник позивача зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20 грудня 2011 року №4176-УІ, встановлено, що з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи. Це означає, що з 15.01.2012 р. до 14.01.2015 р. включно будь-яка особа має право оскаржити в суді будь-якої юрисдикції будь-яке рішення, дію чи бездіяльність органу влади незалежно від часу їх вчинення, якщо вважає, що таким правовим актом в будь-який спосіб порушене її право власності або інше речове право. Вказаний закон обов'язковий до застосування судами при розгляді усіх видів справ в усіх видах процесу, як цивільного, так і адміністративного судочинства. Крім того, представник позивача зазначає, що Постановою Верховної Ради України від 24 лютого 2014 року №775-VII «Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги судді» було встановлено факт порушення прав громадян України на соціальний захист шляхом незабезпечення верховенства Конституції України, протиправного зменшення рівня цих виплат Кабінетом Міністрів України, «засиленого» протиправним Рішенням Конституційного суду України. Вказана постанова та встановлені нею факти стали підставою для звернення з даним позовом. Представник позивача зазначає, що право позивача на всі недоотримані виплати виникає з часу коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Постанова була опублікована 01.03.2014 року, після чого 01.04.2014 року позивач звернувся з даним позовом. Вважає клопотання необґрунтованим та просить в задоволенні клопотання відмовити.

Розглянувши заявлене клопотання, дослідивши матеріали адміністративного позову, заслухавши думку учасників процесу, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Правовий припис в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого законом означає, що позов має подаватися лише в тих межах часу, який встановлений законом. За загальним правилом, перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Відповідно до п. 9 ч. 1, ч. 2 ст. 155 КАС України суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними. Про залишення позовної заяви без розгляду суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про залишення позовної заяви без розгляду може бути оскаржена.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом 02.04.2014 року.

Як вбачається з листа ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в м. Вінниці від 31.01.2012 року адресованого ОСОБА_1, управління повідомило позивача, на підставі яких нормативних документів виплачувалося йому підвищення пенсії як учаснику війни та в яких розмірах виплачувалося таке підвищення.

В справі не міститься будь-яких доказів того, що до отримання даної відповіді на інформаційний запит позивач повідомлявся про дати та розмір виплаченого йому відповідно до ст. 14 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" підвищення до пенсії.

При цьому суд критично оцінює твердження представника відповідача про те, що позивач повинен був дізнатися про отримання підвищення до пенсії в момент його отримання та вважає такі твердження лише припущеннями.

Як встановлено в судовому засіданні позивач є особою похилого віку ІНФОРМАЦІЯ_1, позивач є інвалідом ІА групи, потребує постійного стороннього догляду. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представників сторін, пенсію позивач отримував поштою, а з 1999 року через банківську установу, про дати та розміри виплат позивач не повідомлявся. Враховуючи дані обставини, суд приходить до висновку про те, що позивач не знав та не міг знати про те, коли та в якому розмірі йому нараховується та виплачується підвищення до пенсії, а отже не міг знати про порушення своїх прав, свобод чи інтересів та, відповідно, не міг вчасно звернутися до суду за захистом своїх прав.

Суд зазначає, що статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Основним міжнародним договором, що стосується адміністративного судочинства, є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема її стаття 6, яка гарантує право на судовий захист.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Наприклад, у справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як вбачається з позиції Європейського суду з прав людини суд зазначає, що основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Отже, вирішуючи дане клопотання, суд враховує норми законодавства та практику Європейського суду з прав людини. Крім того суд враховує обставини справи, зокрема те, що про дати та розміри виплат позивач не повідомлявся, а також враховує стан здоровя та вік позивача, що безпосередньо ускладнює можливість вчинення позивачем процесуальних дій у визначений законом строк. Тому суд приходить до висновку, що в даному випадку щодо відповідача може бути порушено ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Згідно положень ч. 3 ст. 99 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п. 5 розділу II. «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20 грудня 2011 року №4176-УІ (набрав чинності 15.01.2012 р.) протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

В статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено таке: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.».

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та 71378/10) від 26 червня 2014 року (набуло статусу остаточного 26.09.2014 року) зокрема зазначив: «31. Що стосується соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату в якості права на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (див. ухвалу щодо прийнятності у справі «Стек та інші проти Сполученого Королівства» (Stec and Others v. the United Kingdom), заяви № 65731/01 та № 65900/01, п. 54, ECHR 2005-X); про важливість такого інтересу також має свідчити застосування статті 1 Першого протоколу (див. рішення від 15 вересня 2009 року у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 39).

35. Суд нагадує, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу.».

Отже, враховуючи, що позивач звернувся також і за захистом своїх майнових прав, суд вважає, що заперечення представника позивача ОСОБА_4 проти заявленого клопотання є обґрунтованими.

Дослідивши матеріали та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що підстав для залишення адміністративного позову без розгляду в судовому засіданні не встановлено, а тому в задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 99, 100, 155, 160, 165 КАС України, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в м. Вінниці ОСОБА_3 про залишення позовної заяви без розгляду - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає. Відповідно до ч. 6 ст. 254 КАС України ухвали суду, які не можуть бути оскаржені, набирають законної сили з моменту постановлення.

СУДДЯ