Справа № 815/2415/15
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2015-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2015 р. Справа № 815/2415/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Лукянчук О.В.

суддів Стас Л.В.,

ОСОБА_1

при секретарі Скоріної Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Сефатулла Абдуллатіф на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом Сефатулла Абдуллатіф до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення від 05.03.2015 р. № 190-15, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначається, що позивач працював в м. Кабул, Афганістан, та через деякий час переїхав в м. Джелалабад, де почав працювати перекладачем у представників іноземного контингенту. Через кілька місяців роботи з іноземцями батькові позивача почали надходити листи з погрозами із застосуванням фізичної сили. Сам позивач також став об'єктом уваги для представників радикального угрупування «Талібан», проте отримати захист від держави неможливо, оскільки «Талібан» є потужною та впливовою організацією. У зв'язку із цим позивач був змушений покинути країну в пошуках захисту. На теперішній час позивач не може повернутися до Афганістану, оскільки там зберігається загроза його життю та безпеці, а також членам його родини. Позивач також послався на інформацію по країні походження, яка свідчить про небезпечний стан для населення. Зважаючи на те, що його заява відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та на протиправність оскаржуваного рішення, позивач звернувся до суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2015 року в задоволенні адміністративного позову Сефатулла Абдуллатіф до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії відмовлено.

В апеляційній скарзі Сефатулла Абдуллатіф ставиться питання про скасування судового рішення в звязку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом першої інстанції не було досліджено обставини справи, що мають значення для справи, наслідком чого стало постановлення необґрунтованого та неправомірного рішення суду.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції встановив, що Сефатулла Абдуллатіф народився 03.04.1993 року в с. Морчаль, район Назаян, пров. Ненгархар, Афганістан; за національністю пуштун; має незакінчену середню освіту; сповідує іслам; неодружений. Батько, матір, два брати та три сестри позивача проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1, Пакистан, а один брат в м. Кабул, Афганістан.

З Афганістану Сефатулла Абдуллатіф виїхав на 01.02.2014 р. до Російської Федерації авіарейсом Кабул-Москва на підставі одноразової візи, звідки через тиждень вирушив до України, куди потрапив нелегально 10.02.2014 р.

17 лютого 2014 р. Сефатулла Абдуллатіф звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України із заявою № 38 щодо отримання захисту.

В обґрунтування свого звернення позивач зазначив, що в Афганістані його брат працював із американцями та залучив до цієї роботи його. Після цього від «талібів» почали поступати погрози, його брата, батька та самого позивача вдома побили. У зв'язку із чим батько позивача відправив його до свого друга в м. Кабул. Через деякий час позивач вилетів до Москви, звідки посередник доставив позивача нелегально до м. Одеси.

За результатами розгляду заяви позивача та проведених співбесід, 29.12.2014 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі № 2014OD00038, яким запропоновано відмовити позивачу в наданні статусу біженця та в наданні додаткової форми захисту, оскільки за результатами розгляду особової справи Сефатулла Абдуллатіф не відноситься до тієї чи іншої соціальної групи, щодо якої в країні громадянського походження мають місце дискримінація або переслідування, у зв'язку із чим позивач не вважається біженцем у розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу № 1967 року щодо статусу біженців, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Крім того, не знайшли свого підтвердження умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянської належності.

Рішенням ДМС України від 05.03.2015 р. № 190-15 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 цього Закону, відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Сефатулла Абдуллатіф, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що рішення ДМС України, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням інформації по країні походження та дослідженням всіх обставин справ, а тому є правомірним.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пунктів 1 та 13 ч. 1 ст. 1 названого Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення статті 1 Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Як встановлено матеріалами справи, у лютому 2014 року Сефатулла Абдуллатіф звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Матеріалами справи встановлено, що на виконання наведеної норми Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відповідачем проведено з Сефатулла Абдуллатіф співбесіду.

Як вбачається з протоколу співбесіди від 14 березня 2014 року, в обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив, що причиною виїзду з країни громадянської належності було наступне. Періодично його родина змінювала місце проживання з Афганістану на Пакистан. У 2010 р. старший брат на ім'я Енаятулла влаштувався в міжнародну організацію в м. Кабул, Афганістан. Брат допоміг позивачу влаштуватися в цій організації на роботу водієм, у зв'язку із чим позивач з батьками та родиною брата переїхали до пров. Ненгархар. В 2013 р. «талібам» стало відомо про співпрацю позивача та його брата із міжнародною організацією, яка співпрацювала із УВКБ ООН в Афганістані. У зв'язку із цим батькові позивача говорили про те, щоб позивач із братом приєдналися до «талібів». Одного разу брат позивача приїхав до пров. Ненгархар, де його вдома побили, а потім забрали таліби. Після цього прийшли за позивачем, побили його разом із батьком, та також забрали. Батько позивача звернувся до старійшини та пообіцяв, що позивач із братом більше не будуть співпрацювати із міжнародними організаціями, після чого позивача відпустили. Після того, як позивач дістався України, він дізнався, що його брата також відпустили, а родина переїхала до Пакистану.

Згідно п. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Таким чином, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особа, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Разом з цим, позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних доказів, які б підтвердили факти переслідування в країні громадянського походження, та які б слугували причиною його вимушеного від'їзду з країни.

Твердження позивача про загрозу його життю та здоров'ю у разі повернення на батьківщину не знайшли підтвердження під час співбесіди з посадовою особою відповідача. Одночасно встановлено, що до жодних політичних партій, громадських, військових та релігійних організацій позивач не відноситься.

При цьому, основною причиною небезпеки позивачем зазначена його робота в міжнародній організації, проте жодного доказу цього позивач ні до міграційної служби, ні до суду не надав.

Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Доводи апелянта з посиланням на інформацію по країні походження колегія суддів не бере до уваги, оскільки свідчить про загальновідому ситуацію в країні і не містить інформації щодо переслідування або утисків особисто позивача в країні її громадянської належності.

Крім того, згідно абз. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Матеріалами справи встановлено, що 01 лютого 2014 року позивач авіарейсом Кабул (Афганістан) - Москва легально дістався Російської Федерації. Державний кордон України позивач нелегально перетнула 10 лютого 2014 року.

Отже, з 01 по 10 лютого 2014 року позивач знаходився у третій безпечній країні, проте за наданням притулку або за наданням статусу біженця позивач у вказаній країні не звертався, що підтверджує висновок посадових осіб органу міграційної служби про виїзд позивача з країни громадянського походження не у зв'язку з переслідуванням будь-якими організаціями, а у зв'язку з пошуком кращих умов життя.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача, та співбесід останньої із посадовими особами відповідача, не встановлено об'єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останньої стати в Афганістані жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Із врахуванням викладеного та наведених вище норм законодавства, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правомірність оскарженого рішення ДМС України від 05 березня 2015 року № 190-15, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оскільки судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції на підставі ст. 200 КАС України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржену постанову окружного адміністративного суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Сефатулла Абдуллатіф залишити без задоволення, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: О.В. Лукянчук

Суддя: Л.В.Стас

Суддя: І.О. Турецька