Справа № 826/9467/15
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2015-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ
13 серпня 2015 року № 826/9467/15
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
до Військової частини НОМЕР_1
про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
21 травня 2015 року до Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом про:

- визнання неправомірними дій Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (далі В/ч НОМЕР_1 , відповідач) щодо незарахування позивачу військової служби в періоди навчання у Київському військовому ліцей імені Івана Богуна з 20.07.2000 по 20.06.2002 та навчання у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» з 01.09.2002 по 13.08.2006 до загального строку військової служби;

- зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України зарахувати своїм рішенням строк навчання позивача у Київському військовому ліцей імені Івана Богуна з 20.07.2000 по 20.06.2002 та навчання у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» з 01.09.2002 по 13.08.2006 до загального строку військової служби, з відповідним перерахуванням грошового забезпечення згідно Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що він проходить військову службу в В/ч НОМЕР_1 на посаді начальника зміни відділу спеціального зв`язку військової частини НОМЕР_1 , звання - підполковник.

Як вказує позивач, він у періоди: з 20.07.2000 по 20.06.2002 проходив навчання у Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна, з 01.09.2002 по 13.08.2006 проходив навчання у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут».

Позивач під час розрахунку вислуги років військової служби встановив, що йому частково не враховано періоди військової служби, зокрема навчання у Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна з 20.07.2000 по 20.06.2002 та навчання у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» з 01.09.2002 по 13.08.2006.

Встановивши такий факт, вбачаючи в цьому порушення своїх прав як військовослужбовця, позивач рапортом від 21.04.2015 звернувся до відповідача, в якому просив врахувати вказані періоди до загального строку військової служби.

У відповідь на вказане звернення позивача, відповідач своїм листом від 29.04.2015 за № 562 повідомив заявника про те, що правових підстав для зарахування навчання в Київському військовому ліцеї імені І. Богуна (з 20 липня 2000 року по 20 червня 2002 року) та Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» (з 01 вересня 2002 року по 13 серпня 2006 року) в загальний строк військової служби (та внесення змін у послужний список), з відповідним перерахуванням грошового забезпечення, немає.

Позивач такі дії відповідача вважає незаконними та такими, що порушують його права, свободи та інтереси та з метою відновлення останніх звернувся до суду.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги повністю підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач своїми правами на подання заперечень проти адміністративного позову, пояснень, передбаченими статтею 49 Кодексу адміністративного судочинства України, не скористався.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення адміністративного позову заперечував.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд в судовому засіданні від 24.06.2015 дійшов висновку про доцільність подальшого розгляду справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в період з 20 липня 2000 року по 20 червня 2002 року (далі спірний період 1) проходив навчання в Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна (далі Ліцей) на посаді ліцеїста.

В період з 01 вересня 2002 року по 13 серпня 2006 року (далі спірний період 2) позивач навчався в Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» (далі ВІТІ НТУУ КПІ) за спеціальністю 7.160102.

14 серпня 2006 року між позивачем та Військовим інститутом телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» був укладений контракт про проходження військової служби, прийнято на військову службу (навчання) в добровільному порядку через Солом`янський районний у місті Києві військовий комісаріат, призначено на посаду курсанта та присвоєно військове звання «Рядовий».

З 14.08.2006 позивача було допущено до державної таємниці та її матеріальних носіїв за відповідними формами, зараховано на всі види забезпечення по курсантській нормі, на котлове забезпечення.

З 23 червня 2007 року та на момент звернення з даним позовом до суду, а також на момент розгляду справи судом ОСОБА_1 проходив/проходить службу в Військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України.

Згідно довідки за підписом начальника штабу першого заступника командира В/ч НОМЕР_1 ОСОБА_2 про проходження служби від 14.04.2015, складеної на підполковника ОСОБА_1 , останній займає посаду начальника зміни відділу спеціального зв`язку В/ч НОМЕР_1 .

Позивач, встановивши під час розрахунку вислуги років військової служби, що йому частково не враховано періоди військової служби, зокрема навчання у Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна з 20.07.2000 по 20.06.2002 та навчання у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» з 01.09.2002 по 13.08.2006, рапортом від 21.04.2015 звернувся до командира В/ч НОМЕР_1 , в якому просив зарахувати йому до загального строку військової служби (та внести зміни в послужний список) періоди навчання у Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна (з 20 липня 2000 року по 20 червня 2002 року) та Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» (з 01 вересня 2002 року по 13 серпня 2006 року) з відповідним перерахуванням грошового забезпечення згідно з Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Вказаний рапорт надійшов на адресу відповідача 21.04.2015 за вх. № 31/7/115.

У відповідь на вказане звернення позивача щодо зарахування періодів навчання в Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна та Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» до загального строку військової служби, В/ч НОМЕР_1 своїм листом від 29.04.2015 вих. № 562 відмовила заявнику в зарахуванні періодів навчання у Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна та Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» до загального строку військової служби, мотивуючи це тим, що навчання у військовому ліцеї не відноситься до військової служби, навчання у військовому ліцеї є підготовкою громадян до військової служби, а стосовно зарахування навчання в ВІТІ НТУУ КПІ до загального строку військової служби відповідач повідомив, що початком проходження військової служби вважається, у тому числі, день призначення на посаду курсанта (слухача) вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які добровільно вступають на військову службу, як наслідок, день зарахування на навчання студентом вищого військового навчального закладу не є початком проходження військової служби.

Вбачаючи в діях відповідача щодо незарахування ОСОБА_1 військової служби в періоди навчання в Ліцеї та ВІТІ НТУУ КПІ до загального строку військової служби протиправну поведінку та з необхідністю зобов`язати відповідача прийняти рішення щодо зарахування спірних періодів 1, 2 до загального строку військової служби, з відповідним перерахуванням грошового забезпечення, позивач звернувся до суду.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані позивачем докази та заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд не погоджується з доводами ОСОБА_1 , виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII), іншими нормативно-правовими актами та правовими актами індивідуальної дії.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 2 Закону № 2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

На строкову військову службу призиваються придатні для цього за станом здоров`я громадяни України чоловічої статі, яким до дня відправлення у військові частини виповнилося 18 років, та старші особи, які не досягли 27-річного віку і не мають права на звільнення або відстрочку від призову на строкову військову службу (далі - громадяни призовного віку) (ч. 1 ст. 15 Закону № 2232-XII).

Тобто, необхідною умовою прийняття на строкову військову службу в мирний час є, зокрема, досягнення громадянином України чоловічої статті призовного віку, передбаченого у вказаній вище нормі.

Також, відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону № 2232-XII громадяни призовного віку в добровільному порядку можуть бути прийняті на військову службу за контрактом на умовах, передбачених частиною першою статті 20 цього Закону, та в порядку, визначеному положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Видами військової служби згідно з частиною четвертою статті 2 Закону № 2232-XII є: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Так, як встановлено судом, відповідно до абз. четвертого частини першої ст. 24 Закону № 2232-XII (в редакціях Закону, які діяли в періоди з 25.03.1992 по 18.06.1999) початком перебування на військовій службі вважався, зокрема, й день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, для допризовників, призовників і військовозобов`язаних.

Починаючи з 18.06.1999 (Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 18.06.1999 № 766-XIV до Закону № 2232-XII були внесені зміни) стаття 24 Закону № 2232-XII не пов`язує початок перебування на військовій службі з днем прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею).

Зазначена норма Закону (чинна редакція) передбачає, що початком проходження військової служби є: 1) день відправлення у військову частину з обласного збірного пункту - для громадян, призваних на строкову військову службу; 2) день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації; 3) день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних; 4) день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Крім того, відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про реформу системи військової освіти» від 19 серпня 1992 року № 490 Київський військовий ліцей на базі Київського суворовського військового училища, в якому з 20 липня 2000 року по 20 червня 2002 року навчався позивач, створений, зокрема, з метою якісної підготовки кандидатів для вступу до військових навчальних закладів.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що навчання у Київському військовому ліцеї, який створений з метою якісної підготовки кандидатів для вступу до військових навчальних закладів, не можна вважати навчанням у військовому навчальному закладі, а отже і проходженням військової служби згідно з переліком її видів, що закріплений у ч. 4 ст. 2 Закону № 2232-XII.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постановах від 27.03.2012 р. (справа № 21-7а12), від 16.04.2013 р. (справа № 21-107а13), від 01.10.2013 р. (справа № 21-330а13) та Вищим адміністративним судом України в ухвалах від 06.03.2014 р. (справа № К/9991/15855/11), від 16.05.2014 р. (справа № К-19881/10).

За вказаних обставин, суд погоджується з висновком В/ч НОМЕР_1 , викладеним в листі від 29.04.2015 № 562, адресованого ОСОБА_1 , яким останньому правомірно відмовлено в зарахуванні періоду навчання у Київському військовому ліцеї до загального строку військової служби.

У відповідності до ч. 1 ст. 2442 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

А тому, суд вважає за необхідне врахувати вищевикладену правову позицію Верховного Суду України.

Вирішуючи питання правомірності відмови відповідачем в зарахуванні періоду навчання позивача в ВІТІ НТУУ КПІ (з 01.09.2002 по 13.08.2006) до загального строку військової служби, суд виходить з наступного.

Як вбачається з витягу із наказу Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» № 23581с від 15.07.2002 по студентському складу Військового інституту телекомунікацій та інформатизації, наявного в матеріалах справи, на підставі рішення приймальної комісії НТУУ «КПІ» (протокол № 7 від 09.07.2002) ОСОБА_1 зарахований з 01 вересня 2002 року студентом першого курсу, як такий який успішно витримав вступні випробування і пройшов за конкурсом (шифр бакалаврів 1601, спеціальність 7.160102).

А відповідно до витягу із Наказу начальника Військового інституту телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» (по стройовій частині) від 14.08.2006 № 152, ОСОБА_1 14 серпня 2006 року прийнято на військову службу (навчання) в добровільному порядку через Солом`янський районний в місті Києві військовий комісаріат, призначено на посаду курсанта та останньому присвоєно військове звання «рядовий».

Також, згідно вказаного наказу, позивача допущено до державної таємниці та її матеріальних носіїв за відповідними формами, зараховано на всі види забезпечення по курсантській нормі, на котлове забезпечення.

Відповідно до абзацу п`ятого ч. 3 ст. 2 Закону № 2232-XII (в редакції чинній в момент навчання позивача в ВІТІ НТУУ КПІ) до видів військової служби відноситься, зокрема військова служба (навчання) за контрактом курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають кафедри військової підготовки (факультети військової підготовки, відділення військової підготовки, інститути військової підготовки) з програмами підготовки на посади осіб офіцерського складу.

Перелік видів військової служби, визначений у вказаній нормі, був вичерпним.

Навчання студентів вищих військових навчальних закладів до такого переліку не входило.

Крім того, згідно з п. «в» ч. 1 ст. 24 Закону № 2232-XII (в редакції чинній в момент навчання позивача в ВІТІ НТУУ КПІ) початком проходження військової служби вважається, зокрема день призначення на посаду курсанта (слухача) вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які добровільно вступають на військову службу.

День зарахування на навчання студентом вищого військового навчального закладу не є в розумінні приписів ст. 24 Закону № 2232-XII початком проходження військової служби.

З підстав викладеного, суд приходить до висновку, що вищенаведене підтверджує правомірність відмови відповідача в зарахуванні періоду навчання позивача в ВІТІ НТУУ КПІ (з 01.09.2002 по 13.08.2006) до загального строку військової служби.

За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що підстав для визнання неправомірними дій Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо незарахування позивачу військової служби в періоди навчання у Київському військовому ліцей імені Івана Богуна з 20.07.2000 по 20.06.2002 та навчання у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» з 01.09.2002 по 13.08.2006 до загального строку військової служби не має.

Як наслідок, відсутні й підстави для зобов`язання відповідача зарахувати своїм рішенням строк навчання позивача у Київському військовому ліцей імені Івана Богуна з 20.07.2000 по 20.06.2002 та навчання у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» з 01.09.2002 по 13.08.2006 до загального строку військової служби, з відповідним перерахуванням грошового забезпечення згідно Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 69, 70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час розгляду справи доводи позивача були спростовані.

Натомість представником відповідача доведено правомірність дій відповідача.

Враховуючи вищезазначене, суд всебічно, повно та об`єктивно, за правилами, встановленими ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази та заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, в зв`язку з чим, в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Враховуючи положення ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, відшкодування судового збору позивачу не підлягає.

Керуючись ст. ст. 69-71, ст. 94, ст. 122, ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя І.М. Погрібніченко