Справа № 2а-2971/10
Суддя: Нос С.П.
Дата ухвалення: 2012-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2012 р. Справа № 36902/11

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Носа С. П.,

суддів Сапіги В.П., Рибачука А.І.;

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Ужгородському районі Закарпатської області на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 грудня 2010 року в справі за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Ужгородському районі Закарпатської області про зобов»язання до нарахування та виплати недоплаченої щомісячної надбавки до пенсії «Дітям війни», -

В С Т А Н О В И В:

25 жовтня 2010 року, Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Ужгородському районі Закарпатської області про зобов»язання до нарахування та виплати недоплаченої щомісячної надбавки до пенсії «Дітям війни».

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що враховуючи положення ст.1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» він є дитиною війни, а тому у відповідності до ст.6 даного Закону йому повинна виплачуватись щомісячна соціальна допомога в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком. Однак така допомога йому не виплачувалась в повному обсязі за період за 2010 рік в межах шестимісячного строку звернення до суду (після уточнення позовних вимог).

Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік» дію ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» було обмежено.

Однак, Рішенням Конституційного Суду України №10-рп/2008 від 22 травня 2008 року визнано неконституційними положення статей Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік», якими зупинено дію ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», а тому невиплата передбаченого згаданою статтею підвищення до пенсії «дітям війни» є такою, що суперечить Конституції України та Законам України.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 грудня 2010 року позов задоволено. Постановлено визнати неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в Ужгородському районі Закарпатської області в частині відмови ОСОБА_1 в нарахуванні та виплаті підвищення до пенсії. Зобовязано управління Пенсійного фонду України в Ужгородському районі Закарпатської області здійснити нарахування та виплату за період з 25 квітня 2010 року по 09 грудня 2010 року підвищення до пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком ОСОБА_1 згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з врахуванням абзацу 1 частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», з врахуванням виплачених сум.

Зазначену постанову мотивовано тим, що статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» передбачено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на 30 % мінімальної пенсії за віком.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік» дії ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни було обмежено.

Однак, Рішенням Конституційного Суду України №10-рп/2008 від 22 травня 2008 року визнано неконституційними положення статей Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік», якими зупинено дію ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Рішення Конституційного Суду України №10-рп/2008 від 22 травня 2008 року мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у звязку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік», що визнані неконституційними.

Оскільки, позивач, відноситься до соціальної групи «діти війни», то з огляду на викладене слід зобовязати відповідача, управління Пенсійного фонду України в Ужгородському районі Закарпатської області, здійснити нарахування і виплату пенсії в розмірі 30 відсотків від мінімальної пенсії за віком за період з 25 квітня 2010 року по 09 грудня 2010 року, а в решті позовних вимог відмовити.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідачем управлінням Пенсійного фонду України в Ужгородському районі Закарпатської області, подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови допущено порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначено, що до видаткової частини Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік» не було внесено змін, а тому кошти на виплату передбачених ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» підвищень були відсутні. Крім того вказано, що законодавством України не врегульоване питання щодо розміру мінімальної пенсії за віком, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» визначення мінімального розміру пенсії за віком наведене в цій статті застосовується виключно до розмірів пенсій, призначених за цим Законом.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не зявились, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції змінити з наступних підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що він має право на підвищення до пенсії на 30 % мінімальної пенсії за віком відповідно до вимог ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Рішенням Конституційного Суду України №10-рп/2008 від 22 травня 2008 року визнано такими, що не відповідають Конституції України і є неконституційними положення статей Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік», якими зупинено дію ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Частиною 2 ст. 152 Конституції України передбачено, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, тому ненарахування та невиплата відповідачем підвищення до пенсії на 30 % мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з 22.05.2008 року є безпідставною.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для виплати позивачу підвищення до пенсії за період з 25 квітня 2010 року по 09 грудня 2010 року, що, на думку суду апеляційної інстанції, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи.

Водночас, одним із порушень норм матеріального права, на думку апелянта, є те, що поняття мінімального розміру пенсії за віком, яке визначене в ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» застосовується лише до пенсій передбачених цим Законом.

Таке твердження, на думку суду апеляційної інстанції, є безпідставним, оскільки наявність такої норми за відсутності іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії та права на отримання підвищення розміру пенсії, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Відповідно до п.2 ч.1 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, просить здійснювати виплату підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком за 2010 рік в межах шестимісячного строку звернення до суду.

На думку суду першої інстанції стосовно зобов»язання до нарахування та виплати недоплаченої щомісячної надбавки до пенсії «Дітям війни» в подальшому, на чому наполягає позивач, то дана вимога є неправомірною, оскільки предметом судового захисту можуть бути тільки порушені, невизнані чи оспорювані права, відтак визнання наявності чи відсутності будь-якого роду прав в майбутньому є неможливим з чим суд апеляційної інстанції погоджується.

Положення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», що дають право позивачам на підвищення до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, на 01 січня 2009 року та по 09 грудня 2010 року є чинними, а тому відповідно й обов'язковими до застосування протягом певного часу, на певній території, щодо певного кола фізичних і юридичних осіб.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, а саме в частині виплати підвищення до пенсії за період з 25 квітня 2010 року по 09 грудня 2010 року у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, передбаченого ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», з врахуванням ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та виплачених сум, та в частині подальшої виплати пенсії у розмірі, передбаченому ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», оскільки правових підстав для такої невиплати не має.

Водночас, на думку суду апеляційної інстанції, безпідставним є твердження апелянта, що поняття мінімального розміру пенсії за віком, яке визначене в ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» застосовується лише до пенсій передбачених цим Законом, оскільки наявність такої норми за відсутності іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії та права на отримання підвищення розміру пенсії, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Суд апеляційної інстанції також вважає за необхідне наголосити, що відсутність бюджетного фінансування на виплату передбаченого Законом України «Про соціальний захист дітей війни» підвищення до пенсії, не може бути причиною невиконання відповідним субєктом владних повноважень покладених на нього зобовязань, оскільки реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України»).

Беручи до уваги, що правові положення, які передбачають виплату підвищення до пенсії особам, на яких поширюється дія Закону України «Про соціальний захист дітей війни» є чинними, а позивач належить до вказаної групи осіб і має право на її отримання, органи державної влади не можуть свідомо зменшувати розмір такої допомоги.

Водночас суд апеляційної інстанції у відповідності до п.1 ч.2 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства вважає за необхідне визнати дії управління Пенсійного фонду України в Ужгородському районі Закарпатської області щодо ненарахування та невиплати в повному обсязі підвищення до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, передбаченого ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», з врахуванням ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та виплачених сум протиправними.

У відповідності до ст. 201 КАС України, підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є :

1) правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права;

2) вирішення не всіх позовних вимог або питань.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно вирішив справу по суті, але з помилковим застосуванням норм матеріального права, а тому, резолютивну частину даної постанови слід змінити.

Керуючись ст. ст. 158-163, 183-2, 195, 197, п. 2 ч. 1 ст. 198, ст. 201, ч. 2 ст. 205, ст. 207, ст. 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Ужгородському районі Закарпатської області задовольнити частково.

Змінити постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 грудня 2010 року в справі №2а-2971/10/0712 виклавши її резолютивну частину в наступній редакції.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Ужгородському районі Закарпатської області про стягнення невиплаченої щомісячної соціальної державної допомоги за період з 25 квітня 2010 року по 09 грудня 2010 року задовольнити.

Визнати дії управління Пенсійного фонду України в Ужгородському районі Закарпатської області щодо не нарахування та невиплати в повному обсязі за період з 25 квітня 2010 року по 09 грудня 2010 року на користь ОСОБА_1 підвищення до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, передбаченого ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», з врахуванням ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та виплачених сум протиправними.

Зобовязати управління Пенсійного фонду України в Ужгородському районі Закарпатської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 підвищення до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, передбачене ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», за період з 25 квітня 2010 року по 09 грудня 2010 року, з врахуванням ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та виплачених сум.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції, протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили.

Головуючий суддя: С. П. Нос

Судді: В.П. Сапіга

ОСОБА_2