Справа № 804/6968/15
Суддя: Жукова Євгенія Олексіївна
Дата ухвалення: 2015-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 липня 2015 р. Справа № 804/6968/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Жукової Є.О.
при секретарі Воробйовій П.В.
представника відповідача Передерія О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Аульський водовід» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в розмірі 628 426,76 грн., -
03.06.2015 р. до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Аульський водовід» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в розмірі 628 426,76 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано наступним. Відповідач в порушення вимог ст.ст.19,
20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» в редакції від 06.10.2005р. №2960 - IV не забезпечив працевлаштування інвалідів у відповідній кількості та не сплатив вчасно адміністративно - господарські санкції за нездійснення працевлаштування інвалідів у 2014 році.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.06.2015 року провадження у справі було відкрито та справа призначена до розгляду.
Відповідач в судовому засіданні заперечував проти пред'явленого адміністративного позову, виклавши свою позицію в запереченнях від 27.06.2015 р., в яких зазначив наступне.
16.02.2015 р. КП ДОР «Аульський водовід» було подано до Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів за 2014 р., згідно з яким середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу відповідача за рік становила 427 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 4 особи, а кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - 17 осіб.
Відповідач зазначає, що за результатами перевірки звіту КП ДОР «Аульський водовід» про працевлаштування на своєму підприємстві інвалідів за 2014 рік, позивачем були виявлені порушення у вигляді меншої, ніж законодавством встановлена кількість працевлаштованих інвалідів, що є порушенням законодавства про працю та соціальний захист, а тому тягне за собою обов'язок відповідача сплатити адміністративно-господарські санкції у розмірі 628 426,76 грн. та пеню в сумі 14 453,89 грн.
При цьому, на виконання норм ЗУ «Про зайнятість населення» та Інструкції щодо заповнення форми звітності №3-ПН КП ДОР «Аульський водовід» протягом року надавало відповідній службі зайнятості звіти форми 3-ПН, які заповненні згідно з вимогами Інструкції щодо заповнення форм звітності №3-ПН.
В поданих відповідачем запереченнях також зазначено, що ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 13.09.2012 р. порушено провадження у справі №34/5005/7847/2012 за заявою дочірнього підприємства «Дніпромашзбагачення» до комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Аульський водовід» про визнання банкрутом та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. На даний час провадження у справі триває.
У зв'язку з зазначеним вище, відповідач зазначає, що підприємство не порушувало жодним чином законодавства України, а відтак, відповідач вважає, що до КП ДОР «Аульський водовід» позивачем було неправомірно застосовано адміністративно-господарські санкції та пеню в розмірі 628 429,76 грн.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника відповідача, суд встановив наступне.
Відповідно до звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 рік (форма №10-ПІ), наданого КП ДОР «Аульський водовід» середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу відповідача складає 427 осіб, а кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст.19 ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів у Україні» - повинна складати 17 осіб.
При цьому, відповідно до тексту зазначеного звіту середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, складає - 4 особи.
Факт працевлаштування зазначених інвалідів підтверджується відповідними наказами (розпорядженнями) про прийом на роботу в КП ДОР «Аульський водовід» від 11.05.2007 р. №284-п щодо ОСОБА_2; від 11.05.2007 р. №347-п щодо ОСОБА_3; від 11.05.2007 р. №36-п щодо ОСОБА_4; ВІД 11.05.2007 Р. №24-п щодо ОСОБА_5; від 11.05.2007 р. №7-п щодо ОСОБА_6, інвалідність яких підтверджується відповідними довідками МСЕК, копії яких містяться в матеріалах справи.
Як вбачається зі списку інвалідів, працюючих на КП ДОР «Аульський водовід» з 01.01.2014 р. по 31.12.2014 р., наданого працівником відповідача та долученого до матеріалів справи, зазначений список дійсно містить інформацію щодо прізвищ, імен та по-батькові працевлаштованих інвалідів, дати їх народження, займаної посади; підрозділу працевлаштування, реквізитів документів про призначення інвалідності, терміну та груп інвалідності, дати прийому та звільнення з роботи.
З даного списку також вбачається що ОСОБА_2, прийнятий на роботу 11.05.2007 р., був звільнений 14.07.2014 р., що не мало наслідком зміну відомостей щодо працюючої кількості інвалідів, зазначеної у звіті Ф.10-ПН, оскільки зазначена у звіті кількість інвалідів і визначалась як 4 особи.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що КП ДОР «Аульський водовід» було подано за період січень - грудень 2014 р. звітність - інформацію про попит на робочу силу (вакансії) Форми №3-ПН до Дніпропетровського обласного центру зайнятості, що підтверджується копіями зазначених звітів, які містяться в матеріалах справи.
При цьому наведена вище звітність за формою №3-ПН щодо Інформації про попит на робочу силу (вакансії) містить повну та необхідну для працевлаштування інвалідів інформацію щодо найменування та місцезнаходження роботодавця, відомості щодо назв, кількості вакансій, розміру заробітної плати та місця проведення робіт; характеристики вакансій (й) та вимог до претендентів.
Правовідносини сторін щодо, основ соціальної захищеності інвалідів регулюються нормами Конституції України, ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів», тощо.
Відповідно до ч.3 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» №875-XII від 21.03.1991р. підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Стаття 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» передбачає, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.
Відповідно до абзацу другого частини 2 статті 19 Закону України «Про зайнятість населення» державна служба зайнятості має право одержувати від підприємств, установ і організацій, незалежно від форм власності, адміністративні дані про наявність вакантних робочих місць, у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів, характер і умови праці на них, про всіх вивільнюваних, прийнятих і звільнених працівників та інформацію про передбачувані зміни в організації виробництва і праці, інші заходи, що можуть призвести до вивільнення працівників.
Процедуру подання інформації про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів центру зайнятості визначено Порядком подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, що затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 року № 70.
Інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою № 3-ПН «Звіт про наявність вакансій», затвердженою наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19.12.2005 року № 420 за погодженням з Держкомстатом.
Суд зауважує, що з наданих до суду представником відповідача документів вбачається, що останнім було доведено факт наявності, відповідно до норм чинного законодавства заходів, спрямованих на працевлаштування інвалідів відповідно до вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від №875-XII від 21.03.1991р., а саме про що свідчить наказ від 08.01.2014 р. №11 «Про забезпечення виконання нормативу з працевлаштування інвалідів», з якого вбачається, що станом на 01.01.2014 р. на підприємстві працюють 4 працівника, яким була встановлена інвалідність та, в свою чергу, виділено та заброньовано із наявних вакансій у штатному розкладі працівників підприємства робочі місця для працевлаштування інвалідів у необхідній кількості відповідно до норм чинного законодавства України.
Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що відповідачем був доведений факт наявності відповідно до норм чинного законодавства заходів, спрямованих на працевлаштування інвалідів відповідно до вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від №875-XII від 21.03.1991р.
При цьому суд зазначає, що під час судового розгляду справи судом було з'ясовано, що станом на 27.07.2015 р. відповідач банкрутом в судовому порядку не визнаний.
Натомість, позивачем жодними доказами в розумінні ст.70 КАС України не був доведений факт наявності вини відповідача у зазначених правовідносинах, що мав би наслідком застосування адміністративно - господарських санкцій та пені у визначеній в адміністративному позові сумі.
Згідно до ч.1 ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів», підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.
Як вбачається із ч.2 ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів», порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.
Вирішуючи дану справу по суті, судом зверталася увага на позиції Вищого адміністративного суду України та Верховного Суду України з зазначеного приводу, які полягають в наступному.
Відповідно до пункту 3 Інформаційного листа Вищого адміністративного суду від 01.06.2010р. за №781/11/13-10 «Щодо застосування окремих норм матеріального права під час розгляду адміністративних справ» встановлено, що нарахування пені та її сплати адміністративно-господарська санкція - це грошове зобов'язання, альтернативне зобов'язанню самостійно здійснити працевлаштування інвалідів відповідно до Закону, сплачується у порядку і розмірах, передбачених Законом та постановою Кабінету Міністрів України "Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".
Відповідно до підпункту 3.1 пункту 3 Інформаційного листа Вищого адміністративного суду від 01.06.2010р. за №781/11/13-10 «Щодо застосування окремих норм матеріального права під час розгляду адміністративних справ» встановлено, що адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законом України «Про систему оподаткування», а є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.
Відповідно до пункту 4 Інформаційного листа Вищого адміністративного суду від 01.06.2010р. за №781/11/13-10 «Щодо застосування окремих норм матеріального права під час розгляду адміністративних справ» встановлено, що визначаючи предмет доказування у справах зазначеної категорії, адміністративним судам потрібно враховувати наступне.
Згідно з частиною першою статті 19 Закону для роботодавців установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
Відповідно до частини другої зазначеної статті роботодавці самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів.
Згідно з частиною першою статті 177 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання зобов'язані за рішенням місцевої ради за рахунок своїх коштів відповідно до закону створювати спеціальні робочі місця для осіб з обмеженою працездатністю та організовувати їх професійну підготовку.
Відповідно до підпункту 12 пункту "б" частини першої статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до кола делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, бронювання в порядку, встановленому законом, на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форм власності робочих місць, призначених для працевлаштування осіб, які відповідно до законодавства потребують соціального захисту і не спроможні конкурувати на ринку праці, визначення нормативів таких робочих місць; прийняття рішень про створення на підприємствах, в установах та організаціях спеціальних робочих місць для осіб з обмеженою працездатністю, організація професійної підготовки цих осіб; погодження проведення ліквідації таких робочих місць.
Частиною другою статті 17 Закону передбачено, що підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей.
Таким чином, розрахунок кількості робочих місць для інвалідів здійснюється роботодавцями самостійно, а розрахунок спеціальних робочих місць та їх створення - за рішенням місцевої ради.
Відповідно до п.п.4 п.4 Рекомендацій президії Вищого адміністративного суду України від 14.04.2008р. за №07.2-10/2 «Про деякі питання практики застосування адміністративними судами законодавства про забезпечення права інвалідів на працевлаштування» встановлено, що при розгляді зазначеної категорії справ адміністративним судам потрібно встановлювати такі обставини: створення робочих місць відповідно до встановленого нормативу; інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць (вакантних посад); спрямування центрами зайнятості інвалідів до роботодавців з питань працевлаштування; причини не працевлаштування роботодавцями інвалідів.
Аналогічної думки дотримується Верховний Суд України виклавши свою позицію в постанові від 10.03.2015 р. за адміністративним позовом Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів Міністерства соціальної політики України до товариства з обмеженою відповідальністю «Домінік 777» про стягнення адміністративно-господарських санкцій, зміст якої полягає в наступному.
За змістом статті 19 Закону України №875-ХІІ встановлено, що підприємства, установи, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, які використовують найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.
Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законами України від 25.06.1991р. №2151-ХІІ «Про систему оподаткування», а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.
Разом із тим, відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Згідно зі статтею 18 Закону №87-ХІІ передбачено, що працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів. Законом України від 23 лютого 2006 року №3483-ІV «Про внесення змін до деяких законів України щодо реалізації інвалідами права на трудову зайнятість» зазначену статтю було викладено в іншій редакції, а Закон №875-ХІІ доповнено статтею 18-1, за змістом якої пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.
Таким чином, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.
При вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов'язань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.
При цьому, слід враховувати, що елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками. Вважається, що застосування принципу вини як умови відповідальності пов'язане з необхідністю доведення порушення зобов'язання.
Якщо при розгляді справи буде встановлено, що роботодавець вжив усіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, то адміністративним судам потрібно визнавати незаконним застосування адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць і відмовляти у задоволенні позову.
З метою прийняття законного і обґрунтованого рішення у справі, з`ясування всіх обставин справи та дотримання ст.2 КАС України, відповідно до якої завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ, судом було встановлено, що відповідачем надані до суду достатні належні докази в розумінні ст.70 КАС України, що свідчить про відсутність вини з боку відповідача та спростовують позицію позивача щодо стягнення з КП ДОР «Аульський водовід» адміністративно-господарських санкцій та пені на загальну суму 628 426,76 грн.
Згідно з ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Суд, згідно зі ст.86 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Враховуючи викладене вище, суд вважає, що відповідачем були надані до суду належні докази щодо спростування позиції позивача, викладеної в заявленому адміністративному позові, та які свідчать про відсутність його вини у наведеному вище порушенні. Під час судового розгляду справи судом був з'ясований факт відсутності підстав стягнення з Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Аульський водовід» суми адміністративно-господарських санкцій та пені в розмірі 628 426,76 грн.
За таких підстав, суд вважає адміністративний позов Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Аульський водовід» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в розмірі 628 426,76 грн. необґрунтованим, а відтак таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.
Керуючись ст.ст.158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні адміністративного позову Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Аульський водовід» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в розмірі 628 426,76 грн. - відмовити повністю.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 30 липня 2015 року.

Суддя Є.О. Жукова