Справа № 815/2972/15
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2015-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2972/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Завальнюка І.В., суддів Самойлюк Г.П., Андрухів В.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення від 27.04.2015 р. № 344-15, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобовязати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є громадянином ОСОБА_3, проте не може та не бажає користуватися захистом країни свого громадянського походження. Позивач проживав в м. Мазарі-Шаріф, де став обєктом уваги представників радикального угрупування «Талібан» через його співпрацю з представниками міжнародного співтовариства. Через діяльність позивача його родина зазнала переслідувань: його батька було вбито. Належного захисту від держави в ОСОБА_3 отримати неможливо, тому що «Талібан» є потужною та впливовою організацією. У зв'язку із цим позивач був вимушений покинути країну громадянської належності. На теперішній час позивач не може повернутися до ОСОБА_3, оскільки там зберігається загроза його життю та безпеці, а також членам його родини. Позивач також послався на інформацію по країні походження, яка свідчить про небезпечний стан для населення. Зважаючи на те, що його заява відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та на протиправність оскаржуваного рішення, позивач звернувся до суду.

До суду з'явився позивач та його представник, представник відповідача до суду не з'явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином; згідно наданого до суду клопотання розгляд справи просив здійснити без його участі.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

З огляду на матеріали справи, ОСОБА_1 ОСОБА_2 народився 05.09.1997 р. в м. Мазарі-Шарфіф, пр. Балх, ОСОБА_3; за національністю таджик; сповідує іслам (суніт); має неповну середню освіту; неодружений. Матір, брат та сестра позивача проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3.

З ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2 вибув авіарейсом 16.06.2013 р. до Москви (Російська Федерація) на підставі національного паспорту та візи. На підставі домовленостей із посередником, які мали місце ще в ОСОБА_3, позивач автомобілем вирушив до України та 03.07.2013 р. нелегально перетнув державний кордон. Діставшись м. Одеси, позивач звернувся до міграційної служби за захистом.

07 липня 2013 р. ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України із заявою № 153 щодо отримання захисту.

В обґрунтування свого звернення позивач зазначив, що в ОСОБА_3 він працевлаштувався до неурядової іноземної компанії «WHO», в якій супроводжував громадянку ОСОБА_3 на роботу, так як жінкам забороняється виходити на вулицю без чоловіка та працювати в офісі (звичай ОСОБА_4). У зв'язку із цією роботою позивач та його родина зазнали переслідувань з боку невідомих озброєних людей, які звинуватили його у співпраці з «невірною». Внаслідок переслідувань було вбито батька позивача, що слугувало причиною виїзду позивача з країни громадянського походження. Позивач побоюється розправи з боку невідомих озброєних людей у разі повернення до ОСОБА_3.

За результатами розгляду заяви позивача та проведених співбесід, 30.03.2015 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі № 2013OD0215, яким позивачу відмовлено у наданні статусу біженця та в наданні додаткової форми захисту, оскільки за результатами розгляду особової справи ОСОБА_1 ОСОБА_2 не відноситься до тієї чи іншої соціальної групи, щодо якої в країні громадянського походження мають місце дискримінація або переслідування, у зв'язку із чим позивач не вважається біженцем у розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу № 1967 року щодо статусу біженців, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Крім того, не знайшли свого підтвердження умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянської належності.

Рішенням ДМС України від 27.04.2015 р. № 344-15 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 цього Закону, відсутні.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у звязку з наступним.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_5 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

В якості причин виїзду з країни постійного проживання під час анкетування 06.08.2013 р. ОСОБА_1 ОСОБА_2 вказав, що був учнем в школі та працював супровідником в офісі «WHO» (точної назви організації не знає). Це неурядова організація, в якій він супроводжував жінку (звичай «Махрам»), оскільки вона не мала ні чоловіка, ні брата. За це вона йому платила кошти. Потім якісь незнайомі люди зупини батька позивача та почали кричати: «Твій син працює разом з не мусульманкою (невірною). Зроби так, щоб він нам допоміг (вбити невірну за Джехадом)». Вони просили провести когось з них в організацію, інакше вони зруйнують його родину. Одного дня, коли позивач був разом із цією жінкою та водієм в машині, вони почали стріляти, проте ніхто не постраждав. Це сталося за місяць-півтора до виїзду. Після цього батько позивача заборонив йому ходити школи та на роботу. Одного дня вони напали на батька біля дверей будинку та почали стріляти, батько був вбитий, а їм вдалося втекти. Це сталося за півтора місяці до анкетування 06.08.2013 р. Дядько позивача (по батьковій лінії) прийшов та забрав тіло батька в будинок, а позивача разом із братом та сестрою закрили на ключ в одній з кімнат будинку, де вони просиділи 1 ніч. Наступного дня дядько покликав якогось чоловіка, який забрав позивача до України та сказав, що це Європа. Цього чоловіка звали Саїд, і він супроводжував позивача до м. Одеси. Зв'язку із матірю, сестрою та братом позивач не має.

На теперішній час позивач проживає в далекого родича (по материнській лінії) і не бажає жити в притулку, оскільки не хочу бути примушений до роботи.

Поряд із тим, позивач не може довести жодного повідомленого ним факту. Так, позивач мав неповних 9 класів освіти, проте працевлаштувався в міжнародну організацію перекладачем (первісна версія), супровідником заступника голови організації жінки на ім'я Mahboba. На теперішній час він не має з нею контакту. Позивач не може назвати точне місцезнаходження організації, з назви якої називає лише абревіатуру WHO (World Health Organization), зазначаючи лише те, що він мав доступ до її штабу (двоповерховий будинок із охороною). При цьому зі слів позивача він працював там неофіційно з 13 років, що вбачається дуже сумнівним в аспектів приписів Конвенції щодо віку найму дітей на непромислову роботу у разі проходження обовязкового навчання.

Позивач не може жодним чином довести свою історію, починаючи з факту працевлаштування до «World Health Organization». При цьому в мережі Інтернет на офіційному сайті організації: http://www.who.int/ присутні контактні дані останньої (Peeperkorn, Dr Richard, UNOCA Compound, Jalalabad Road Pul-e-Charkhi Kabul, Afghanistan, Телефон: +6), що не позбавляло позивача запросити хоч якусь інформацію на підтвердження своїх доводів. Слід зазначити, що головний офіс цієї організації знаходиться в м. Кабул, а не в м. Мазарі-Шаріф, пр. Балх.

Крім того, позивач та його представник у позові та додаткових поясненнях до позову посилаються на виконання звичаю «махрам», як роботи у вищезазначеній організації.

Поряд із тим, в 22 та 23 аятах четвертої сури «Жінки» Корану визначені категорії жінок, для яких чоловік є махрамом: мати, молочна мати, бабуся, дочка, онучка, рідна сестра, молочна сестра, племінниця, тітка, теща, падчериця, мачуха, невістка. Наступні категорії жінок також є махрамами, проте шлюб з цими жінками може стати можливим у разі розлучення з жінкою або у випадку її смерті: сестра жінки, сестра матері жінки або сестра батька жінки, племінниця жінки (джерело: Али-заде, ОСОБА_4 // Ісламський енциклопедичний словник. М. : ОСОБА_4, 2007. 400 с. (Золотий фонд ісламської мислі). 3000 екз. ISBN 5-98443-025-8).

Обґрунтовуючи свій позов тим, що позивач був «махрамом» для жінки, повне ім'я якої він навіть не знає, та ще й за грошові кошти, тобто без будь-яких родинних зв'язків, позивач намагається штучно створити заздалегідь бездоказову (проте на якій можливо наполягати) базу свого виїзду з ОСОБА_3. При цьому виїзд позивача з його слів був стрімким (за 3 дні дістався до м. Одеси через транзитну країну), проте оформлення візи в будь-якому разі потребувало б деякого часу, що також судом оцінюється критично.

Частина історії про вбивство його батька також вбачається сумнівною, оскільки замість виклику правоохоронних органів будь-яким членом родини, дядько позивача просто заніс тіло батька в будинок та ще й закрив позивача з братом та сестрою в одній з кімнат.

Натомість, за звичаями ісламу (аль-Бухари 1315, Муслим 944) хадіси вказують здійснювати захоронення якомога скоріше (швидкі обряди похорон). Допускається не поспішати лише в разі, коли затримка матиме більше користі (наприклад у разі раптової смерті, - щоб упевнитися, що людина дійсно померла, а не втратила свідомість).

Яким саме чином позивач став обєктом уваги «Талібан» (за його припущенням - по матеріалам особової справи, проте за стверджуванням його представника у позові) взагалі незрозуміло, оскільки все, що повідомив позивач, це те, що його батька вбили невідомі озброєні люди, цитуючи при цьому їхні слова прямою мовою, які були звернуті до його батька. Чому саме позивач вважає, що йому загрожує небезпека також неможливо встановити, оскільки на всі запитання під час анкетування про переслідування позивач відповідав про відсутність останніх. Саме до позивача ніякі люди не підходили, не погрожували, ні про що не просили. Незрозуміло, чи повідомлялося про факт озброєного нападу на позивача та жінку, яку він супроводжував разом із водієм, правоохоронні органи цій події позивач взагалі не приділяє уваги. Хоча озброєний напад на співробітника міжнародної організації мав би викликати певний резонанс принаймні на рівні цієї організації, яка б діяла в інтересах захисту своїх працівників.

Суд також відхиляє посилання представника позивача на позицію УВКБ ООН по ОСОБА_3 від 06.08.2013 р. щодо такої групи риску як неповнолітні, в якій мова йде про призов на військову службу, торгівлю людьми, небезпечну дитячу працю, побутове насильство, примусові ранні шлюби, дитячу проституцію та порнографію, відмову до освіти, оскільки як заява позивача до міграційної служби, так і даний адміністративний позов не містять жодного обґрунтування в аспекті вищезазначених рисків для позивача. Натомість історія позивача ґрунтується на тому, що він проживав у нормальній сімї, навчався у школі та навіть був працевлаштованим у міжнародній організації; навіть озброєні люди до нього не надходили, на військову службу не звали. Жодних ознак переслідувань за вищевказаними ризиками для неповнолітніх позивач не зазначає.

Ні до органу міграційної служби, ні до суду жодних переконливих доказів, що свідчили б про переслідування позивача на своїй батьківщині надано не було. Позивачем не вчинено будь-яких правових превентивних заходів щодо своєї небезпеки, зокрема позивач не звертався до правоохоронних органів ні з приводу озброєного нападу на нього, ні щодо вбивства його батька.

Твердження позивача про наявність підстав для надання йому статусу біженця, з огляду на матеріальний елемент клопотання, є непідтвердженими та взаємоспростовуючими. Позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в ОСОБА_3. Надана ним інформація при викладені причин виїзду з країни є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення позивач не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в заяві щодо небезпеки, яка йому загрожує в ОСОБА_3 особисто, є безпідставними і не мають реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

В даному випадку, в разі наявності обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань в разі повернення до країни своєї громадянської належності після потрапляння до Російської Федерації позивачу ніщо не перешкоджало звернутись за захистом без зволікань. Отже причиною виїзду з батьківщини було не побоювання зазнати переслідувань, а пошук кращих умов життя, у зв'язку із чим суд дійшов висновку щодо неправдоподібності покладених в основу заяви і позову фактів.

Покладена в основу заяви та позову історія, з огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача, свідчить про неправдивий характер свідчень, які використані для отримання захисту в Україні.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяв про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.71 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність своїх рішень.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ст.ст.128, 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя І.В. Завальнюк

Суддя Г.П. Самойлюк

Суддя В.В. Андрухів