Справа № 826/10076/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2015-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 серпня 2015 року м. Київ № 826/10076/15

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі: судді Добрянської Я.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1

до відповідача третя особа Київського міського центру медико-соціальної експертизи Департаменту охорони здоров`я Київської міської державної адміністрації Управління Пенсійного фонду України в Солом`янському районі м. Києва
прозобов`язання вчинити певні дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Позивач ОСОБА_1 звернулася в Окружний адміністративний суд міста Києва з позовною заявою до відповідача Київського міського центру медико-соціальної експертизи Департаменту охорони здоров`я Київської міської державної адміністрації, третя особа - Управління Пенсійного фонду України в Солом`янському районі м. Києва, в якій просить:

- визнати протиправними дії відповідача стосовно відмови встановити факт, що настання інвалідності внаслідок ампутації правої гомілки на рівні с/з у віці з 14 до 18 років позивачу;

- зобов`язати відповідача вчинити дії щодо встановлення факту настання інвалідності внаслідок ампутації правої гомілки на рівні с/з позивачу у віці з 14 до 18 років.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що у відповідності до ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивач має право на отримання пенсії по втраті годувальника після смерті матері, померлої 1996 року, як дитина яка стала інвалідом до 18 років.

При цьому, як зазначено у запереченнях, згідно Питань медико-соціальної експертизи, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009р. №1317, медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії (далі - комісії), з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій. Водночас у відповідності до п. 11 Питань медико-соціальної експертизи комісії визначать ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.05.2015 р. суддею Добрянською Я.І. відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до судового розгляду.

Під час судового засідання представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Так, відповідачем зазначено, що 14.11.2014 р., за направленням КНП «Консультативно-діагностичного центру» Солом`янського району м. Києва, ОСОБА_1 була оглянута Солом`янською міжрайонною МСЕК, яка уважно вивчила медекспертну справу, додатково надані документи та не знайшла об`єктивних підстав для встановлення часу настання інвалідності до 18- річного віку, а відтак, було залишено в силі рішення від 13.03.1989 р. про 2 групу інвалідності «з дитинства» безстроково.

Згідно заперечень, питання видачі ОСОБА_1 довідки про час настання інвалідності до 18 років на даний час не може бути вирішено позитивно, оскільки в медекспертній справі відсутні відповідні документи, а надані ксерокопії посвідчення про отримання пенсії по втраті годувальника, показання свідків та акт ф.Н-1 від 05.04.1989 р. не дають підстав для винесення такого висновку. Між тим, відповідач посилається на лист Міністерства охорони здоров`я України від 30.03.07 № 16.02-123, згідно якого причинний зв`язок інвалідності з хворобами перенесеними у дитинстві МСЕК може встановлювати за наявністю медичних документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18 років. Таких медичних документів, як стверджує відповідач, ОСОБА_1 не надавала, а тому, як йдеться у запереченнях, законні підстави для визнання ОСОБА_2 інвалідом до 18-річного віку відсутні.

Окрім цього, представником відповідача у запереченнях зауважено, що згідно п.14 «Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності», затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009р. №1317, причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, встановлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до 18-річного віку.

Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явився, причин неявки суд не повідомив, надіславши при цьому письмові заперечення на позов.

Як йдеться у цих запереченнях, відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1, орган, що призначає пенсію, додає до заяви одержані ним від МСЕК виписки з актів огляду в МСЕК дорослих членів сім`ї, яким право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника надається внаслідок їх інвалідності. Для осіб, які визнані інвалідами з дитинства після досягнення 18 річного віку, додається висновок МСЕК про час настання інвалідності.

Попри це, як повідомлено третьою особою, в матеріалах пенсійної справи знаходиться довідка МСЕК серія вте- 25 №024465, однак з даного висновку неможливо встановити обставини настання інвалідності позивача до досягнення 18 річного віку.

Беручи до уваги неявку до судового засідання представника третьої особи, а також згідно з ч. 6 ст. 128 КАС України суд ухвалив розгляд даної адміністративної справи продовжити в порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Отже, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно акту про нещасний випадок на виробництві від 15.10.1949 р., ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 12.10.1949 р., будучи ученицею 5-го класу Монастирищенської середньої школи Черкаської області, їхала в школу і потрапила в автомобільну аварію. Внаслідок аварії отримала відритий перелом правої гомілкової кістки. Відразу після аварії в Монастирищенській районній лікарні було ампутовано праву гомілку на рівні с/з. На момент аварії, як встановлено судом, позивач досягла віку неповних 14 років
Відповідно до наданої суду копії довідки, виданої за підписом голови ВТЕК та секретаря ВТЕК, серії 054 Б№124630, дата огляду - 22.10.1956 р., позивачу встановлено другу групу інвалідності, в якості причини інвалідності зазначено захворювання дитинства. Як вбачається, на дату оформлення даної довідки, позивач досягла 21-річного віку, наявний запис "забол. детства".

Згідно довідки ВТЕК від 13.03.1989 р. серії ВТЕ-25 №024465 в якості причини інвалідності позивача вказано «з дитинства», при цьому зі змісту даної довідки судом встановлено, що підставою для визначення діагнозу є саме ампутації правої гомілки на рівні с/з.

Згідно довідки ВТЕК від 24.02.1982 р. серії Д-71 №038234 позивачу встановлено другу групу інвалідності з 24.02.1982 р., причиною інвалідності визначено інвалід з дитинства, основний діагноз пов"язаний також із ампутацією правої гомілки.

У справі наявні письмові підтвердження ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо дійсності факту аварії 12.10.1949 р. та ампутації позивачу правої гомілки на рівні с/з та оформлення інвалідності, посвідчені 17.11.2014 р. секретарем виконкому Сатанівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області.

Довідкою, виданою 17.11.2014 р. №836, Виконавчим комітетом Сатанівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області підтверджено факт оформлення позивачу інвалідності з дитинства з 14 до 18 років.

В судовому засіданні 30.06.2015 р. судом допитано свідка ОСОБА_5 , 1946 р.н., який зазначив, що пам`ятає про те, як з 1952 р., тобто у віці 17 років, позивач вже мала дерев`яний протез, який потім змінила на пластмасовий, тобто з вказаного часу позивач фактично була інвалідом.

У справі також наявні копії пенсійного посвідчення від 28.02.1958 р. №794, згідно якого з 16.05.1944 р. по 21.04.1953 р. позивачу призначено пенсію на 1 члена сім`ї, як пояснила позивач, за загиблого батька.

Згідно довідки Монастирищенського районного воєнного комісаріату Черкаської області від 15.06.1981 р. №16/110, батько позивача під час Великої вітчизняної війни пропав безвісті в травні 1944 року. Водночас у справі наявна копія свідоцтва НОМЕР_1 про смерть 03.06.1996 р. матері позивача.

ОСОБА_1 перебуває на обліку Управління пенсійного фонду України в Солом`янському районі м. Києва та отримує пенсію відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позивач звернулася до Управління з заявою про перехід з пенсії по інвалідності на пенсію по втраті годувальника.

В той же час на звернення позивача до органу Пенсійного фонду України надійшов лист-відповідь від 02.09.2014р. за №19389/10/01530, яким позивачу повідомлено, що згідно Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» орган, що призначає пенсію, додає до заяви одержані ним від МСЕК виписки з актів огляду в МСЕК дорослих членів сім`ї, яким право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника надається внаслідок їх інвалідності. Для осіб, які визнані інвалідами з дитинства після досягнення 18 річного віку, додається висновок МСЕК про час настання інвалідності.

При цьому, як встановлено судом, на запит управління Пенсійного фонду України в Солом`янському районі м. Києва від 12.09.2014 р. №12107/06 Солом`янська міжрайонна медико-соціальна експертна комісія листом від 28.10.2014 р. №93-10 повідомила, що з матеріалів експертної справи неможливо зробити висновок про час настання інвалідності до досягнення 18 років на громадянку ОСОБА_1 , водночас у листі від 07.10.2014 р. №86-10 повідомлено про відсутність відповідних медичних документів.

Між тим, у справі наявна копія листа Міністерства охорони здоров`я від 30.03.2007 р. №16.02-123, в якому роз`яснено, що причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, МСЕК може встановлювати за наявності медичних документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років. Відповідний висновок заноситься у формі №157/2/0, затвердженій наказом МОЗ України від 19.05.2003 р. №224 (Висновок про час інвалідності).

Враховуючи зазначені вище обставини, позивач звернувся за захистом своїх порушених прав та інтересів у судовому порядку до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача, зважаючи на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України від 09.07.2003 р. №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (в редакції, чинній на момент звернення позивача до УПФ) (далі Закон №1058) пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Положеннями ч. 2 цієї статті визначено, що непрацездатними членами сім`ї вважаються:

1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону;

2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення 18 років.

Діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах системи загальної середньої освіти, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, та діти-сироти - до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні;

3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.

Водночас процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, інвалідам (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначено Положенням про медико-соціальну експертизу, що затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 р. №1317, (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі Положення №1317-1).

Відповідно до п. 3 Положення №1317-1 медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Медико-соціальна експертиза потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання проводиться після подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 р. №1112 (Офіційний вісник України, 2004 р., N 35, ст. 2337), висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або робочого органу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків, суду чи прокуратури.

Так, відповідно до п. 1 Положення №1317-1 міські, міжрайонні, районні комісії визначають ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків.

Водночас згідно до п. 12 Положення №1317-1 римська республіканська, обласні, центральні міські комісії повторно оглядають осіб, що звертаються для встановлення інвалідності і оскаржили рішення районних, міжрайонних, міських комісій, перевіряють якість розроблення індивідуальних програм реабілітації, здійснюють контроль за повнотою і якістю їх виконання; проводять у складних випадках огляд осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленнями районних, міжрайонних, міських комісій.

Разом з тим, порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями, визначено Положенням про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 р. №1317 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі Положення №1317-2).

Так, згідно до п. 3 цього положення медико-соціальна експертиза проводиться з метою встановлення інвалідності хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, інвалідам (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи.

Відповідно до п. 8 Положення №1317-2 датою встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності потерпілому від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання у відсотках вважається день надходження до комісії документів, зазначених у пункті 3 цього Положення.

Інвалідність та ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) такого потерпілого встановлюються до першого числа місяця, що настає за місяцем, на який призначено повторний огляд.

Нормою п. 9 Положення №1317-2 встановлено, що інвалідність, яка настала внаслідок нещасного випадку на виробництві, встановлюється на підставі результатів огляду потерпілого членами комісії та акта про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, за формою, визначеною постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 р. № 1112 (Офіційний вісник України, 2004 р., N 35, ст. 2337), або на підставі рішення суду про встановлення факту отримання травми на виробництві.

Між тим, згідно п. 14 Положення №1317-2 причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, встановлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до 18-річного віку.

Відповідно до п. 26 Положення №1317-2 особі, що визнана інвалідом, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності. I група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров`я інваліда та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді.

Так, причинами інвалідності є: загальне захворювання; інвалідність з дитинства; нещасний випадок на виробництві (трудове каліцтво чи інше ушкодження здоров`я); професійне захворювання; поранення, контузії, каліцтва, захворювання.

Згідно до п. 1.4 Інструкції про встановлення інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.09.2011 р. №561, медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, здійснення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб інваліда, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Пунктом 1.9 Інструкції №561 встановлено, що огляд осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, проводиться згідно з Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року №1317.

У відповідності до п. 1.10 цієї Інструкції при огляді у МСЕК проводяться: вивчення документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи; опитування хворого; об`єктивне обстеження та оцінка стану всіх систем організму, необхідних лабораторних, функціональних та інших методів дослідження усіма членами комісії.

Вирішуючи даний спір по суті, суд не погоджується з твердженнями відповідача, наведеними у листі від 07.10.2014 р. №86-10, стосовно відсутності відповідних медичних документів для встановлення досягнення інвалідності позивачем до 18-річного віку.

Так, на переконання суду, факт ампутації позивачу правої гомілку на рівні с/з є встановленим актом про нещасний випадок на виробництві від 15.10.1949 р., а відтак, явним є й те, що фактично ампутацію правої кінцівки позивачу проведено у віці 14 років.

При цьому, як встановлено судом, відповідачем не взято до уваги, довідку ВТЕК від 13.03.1989 р. серії ВТЕ-25 №024465, в якій в якості причини інвалідності позивача вказано «з дитинства», при цьому, як вбачається зі змісту даної довідки, підставою для визначення діагнозу є саме ампутації правої гомілки на рівні с/з, а також довідку ВТЕК від 24.02.1982 р. серії Д-71 №038234, якою позивачу встановлено другу групу інвалідності з 24.02.1982 р., причиною інвалідності визначено «інвалід з дитинства», основний діагноз пов`язаний також із ампутацією позивачу правої гомілки.

А відтак, причинний зв`язок інвалідності позивача із хворобами (а зокрема, травмою, отриманою внаслідок аварії) у повному обсязі підтверджується наявними у справі доказами, при цьому, як вже встановлено судом, наведені вище судом документи у сукупності свідчать про перенесення позивачем даної травми до настання 18-річного віку.

Судом було заслухано свідка ОСОБА_5 , який під присягою свідка підтвердив інвалідність позивачки з дитинства.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не надано суду належних та достатніх доводів щодо ґрунтовності відхилення зазначених вище доказів, а також не надано суду жодних належних та допустимих доказів проведення вивчення документів, здійснення необхідних досліджень, об`єктивного обстеження та оцінки стану всіх систем організму позивача, необхідних лабораторних, функціональних та інших методів дослідження усіма членами комісії.

Таким чином, враховуючи наведене у сукупності, а також виходячи з наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позову.

Згідно з вимогами ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Також згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» інваліди І та ІІ груп від сплати судового збору звільняються.

Враховуючи вищенаведене в сукупності та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Київського міського центру медико-соціальної експертизи Департаменту охорони здоров`я Київської міської державної адміністрації стосовно відмови встановити факт про настання інвалідності внаслідок ампутації ОСОБА_1 правої гомілки на рівні с/з у віці з 14 до 18 років.

3. Зобов`язати Київський міський центр медико-соціальної експертизи Департаменту охорони здоров`я Київської міської державної адміністрації вчинити дії щодо встановлення факту настання інвалідності ОСОБА_1 внаслідок ампутації правої гомілки на рівні с/з у віці з 14 до 18 років.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська
Дата складання та підписання в повному обсязі постанови - 13.08.2015 р.