Справа № 807/241/15
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2015-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2015 р. Справа № 876/5852/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шинкар Т.І.,

суддів Большакової О.О.,

ОСОБА_1,

з участю секретаря судового засідання Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в Іршавському районі Головного управління Міндоходів у Закарпатській області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2014 року у справі №807/241/15 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції в Іршавському районі Головного управління Міндоходів у Закарпатській області про скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

12.02.2015р. ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Державної податкової інспекції в Іршавському районі Головного управління Міндоходів у Закарпатській області (далі ДПІ), просив скасувати податкове повідомлення-рішення № від 03.02.2015р. та стягнути з ДПІ на користь позивача судовий збір у сумі 4 872 грн.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.04.2015р. позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення за № НОМЕР_1 від 03 лютого 2015 року; присуджено з Державного (місцевого) бюджету України (м. Ужгорода) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у розмірі 4 872 грн., що сплачений відповідно до платіжного доручення за № 77 від 11 лютого 2015 року через Закарпатське відділення № 5 ПАТ «ВіЕс Банк»; у задоволенні позовної заяви в частині решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ДПІ подало апеляційну скаргу, просить скасувати постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.04.2015р. та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що проведеною перевіркою встановлено завищення заявленої суми бюджетного відшкодування ПДВ за грудень-лютий 2014 року, липень-серпень 2014 року. До податкового кредиту фізичних осіб субєктів господарювання, зареєстрованих платниками ПДВ, можна включити суми ПДВ, нараховані (сплачені) у звязку з придбанням основних засобів, за умови взяття на облік такого майна в якості основних засобів, використання таких засобів в оподатковуваних операціях у межах їх господарської діяльності, наявності належного документального оформлення, підтвердження відповідних витрат, відображення їх у бухгалтерському та податковому обліках. Позивачем до складу податкового кредиту віднесено також суми податку, які не підтвердженні податковими накладними, а саме у липня 2014 року, обсяг поставки 907 грн., сума ПДВ 182 грн.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, хоча належним чином повідомленні про місце та час розгляду справи, а тому відповідно до ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, на основі наявних у справі доказів, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_2 зареєстрований 10.06.1992р. в Іршавській РДА, свідоцтво про державну реєстрацію від 10.06.1992р. №11, перебуває на обліку в ДПІ в Іршавському районі як платник ПДВ.

21.01.2015р. відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку правомірності нарахування фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 відємного значення різниці між сумою податкового зобовязання та сумою податкового кредиту, бюджетного відшкодування податку на додану вартість на розрахунковий рахунок за листопад 2013 року листопад 2014 року.

За результатами проведеної перевірки складено Акт №59/1700/НОМЕР_2 від 21 січня 2015 року, відповідно до висновків якого позивачем в порушення пунктів 198.3, 198.6 ст.198, п.200.1 ст.200 розділу V Податкового кодексу України завищено заявлену суму бюджетного відшкодування ПДВ за грудень 2013 року в сумі 212 993 грн., за січень 2014 року в сумі 68 326 грн., за лютий 2014 року в сумі 4 708 грн., за липень 2014 року в сумі 73 254 грн., за серпень 2014 року в сумі 66 553 грн., в порушення пункту 198.4 ст.198 розділу V Податкового кодексу України завищено суму податкового кредиту з ПДВ за червень 2014 року в сумі 17 713 грн. (а.с.10-31).

Причиною виникнення відємного значення різниці між сумою податкового зобовязання та сумою податкового кредиту за перевірений період відповідно до вказаного акта є здійснення міжнародних перевезень вантажів автомобільним транспортом, які згідно абзацу «а» підпункту 195.1.3 пункту 195.1 статті 195 ПК України оподатковуються за нульовою ставкою, придбання паливо-мастильних матеріалів, технічне обслуговування та ремонт автомобілів, оплата за послуги АсМАП, плата за телекомунікаційні послуги, плата за послуги охорони, придбання транспортних засобів (сідельних тягачів та напівпричепів до них) та ін.

При проведенні перевірки ДПІ встановлено, що позивачем, придбано основні засоби (сідельні тягачі та напівпричепи до них) згідно:

- ВМД № 3590 від 27.11.2013р., опис товару - напівпричіп вантажний колісний Schwarzmuller, фактурна вартість 249 046,69 грн., сума ПДВ 50 459,03 грн. Відправник імпортованого товару - Schwarzmuller Jarmugyarto es Kereskedlmi Kft. Адреса відправника - 2330 Dunaharaszti, Jedlik Anyos ut.43. Угорщина;

- ВМД № 3591 від 27.11.2013р., опис товару - напівпричіп вантажний колісний Schwarzmuller, фактурна вартість 249 046,69 грн., сума ПДВ 50 459,03 грн. Відправник імпортованого товару - Schwarzmuller Jarmugyarto es Kereskedlmi Kft. Адреса відправника - 2330 Dunaharaszti, Jedlik Anyos ut.43. Угорщина;

- податкової накладної № 10 від 08.11.2013р., загальна сума придбання становить 2 000 793,90 грн., в тому числі ПДВ 333 465,65 грн., номенклатура - 2 сідельні тягачі Volvo FН 4x2. Постачальник - ТзОВ «ВФС Україна» (ІПН 72);

- податкової накладної № 35 від 18.11.2013р., загальна сума придбання становить 1 011 889,35 грн., в тому числі ПДВ 1 68 648,23 грн., номенклатура - 1 сідельний тягач Volvo FН 4x2. Постачальник - ТзОВ «ВФС Україна» (ІПН 72);

- ВМД №2723 від 28.06.2014р., опис товару - напівпричіп вантажний колісний Schwarzmuller, фактурна вартість 367 182,24 грн., сума ПДВ 73 436 грн. Відправник імпортованого товару - Schwarzmuller Jarmugyarto es Kereskedlmi Kft. Адреса відправника - 2330 Dunaharaszti, Jedlik Anyos ut.43. Угорщина;

- податкової накладної № 153 від 15.07.2014р., загальна сума придбання становить 524 813,58 грн., в тому числі ПДВ 87 468,93 грн., номенклатура - 3 трьохвісні сідельні тентовані бортові напівпричепи Schmitz Cargobull. Постачальник - ТзОВ «Шмітц Каргобул Україна» (ІПН 72).

Приймаючи рішення про завищення позивачем суми бюджетного відшкодування за період з 01.11.2013р. по 30.11.2014р., відповідач виходив з того, що придбані ОСОБА_2 транспортні засоби зареєстровані на фізичну особу, тому, враховуючи вимоги статті 325 ЦК України, ПДВ за придбані основні засоби не може бути включена до складу податкового кредиту. Також, Позивачем до складу податкового кредиту віднесено також суми податку на додану вартість, які не підтвердженні податковими накладними, а саме у липня 2014 року, обсяг поставки 907 грн., сума ПДВ 182 грн. Окрім того, позивач до податкового кредиту червня 2014 року відніс 100% вартості придбаних транспортних засобів в сумі 73 436 грн. згідно ВМД №2723 від 28.06.2014р. (частка згідно розрахунку 55 723грн. = 73 436 х 75,88%), що є завищенням суми податкового кредиту з ПДВ за червень 2014 року в сумі 17 713 грн.

На підставі вказаного акта 03 лютого 2015 року відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення №, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 426 016 грн. та донараховано штрафні санкції у розмірі 213 008 грн. (а.с.9).

Вважаючи, що вказане податкове повідомлення-рішення є необґрунтованим, незаконним, а тому підлягає скасуванню, ФОП ОСОБА_2 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до пп.14.1.18 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) бюджетне відшкодування - відшкодування від'ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника, у тому числі автоматичне бюджетне відшкодування у порядку та за критеріями, визначеними у розділі V цього Кодексу.

Згідно з п.200.1 ст.200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Відповідно до п.198.1 ст.198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 ст.198 ПК України встановлено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг. Для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов'язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата складення платником податкової накладної за такими операціями, за умови реєстрації такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Згідно з п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п.198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє колегії суддів прийти до висновку, що право на віднесення сум податків до податкового кредиту законодавець ставить в залежність від двох обставин: використання придбаних основних засобів в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, та наявність податкової накладної чи митної декларації.

Підпунктом 14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є фізичною особою, яка здійснює діяльність віднесену законодавством до підприємницької, є платником ПДВ у розумінні ст.ст. 14 та 180 ПК України, зареєстрований у встановленому порядку платником ПДВ, тому на нього повною мірою поширюються правові норми, які визначають порядок обчислення і сплати ПДВ, включення сум до податкового кредиту з ПДВ та визначення бюджетного відшкодування. Фактичним видом діяльності позивача - вантажний автомобільний транспорт.

16 вересня 2013 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (Лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВФС Україна» (Лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № UKR61-0913F відповідно до якого Лізингодавець зобовязується придбати у свою власність у Продавця обладнання, зазначене у Додатку №1 до цього Договору і надати його Лізингоодержувачу в тимчасове користування упродовж строку Лізингу для підприємницьких цілей, за плату, на строк і на інших умовах, зазначених у цьому Договорі та Загальних умовах, з переходом права власності на обладнання до Лізингоодержувача наприкінці строку Лізингу за умови дотримання відповідних вимог (а.с.34-54).

Відповідно до Додатку №1 до вказаного договору предметом лізингу є три одиниці сідельних тягачів Volvo FH 460 к.с. 4х2 середніх шасі, задня пневматична підвіска.

Як вбачається з актів Викупу від 20 листопада 2014 року, згідно договору фінансового лізингу №UKR61-0913F (1) від 16 вересня 2013 року, позивачем здійснено викуп Обладнання, а саме сідельні тягачі Volvo FH 4x2 (а.с.55, 56), що підтверджується податковими накладними.

Вказані транспортні засоби зареєстровано а органах ДАІ УМВС України в Закарпатській області на імя ОСОБА_2, що стверджується свідоцтвами про реєстрацію №САТ467190, САТ467191, САТ467441, з вказівкою «для участі в міжнародному русі».

09 липня 2014 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Шмітц Каргобул України» (Продавець) укладено договір №2014/025/07/09 купівлі-продажу товару в кредит з відстроченням платежу, відповідно до якого Продавець продає, а Покупець купує 3 (три) трьохвісні сідельні тентові бортові напівпричепи Schmitz Cargobull, тип SCB*S3T, модель SPR 24/L -13.62 E B, виробництва компанії «Schmitz Cargobull» (а.с.62-70).

Придбання вказаного товару підтверджено наявними в матеріалах справи податковою накладною № 153 від 15 липня 2014 року та актами приймання-передачі від 16.09.2014р.. (а.с.74-77).

Відповідно до ВМД від 27 листопада 2013 року за № 305080002/2013/003590 позивачем придбано напівпричіп вантажний колісний Schwarzmuller (а.с.134, 135).

Відповідно до ВМД від 27 листопада 2013 року за № 305080002/2013/003591 позивачем придбано напівпричіп вантажний колісний Schwarzmuller (а.с.132, 133).

Відповідно до ВМД від 28 червня 2014 року за № 305080002/2014/002723 позивачем придбано напівпричіп вантажний колісний Schwarzmuller (а.с.136, 137).

Придбання вищевказаних транспортних засобів підтверджується платіжними дорученнями (а.с.99-108).

Транспортні засоби були зареєстровані органами ДАІ УМВС України в Закарпатській області на імя позивача, що стверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортного засобу, підтверджується долученими до матеріалів справи документами, які також були предметом перевірки ДПІ.

Слід зауважити, що єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків встановлено Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388.

Відповідно до п.6 вказаного Порядку транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в реєстраційно-екзаменаційних підрозділах Державтоінспекції. Транспортні засоби, що належать фізичним особам - підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами.

В ОСОБА_3 юстиції України від 04.08.2008р. №7885-0-33-08 «Щодо реєстрації транспортних засобів за фізичними особами-підприємцями» зазначено, що оскільки за нормами ЦК України відсутній такий суб'єкт права власності, як фізична особа-підприємець, а право займатися підприємницькою діяльністю є майновим правом фізичної особи, реєстрація транспортних засобів має здійснюватись за фізичною особою, а не за фізичною особою-підприємцем, оскільки реєстрація здійснюється за особами, які є власниками транспортних засобів.

При цьому зазначено, що правовий статус фізичної особи є набагато ширшим, ніж правовий статус фізичної особи-підприємця. Право на здійснення підприємницької діяльності є правом фізичної особи і набуття статусу підприємця дозволяє фізичній особі лише здійснювати господарську діяльність - діяльність у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Водночас аналіз ст. 52 та ст. 128 Господарського кодексу України, ст. 320 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що чинне законодавство не передбачає відокремлення майна, яке використовується фізичною особою-підприємцем для здійснення підприємницької діяльності, від усього належного такій фізичній особі майна.

Зважаючи на викладене, реєстрація транспортного засобу на фізичну особу не є тією обставиною, яка може свідчити про його придбання без мети подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку на додану вартість.

Аналогічна правова позиція викладена у рішеннях Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013р. (справа К-30577/10), від 27.05.2013р. (справа К-25271/10), від 08.04.2013р. (справа К-15379/10), від 24.04.2014р. (справа К/9991/41704/11).

З матеріалів справи вбачається, що використання позивачем придбаних товарів - транспортних засобів в оподатковуваних операціях в межах господарської діяльності підтверджується первинними документами, фактичним видом діяльності вантажний автомобільний транспорт КВЕД 49.41, правом власності на земельну ділянку 0,8497 га, що розташована в с.Білки, вул. П.Ороса, 69 (згідно акта перевірки). Окрім того, в обревізований період у трудових відносинах з позивачем перебувало від 54 до 61 особи, які залучені до здійснення міжнародних перевезень вантажів автомобільним транспортом, що був предметом перевірки.

Як вбачається з правової позиції ДПІ, остання не заперечує придбаних транспортних засобів, не ставить під сумнів правомірність складання податкових накладних (ВМД) чи періоду включення їх до податкового кредиту обревізованого періоду чи факту надмірної сплати податку, як необхідної умови бюджетного відшкодування.

Оскільки податкова інспекція в апеляційній скарзі, окрім вказаної вище позиції, не наводить інших доводів та доказів, які б могли свідчити про використання позивачем транспортних засобів не у межах господарської діяльності, тому підсумовуючи вказане, колегія суддів приходить до переконання, що на позивача повною мірою поширюються правові норми, які визначають порядок обчислення і сплати ПДВ, включення сум до податкового кредиту з ПДВ та визначення бюджетного відшкодування, у зв'язку з чим при придбанні транспортних засобів з метою використання їх у власній господарській діяльності у повній відповідності до вказаних норм податкового законодавства позивач отримав право на віднесення сплачених сум ПДВ до податкового кредиту.

Згідно п.198.4 ст.198 ПК України, якщо платник податку придбає (виготовляє) товари/послуги та необоротні активи, які призначаються для їх використання в операціях, що не є об'єктом оподаткування або звільняються від оподаткування, то суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не відносяться до податкового кредиту зазначеного платника.

Як це зазначено в акті перевірки, в порушення п.198.4 ст.198 ПК України, позивач до податкового кредиту червня 2014 року відніс 100% вартості придбаних транспортних засобів в сумі 73 436 грн. згідно ВМД №2723 від 28.06.2014р. (частка згідно розрахунку 55723грн.= 73436 х 75,88%), що є завищенням суми податкового кредиту з ПДВ за червень 2014 року в сумі 17 713 грн.

Як вбачається з долучених суду першої інстанції пояснень позивача на заперечення відповідача (ар.с.129-131), позивач з твердженнями податкового органу щодо порушень ним вимог п.198.4 ст.198 ПК України про завищення суми податкового кредиту по вищеописаній господарській операції погоджується.

Щодо віднесення позивачем до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, які не підтвердженні податковими накладними, а саме у липні 2014 року, обсяг поставки 907 грн., сума ПДВ 182 грн., аналогічно як і до визнаних позивачем порушень щодо формування податкового кредиту червня 2014 року, то колегія суддів зазначає, що суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого субєкта владних повноважень: визначати суму яка не підлягає бюджетному відшкодуванню, а також нараховувати штрафні (фінансові) санкції (штрафи).

Разом з тим, приймаючи до уваги те, що рішення, в якому недійсну частину не можна виокремити, ідентифікувати, є недійсним в цілому. Дана обставина надасть податковому органу можливість винести нове рішення у відповідності до вимог Податкового кодексу України.

Дана позиція висловлена Верховним Судом України у Постанові Верховного суду від 05.12.2006р. у справі за позовом ЗАТ «Київський склотарний завод» до ДПІ в Оболонському районі м.Києва про визнання рішень недійсними та з врахуванням ч.2 ст.161 КАС України, повинна бути врахована при вирішенні спірних правовідносин.

Слід зауважити, що право на відшкодування відємної різниці податку є матеріальним правом позивача, захист якого гарантовано частиною першою ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, яка набрала чинності для України 11.09.1997 року і відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.01.2007р. у справі «Інтерсплав проти України» та від 08.11.2005 року у справі «Кечко проти України» висловлено позицію, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення.

Неправомірне не підтвердження бюджетного відшкодування ПДВ порушило право власності позивача, зокрема, на законне сподівання мати можливість користуватися своєю власністю, а саме: своєчасно, в повному обсязі і в порядку, визначеному законом, отримати це відшкодування із бюджету при відсутності з його боку порушень норм законодавства.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення за № НОМЕР_1 від 03 лютого 2015 року.

Частиною 2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в Іршавському районі Головного управління Міндоходів у Закарпатській області залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2015 року у справі №807/241/25 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.І. Шинкар

Судді О.О. Большакова

ОСОБА_4

Повний текст Ухвали виготовлено 13.08.2015р.