Справа № 813/2823/14
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2015-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2015 року м. Львів № 813/2823/14

17 год. 35 хв.

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Клименко О.М. за участю секретаря судового засідання Рехліцької Ю.Р. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1;

відповідача 1: представник ОСОБА_2;

відповідача 2, 3: представник Турчин І.Я.;

відповідача 4: представник не прибув;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Сихівського РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області, Прокуратури м.Львова, Прокурора Сихівського району м. Львова Пуківського Б.В., Державної казначейської служби України про визнання порушення статтей Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 1 Протоколу 12 до зазначеної Конвенції, законів України «Про прокуратуру», «Про інформацію», «Про доступ до публічної інформації», визнання незаконними рішень, відшкодування шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1) звернувся до суду з позовом до Сихівського РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області (далі - Відповідач-1), Прокуратури м. Львова, (далі Відповідач-2), Прокурора Сихівського району м. Львова Пуківського Б.В. (далі - Відповідач-3), Державної казначейської служби України в якому, із урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просить:

«Щодо відповідача 1: 1. Визнати порушення права на доступ до інформації;

2. Визнати перешкоджання у підтримці заяви проти України в ЄСПЛ, а саме порушення ст. 34 Конвенції з прав людини та її основоположних свобод (далі-Конвенція);

3. Визнати дискримінацію законних прав, а саме порушення ст.1 Протоколу 12 Конвенції;

4. Зобов'язати вчинити дію, а саме: надати інформацію на питання з 1 по 4 та 7 запиту (додаток 4), яку належно (печатка/штамп, дата і підпис) завірити і надіслати мені рекомендованим листом;

Щодо відповідача 2: 5. Визнати нечинною відписку (додаток 8) від 18.03.2014 р.;

6. Визнати порушення права на доступ до інформації;

7. Визнати перешкоджання у підтримці заяви в ЄСПЛ, а саме порушення ст. 34 Конвенції;

8. Визнати порушення права на ефективний засіб правового захисту та дискримінацію цього права, а саме: порушення ст. 13 Конвенції, в поєднанні з дискримінацією за ст. 14 Конвенції;

9. Визнати дискримінацію законних прав, а саме: порушення ст.1 Протоколу 12 Конвенції;

10. Зобов'язати надати інформацію на питання з 2 по 9 запиту (додаток 2), яку належно (печатка/штамп, дата і підпис) завірити і надіслати мені рекомендованим листом;

Щодо відповідача 3: 11. Визнати нечинною відписку (додаток 7) від 3.03.2014 р.;

12. Визнати порушення права на ефективний засіб правового захисту та дискримінацію цього права, а саме: порушення ст. 13 Конвенції, в поєднанні з дискримінацією за ст. 14 Конвенції;

13. Визнати дискримінацію законних прав, а саме: порушення ст.1 Протоколу 12 Конвенції;

Щодо відповідача 4: 14. Стягнути кошти: п'ятдесят тисяч гривень, як компенсацію шкоди, спричиненої неправомірними діями та бездіяльністю (1-3, 5-9, 11-13) перших 3-х відповідачів.»

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що відповідачами порушено його право в доступі до інформації, необхідної для отримання доказів в обґрунтування своєї заяви проти України до ЄСПЛ. Позивач вважає протиправними відмови відповідачів у наданні інформації при розгляді його запитів, а також відмови у розгляді скарг, пов'язаних з оскарженням дій службових осіб під час розгляду таких запитів. Відтак, вважає позовні вимоги обґрунтованими, і просить їх задовольнити.

Крім цього, позивач просить постановити окремі ухвали про наявність підстав притягнення до відповідальності осіб, якщо дії та бездіяльність відповідачів буде визнана судом протиправною або в ході з'ясування обставин справи будуть встановлені ознаки злочинів.

Представник Відповідача-1 позовні вимоги заперечила повністю, зазначила, що запити ОСОБА_1 Сихівським РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області розглянуті, вичерпні відповіді на них надано відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації». Представник також пояснила, що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди позивачем необґрунтовані, тому просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідачі-2, 3 позов заперечили з підстав, викладених в письмових запереченнях на позовну заяву, зміст яких зводиться до такого. Усі звернення ОСОБА_1 розглянуто належним чином, за результатами розгляду звернень заявнику надано відповіді у встановлені строки. Також позивачу було роз'яснено, що відповідно до вимог КПК України 1960 року не передбачено копіювання матеріалів про відмову в порушенні кримінальної справи, а витребовувана інформація перебуває у Сихівському РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області. Представник відповідачів таку позицію підтримав, просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідач-4 в судове засідання не прибув, про дату, час та місце якого повідомлявся належним чином. Будь-яких пояснень стосовно даного спору на адресу суду не надходило.

Суд заслухав пояснення позивача, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності і встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Матеріалами справи підтверджено, що 21.01.2014 року, позивач звернувся із інформаційним запитом до Прокуратури Сихівського району м.Львова щодо надання копій усіх постанов Сихівського РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області та рішень по них Прокуратури, пояснень та рапортів, листа НДЕКЦ та Постанову УБВ.

25.01.2014 року за підписом відповідача-2 позивачу було надано відповідь №04-21/1-14, в якій ОСОБА_1 роз'яснено, що відповідно до вимог Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року не передбачено копіювання матеріалів про відмову в порушенні кримінальної справи, а витребовувана інформація перебуває у Сихівському РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області.

В подальшому, 03.02.2014 року, позивач на особистому прийомі звернувся до Відповідача-3 із заявою/скаргою та заявою (про долучення до матеріалів/скарги від 03.02.2014 р.) від 07.02.2014 року з приводу неналежного розгляду Прокуратурою Сихівського райну м. Львова його інформаційного запиту.

03.03.2014 року відповідачем-3 надано відповідь позивачу №64-405-12, в якій повідомлялось про порушення Прокуратурою Сихівського району вимог ч.3 ст.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» під час розгляду інформаційного запиту ОСОБА_1 від 21.01.2014 року в частині надання копій постанов про відмову в порушенні кримінальної справи. Також відповідачем-3 роз'яснено вимоги КПК України щодо надання копій матеріалів справи про відмову у порушенні кримінальної справи. Повідомлено про наслідки розгляду звернення позивача від 06.06.2012 року. Крім цього позивача поінформовано про відсутність підстав для прокурорського реагування, в тому числі складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Судом також встановлено, що 07 лютого 2014 року ОСОБА_1 звернувся із інформаційним запитом до Сихівського РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області, в якому позивач запитував копії матеріалів ЖРЗПЗ від 11.02.2014 р., копію сторінки ЖРІЗ від 11.02.2014 р., протокол огляду місця події та протокол огляду і вилучення, журнал обліку матеріалів, постанови про відмову у порушенні кримінальної справи. Також позивач просив пояснити, чому матеріали про відмову в порушенні кримінальної справи перебувають у прокуратурі і надати увесь матеріал про відмову у порушенні кримінальної справи, який надіслати поштою.

З матеріалів справи вбачається, що листом від 08.02.2014 року №16/9-1336 Сихівським РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області відмовлено позивачу у наданні запитуваної інформації, з підстав перебування матеріалів справ у Прокуратурі Сихівського району м.Львова. Щодо копій сторінок ЖРПЄЗ, відповідач-1 зазначив про неможливість їх надання, оскільки у Журналі обліку містяться відомості щодо інших осіб.

Також, 11.02.2014 року позивач на особистому прийомі звернувся до Прокуратури м. Львова із скаргою/заявою щодо відмови в доступі до інформації та про триваюче адміністративне правопорушення щодо посадових осіб Сихівського РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області, яку 13.02.2014 року листом №64-405-12 в порядку ст.7 Закону України «Про звернення громадян» скеровано Прокурору Сихівського району м.Львова для належного розгляду.

У свою чергу, 18.03.2014 року Відповідачем-2 за наслідками розгляду заяви/скарги ОСОБА_1 від 11.02.2014 року надано відповідь №04-30/50-14, у якій повідомлялось, що посадовими особами Сихівського РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області при розгляді запитів позивача допущено порушення Закону України «Про доступ до публічної інформації». Крім того, позивачу скеровано копії постанов про відмову у порушенні кримінальної справи та копії постанов про скасування постанов про відмову в порушенні кримінальної справи.

Позивач вважає протиправними відмови відповідачів у наданні інформації при розгляді його запитів, а також відмови у розгляді скарг, пов'язаних з оскарженням дій службових осіб під час розгляду таких запитів, тому звернувся до суду.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються Законами України «Про інформацію», «Про доступ до публічної інформації», що встановлюють загальні правові основи одержання, використання, поширення та зберігання інформації, закріплюють право особи на інформацію в усіх сферах суспільного і державного життя України, а також систему інформації, її джерела, визначають статус учасників інформаційних відносин, регулюють доступ до інформації та забезпечення її охорони, захищають особу та суспільство від неправдивої інформації.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, визначено Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року № 2939-VI (надалі за текстом Закон № 2939-VI).

Згідно статті 3 Закону № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується державою обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію.

Статтею 5 Закону України «Про інформацію» від 2 жовтня 1992 року № 2657-XII (надалі за текстом Закон № 2657-XII) встановлено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до статті 6 Закону №2657-XII, право на інформацію забезпечується створенням механізму реалізації права на інформацію; створенням можливостей для вільного доступу до статистичних даних, архівних, бібліотечних і музейних фондів, інших інформаційних банків, баз даних, інформаційних ресурсів; обов'язком суб'єктів владних повноважень інформувати громадськість та засоби масової інформації про свою діяльність і прийняті рішення; обов'язком суб'єктів владних повноважень визначити спеціальні підрозділи або відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації; здійсненням державного і громадського контролю за додержанням законодавства про інформацію; встановленням відповідальності за порушення законодавства про інформацію.

Право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Згідно положень статті 5 Закону № 2939-VI, доступ до інформації забезпечується шляхом: систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; надання інформації за запитами на інформацію.

Статтею 19 Закону №2939-VI встановлено, що запит на інформацію це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі. Запит на інформацію має містити: ім'я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв'язку, якщо такий є; загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Згідно частини 1 статті 22 Закону №2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Таким чином, реалізуючи право доступу позивача до інформації за інформаційним запитом від 07.02.2014 року, відповідач-1 зобов'язаний був надати останньому достовірну, точну та повну інформацію, право відмовити у наданні інформації, відповідач мав лише внаслідок наявності передбачених ч. 1 статті 22 Закону № 2939-VI підстав.

Проте, судом, в межах спірних правовідносин, передбачених частиною 1 статті 22 Закону № 2939-VI підстав для відмови Сихівським РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області в задоволенні інформаційного запиту позивача від 07.02.2014 р. не встановлено.

Вказані обставини підтверджуються і висновком службового розслідування (т.ІІ а.с.194) та поданням про усунення порушень вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» (т.ІІ а.с.201).

Крім того, у відповідності до частини 4 статті 22 Закону №2939-VI у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: прізвище, ім'я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; дату відмови; мотивовану підставу відмови; порядок оскарження відмови; підпис. Тобто, дана норма Закону наділяє обов'язком суб'єкта владних повноважень вчинити певні дії відносно результатів розгляду запиту на інформацію.

З вищевикладеного вбачається, що відповідачем-1, вказаної норми Закону дотримано не було, оскільки як зазначалось вище, лист відповідача-1 №16/9-1336 від 08.02.2014 року не містить передбаченої ч. 1 ст. 22 Закону №2939-VI мотивованої підстави для відмови в наданні інформації на письмовий запит, до того ж, у ньому відсутні відомості про порядок оскарження відмови у наданні інформації, що свідчить про протиправність вищевказаних дій відповідача-1, пов'язаних з обмеженням права позивача на отримання інформації.

Доводи відповідача-1 щодо надання усіх витребовуваних документів на інші запити позивача не приймаються судом до уваги, оскільки не спростовують порушень, допущених при розгляді інформаційного запиту ОСОБА_1 від 07.02.2014 року.

Також слід зазначити, що зі змісту листа відповідача-1 №16/9-1336 від 08.02.2014 року, вбачається, що відповідь, яка міститься у цьому листі, не містить відповіді на питання, які ставив позивач щодо перебування матеріалів про відмову в порушенні кримінальної справи у прокуратурі, а тому така відповідь не може бути доказом дотримання відповідачем-1 вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Суд виходить з того, що конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на отримання інформації, передбачене статтею 34 Конституції України. Правовою гарантією забезпечення державою даного права є виконання прийнятих на себе зобов'язань, виходячи з положень принципу верховенства права, закріпленого як статтею 8 Конституції України, так і статтею 8 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідачем-1 не вчинені дії по наданню відповіді на запитувану інформацію, обов'язок надання якої встановлений ст.ст. 9, 10, 44 Закону України «Про інформацію», тому суд приходить до висновку про необхідність визнання дій відповідача-1 протиправними щодо відмови у наданні інформації ОСОБА_1 на інформаційний запит від 07.02.2014 року, викладеної у листі №16/9-1336 від 08.02.2014 року.

В той же час, у контексті положень частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, яка передбачає право на судовий захист, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Проте суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

При вирішенні даної справи, суд керується принципами адміністративного судочинства, в тому числі і принципом верховенства права відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Визначаючи спосіб захисту порушеного права позивача суд зазначає, що таке можливо відновити зобов'язавши Сихівський РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області повторно розглянути інформаційний запит ОСОБА_1 від 07.02.2014 року відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Щодо розгляду інформаційного запиту ОСОБА_1 від 21.01.2014 року (щодо надання копій усіх постанов Сихівського РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області та рішень по них Прокуратури, пояснень та рапортів, листа НДЕКЦ та Постанову УБВ) відповідачем-2, суд зазначає, що запит на інформацію в розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації» - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Як слідує зі змісту відповіді №04-21/1-14 від 25.01.2014 року, позивачу було відмовлено у наданні запитуваної інформації та роз'яснено, що відповідно до вимог Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року не передбачено копіювання матеріалів про відмову в порушенні кримінальної справи, тому надати копії запитуваної інформації не представляється можливим. В той час, відповідачем-2 повідомлено позивача, що матеріали про відмову у порушенні кримінальної справи перебувають у Сихівському РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області.

Згідно частини 3 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов'язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача, натомість, дані вимоги Закону України «Про доступ до публічної інформації» відповідачем-2 виконані не були.

Наведене також підтверджується листом №64-405-12 від 03.03.2014 року Прокуратури м. Львова.

Отже, дії відповідача-2 щодо ненаправлення запита ОСОБА_1 від 21.01.2014 року для виконання відомому для отримувача запиту розпорядника інформації (в даному випадку Сихівському РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області) та неповідомлення про це позивача, не можна визнати такими, що відповідають вимогам частити 3 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Тому, із урахуванням встановлених судом обставин та положень частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправними дій Прокурора Сихівського району м. Львова Пуківського Б.В. щодо відмови у наданні інформації ОСОБА_1 на інформаційний запит від 21.04.2014 року, викладеної у відповіді №04-21/1-14 від 25.01.2014 року.

Оскільки відповідач-2 не є розпорядником запитуваної інформації ОСОБА_1 у запиті від 21.01.2014 року, тому підстави для зобов'язання надати інформацію на питання у вказаному запиті, у суду відсутні.

Щодо визнання нечинними листів від 18.03.2014 року №04-30/50-14 за підписом Прокурора Сихівського району м. Львова за наслідками розгляду заяви/скарги ОСОБА_1 від 11.02.2014 року та від 03.03.2014 року №64-405-12 за підписом Прокурора м. Львова за наслідками розгляду заяви/скарги ОСОБА_1 від 04.02.2014 року та 07.02.2014 року, суд враховує наступні вимоги законодавства.

Як зазначалось судом вище, частина 1 статті 19 Закону Украйни «Про доступ до публічної інформації» визначає поняття «запиту на інформацію» (надалі - запит), згідно з якою інформаційний запит - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

Водночас, відповідно до частини 2 статті 2 цього ж Закону обмежено сферу його застосування та передбачено, що цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб'єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Аналізуючи наведене, суд зауважує, що виходячи зі змісту заяв/скарг позивача від 11.02.2014 року, від 04.02.2014 року та 07.02.2014 року, відповідачами-2, 3 правомірно віднесено такі до звернень громадян, порядок розгляду яких регулюється окремим законом, зокрема Законом України «Про звернення громадян».

При цьому, вказаний закон спрямований не на реалізацію права на інформацію (ст.34 Конституції України), а права на звернення особи (петицію) (ст.40 Конституції України), а це інше за юридичною природою право людини і громадянина.

Закон України «Про звернення громадян» регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів.

Вищезазначений закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні громадськими та державними справами, для впливу для поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Суд звертає увагу позивача на факт того, що за своїм змістом заяви/скарги від 11.02.2014 року, від 04.02.2014 року та 07.02.2014 року стосувались неналежного розгляду Прокуратурою Сихівського району м. Львова та посадових осіб Сихівського РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області його інформаційних запитів та відновлення порушених прав у доступі до інформації.

Відтак, вказані заяви/скарги цілком обґрунтовано віднесено відповідачами-2,3 до категорії звернень громадян та розглянуто в порядку Закону України «Про звернення громадян» із наданням вичерпних відповідей, викладених у листах від 18.03.2014 року №04-30/50-14 та від 03.03.2014 року №64-405-12. При цьому зміст таких відповідей не містить відомостей про відмову у розгляді заяв/скарг позивача.

Також суд зазначає, що заявляючи вимогу про визнання листів відповідачів нечинними, позивач не врахував, що така вимога може пред'являтися лише стосовно нормативно-правового акта. Відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо інших позовних вимог позивача, то такі задоволенню не підлягають, оскільки являються похідними від вимоги про протиправні відмови відповідачів у наданні інформації при розгляді його запитів, а також відмови у розгляді скарг, пов'язаних з оскарженням дій службових осіб під час розгляду таких запитів та по своїй суті є нормативним обґрунтуванням останніх, що виключає необхідність додаткової констатації порушення з боку відповідачів у резолютивній частині постанови.

Щодо позовної вимоги про стягнення на користь позивача коштів, як компенсацію шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 р., розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивачем не було зазначено в чому конкретно полягає, як матеріальна так і моральна шкода тобто втрати, зокрема, немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних діями відповідачів, пов'язаними з розглядом його запитів на інформацію. В тому числі не надано доказів, що шкода дійсно позивачу була завдана, а обмежився загальними посиланнями на необхідність її компенсації. Також, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, якими саме неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача заподіяна шкода, в чому саме полягали моральні страждання, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи її розмір в сумі 50000 грн. Тобто вимоги позивача про відшкодування шкоди є недоведеними.

Щодо прийняття окремої ухвали, суд враховує ст. 166 КАС України, якою передбачено, що суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. Про вжиті заходи суд повідомляється не пізніше одного місяця після надходження окремої ухвали.

Отже, виходячи з змісту вказаної статті, постановлення окремої ухвали - це є правом суду, а не його обов'язком, а обставин, які б були підставою для реалізації права суду для направлення повідомлення про злочин до правоохоронних органів не встановлено.

Відповідно до вимог статті 162 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень.

З урахуванням встановлених обставин та наведених правових положень, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, виклавши вимоги позивача в наступній редакції: визнати протиправними дії Сихівського РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області щодо відмови у наданні інформації ОСОБА_1 на інформаційний запит від 07.02.2014 року, викладеної у листі №16/9-1336 від 08.02.2014 року; зобов'язати Сихівський РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області повторно розглянути інформаційний запит ОСОБА_1 на інформаційний запит від 07.02.2014 року відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації»; визнати протиправними дії Прокурора Сихівського району м. Львова Пуківського Б.В. щодо відмови у наданні інформації ОСОБА_1 на інформаційний запит від 21.04.2014 року, викладеної у відповіді №04-21/1-14 від 25.01.2014 року.

З урахуванням положень ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України та ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати відповідно до частини задоволених вимог на користь позивача не присуджуються.

Керуючись ст.ст. 17-19, 35, 71, 94, 160-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Сихівського РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області щодо відмови у наданні інформації ОСОБА_1 на інформаційний запит від 07.02.2014 року, викладеної у листі №16/9-1336 від 08.02.2014 року.

Зобов'язати Сихівський РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області повторно розглянути інформаційний запит ОСОБА_1 на інформаційний запит від 07.02.2014 року відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Визнати протиправними дії Прокурора Сихівського району м. Львова Пуківського Б.В. щодо відмови у наданні інформації ОСОБА_1 на інформаційний запит від 21.04.2014 року, викладеної у відповіді №04-21/1-14 від 25.01.2014 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови складено та підписано 17.08.2015 року.

Суддя Клименко О.М.