Справа № 674/803/15-а
Суддя: Совгира Д. І.
Дата ухвалення: 2015-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 674/803/15-а

Головуючий у 1-й інстанції: Артемчук В.М.

Суддя-доповідач: Совгира Д. І.

11 серпня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Совгири Д. І.

суддів: Білоуса О.В. Курка О. П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу товариство з обмеженою відповідальністю "Дунаєвецький ливарно-механічний завод" на ухвалу Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 11 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Дунаєвецький ливарно-механічний завод" до Дунаєвецької міської ради, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - товариство з обмеженою відповідальністю "Дунаєвецький арматурний завод" про скасування рішення, скасування державного акту на право власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Дунаєвецького районного суду Хмельницької області з позовом до Дунаєвецької міської ради, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - товариство з обмеженою відповідальністю "Дунаєвецький арматурний завод" про скасування рішення, скасування державного акту на право власності на земельну ділянку.

Ухвалою Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 11 червня 2015 року відмовлено у відкритті провадження.

Не погоджуючись з даною ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У зв'язку з неприбуттям жодної з осіб, які беруть участь у справі в судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 197 КАС України.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що як вбачається із позовної заяви позивач звернувся з даним позовом до суду у якому просить скасувати державний акт серії ЯЕ № 308821 на право власності на земельну ділянку, що виданий на підставі рішення Дунаєвецької міської ради Хмельницької області № 26-6 /2006 від 27.09.2006 року, внаслідок чого товариство з обмеженою відповідальністю «Дунаєвецький арматурний завод» незаконно набуло власності на земельну ділянку, не будучи власником нерухомого майна.

Приймаючи ухвалу про відмову у відкриті провадження суд першої інстанції виходив з того, що вказаний позов не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Пунктом першим частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 109 Кодексу адміністративного судочинства України суд відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до п.п.6 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» №3 від 01.03.2013р., при вирішенні питань, пов'язаних із компетенцією судів у спорах, що виникають із земельних відносин, судам слід ураховувати роз'яснення, викладені в пунктах 2 і 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" (із змінами і доповненнями, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2, а також рішення Конституційного Суду України від 1 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому суди мають виходити з того, що згідно зі статтями 13 і 14 Конституції України, статтями 177, 181, 324 і главою 30 ЦК земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава і територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах із метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок. Отже, суд має з'ясувати, є спір приватноправовим або публічно-правовим; чи виник спір із відносин, урегульованих нормами цивільного права, чи пов'язані ці відносини зі здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності; чи виник спір щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень при реалізації ним управлінських функцій у сфері земельних правовідносин.

Земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного кодексу України; далі - ЗК). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» №3 від 01.03.2013 року передбачено, що якщо орган державної влади та/або орган місцевого самоврядування (суб'єкт владних повноважень) бере участь у справі не на виконання своїх владних повноважень, а з інших правових підстав; не здійснює владних управлінських функцій щодо іншого учасника спору (наприклад, надання згоди іншому співвласнику житлового будинку на виконання переобладнання та перепланування), то залежно від змісту вимог і суб'єктного складу сторін справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК. Ураховуючи положення статті 1 ЦПК та статті 2 КАС, не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб'єктом владних повноважень) як суб'єктом публічного права та суб'єктом приватного права - фізичною особою, в якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Враховуючи вказане, спір між позивачем та органом місцевого самоврядування, яким видано оспорюваний акт стосується прав позивача на користування належними йому будинками, а крім цього права власності на земельну ділянку, передану третій особі згідно державного акту та аж ніяк не є спором з органом місцевого самоврядування, який, на думку, позивача, порушив їх право на вільне і безперешкодне користування земельною ділянкою, оскільки не стосується реалізації органом місцевого самоврядування своїх функцій у сфері публічно-правових відносин, а стосується конкретних прав позивача та третьої особи .

Таким чином, незважаючи на те, що один з відповідачів є органом місцевого самоврядування, поданий позивачем для вирішення судом спір не є публічно-правовим, оскільки виникає з цивільних правовідносин і згідно з підставами та предметом позову стосується визнання недійсним акту на право власності у зв'язку із захистом права власності на нерухоме майно. Крім того, між сторонами відсутня така ознака публічно-правового спору як підпорядкування одного учасника відносин іншому.

У відповідності до ч.1 ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації ), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ч. 1 ст. 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Крім того п.6 ч.1 ст.12 ГПК України передбачає, що господарським судам підвідомчі в тому числі справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів.

Оскільки в даному випадку має місце спір між юридичними особами, і спір стосується права особи користуватися об'єктом нерухомості (земельною ділянкою), а отже має розглядатися у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

Таким чином, виходячи з вищевказаних положень Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи зміст позовних вимог, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що даний позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 199 та частини 1 статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з наведеного, колегія суддів Вінницького апеляційного адміністративного суду приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстави для її скасування відсутні.

Таким чином, в порядку статті 200 КАС України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу товариство з обмеженою відповідальністю "Дунаєвецький ливарно-механічний завод" залишити без задоволення, а ухвалу Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 11 червня 2015 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Головуючий Совгира Д. І.

Судді Білоус О.В.

Курко О. П.