Справа № 826/6186/15
Суддя: Кротюк О.В.
Дата ухвалення: 2015-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 серпня 2015 року (в порядку письмового провадження) № 826/6186/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Кротюка О.В. , суддів Літвінової А.В. Мазур А.С. вирішив адміністративну справу

за позовом Громадянина Ірану ОСОБА_3
до Державної міграційної служби України

провизнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії
Обставини справи:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Ірану ОСОБА_3 з позовом до Державної міграційної служби України, яким просив визнати неправомірним та скасувати рішення від 04 лютого 2015 року № 60-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, зобов'язати відповідача повторно розглянути його заяву про визнання особою біженцем або такою, що потребує додаткового захисту.

Відповідач заперечив проти позовних вимог, з підстав, викладених у письмовому запереченні, долученому до матеріалів справи.

На підставі ч.4 ст.122 КАС України судом ухвалено про розгляд справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

встановив:

Громадянином Ірану ОСОБА_3 (далі - позивач) було подано заяву 15.04.2013 №53 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі мотивів, викладених у висновку від 03.11.2014 року (далі - Висновок) Державною міграційною службою України вирішено (від 04 лютого 2015 року № 60-15) відмовити громадянину Ірану ОСОБА_3 (у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину (далі - оскаржуване рішення).

Позивач не погоджується з оскаржуваним рішенням.

Стаття 161 КАС України встановлює, що під час прийняття постанови суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

У відповідності до положень частини 1 статті 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

У відповідності до пунктів 1, 4, 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" № 3671-VI від 08.07.2011 (далі - Закон):

o біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

o додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті;

o особа, яка потребує додаткового захисту, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Положеннями п.23 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду № 1 від 25.06.2009 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" встановлено наступне.

При розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Як вбачається зі змісту заяви позивача від (а.с.44) побоювання повернення до Ірану обумовлені політичними причинами, оскільки він приймав участь у демонстраціях і Ірані в 2009 році, розповсюджував політичні агітаційні матеріали. Окрім того, позивач змінив релігію з ісламу на християнство, що перешкоджає йому повернутися та жити в країні свого походження.

Судом приймаються до уваги протоколи співбесід позивача.

Так зі співбесіди за 22 квітня 2013 року (т.1. а.с. 86) судом встановлено, що причиною звернення позивача до міграційної служби (розділ 4 співбесіди) є бажання заявника отримати статусу біженця для того, щодо легально проживати на території України та знайти собі роботу. Тобто жодних причин, які пов'язані з побоюваннями за своє життя та здоров'я позивачем фактично не висловлено. Зазначені обставини підтверджуються іншою відповіддю на таке ж питання (четверте з верху, т.1.а.с. 89).

Жодних об'єктивних доказів, які свідчать про політичну та антиурядову діяльність у країні свого походження позивачем органам міграційної служби та суду не надано.

Тому доводи щодо переслідувань за політичними мотивами суд відхиляє як безпідставні та необґрунтовані.

Щодо релігійних притискань, то суд відхиляє зазначені покликання позивача, оскільки ним не наведено у співбесідах загальновідомих для християн постулатів, зокрема, відносно кількості заповідей (т.1.а.с. 89, 100), особливостей звернень християн один до одного у свято Великодня (т.1.а.с. 101); позивач вказує, що він нібито носить хрестик (т.1.а.с. 90), але в судовому засіданні з'ясовано його відсутність у позивача. Вказане свідчить про наявність обґрунтованих сумнівів у суду про фактичну зміну релігії. Позивач маючи загальні знання відносно християнства фактично використовує їх в тій мірі, в якій необхідно йому отримати позитивне рішення відповідача відносно вирішення його заяви від 15.04.2013 № 54

Окрім того, у протоколі співбесіди (т.1.а.с.99) позивач вказує, що жодних переслідувань за ознаками віросповідання він не зазнавав у країні свого походження, оскільки про зміну його віри ніхто не знав. В той же час в подальшому за текстом співбесіди (т.1 а.с. 99) позивач вже вказує про те, що про зміну його релігії знали його близькі друзі.

Поряд з цим позивач вказує у протоколі співбесіди, що якщо зміняться закону внаслідок яких йому не буде загрожувати кримінальна відповідальність він повернеться до країни свого походження, «забуваючи» при цьому релігійні обставини (т.1 а.с.101).

Вказане у сукупності свідчить про суперечливість доводів позивача щодо його переслідувань за релігійною ознакою, та наявність лише побоювань повернення до країни походження, які обумовлені кримінальною відповідальністю. Тому доводи відносно переслідувань за релігійною ознакою позивача суд відхиляє як необґрунтовані та безпідставні.

Як вбачається зі змісту рішення суду Ісламської Республіки Іран позивача визнано винним у порушенні правил продажу алкоголю. Вказана вина визнана самим позивачем (т.1.а.с.66). Зазначені обставини підтверджені судом апеляційної інстанції, який вказує що позивач визнав себе винним у суді за порушення порядку продажу алкоголю (т.1 а.с. 64).

У заяві від 15.04.2013 року № 54 позивач не вказує жодних побоювань за своє життя і здоров'я обумовлене виконанням покарання за судовим рішенням своєї країни походження.

У апеляційній скарзі позивач вказує на побоювання лише відносно перебування у в'язниці (т.1.а.с.54).

У матеріалах співбесід позивач не вказує жодних побоювань щодо відбування покарання за рішенням суду країни свого походження, зокрема в частині ударів батогом.

Поряд з цим позивач перебував в Україні протягом тривалого часу і не звертався про захист і підставою для звернення до органів відповідача є зміна курсу долара США внаслідок чого навчання позивача могло бути припиненим (т.1.а.с. 89).

Вказане в сукупності дає підстави дійти суду до висновку, що суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним, а тому жодних суб'єктивних факторів наявності побоювання за своє життя та здоров'я, які обумовлюють неможливість повернення заявника до Ірану позивачем відповідачу у заяві від 15.04.2013 року № 54 та матеріалах співбесід не заявлено.

Окрім того, позивач, знаючи про покарання визначене судом, повертався до країні свого походження з метою проведення пластичної операції та обставин переживань матері (т.1.а.с.88, 101). Вказане, на внутрішнє переконання суду, вкрай не узгоджується з будь-якими переживаннями заявника за своє життя і здоров'я за наслідком відбування покарання.

Покликання представника позивача на практику ЄСПЛ суд відхиляє, оскільки: 1) досліджені у судовому рішенні обставини не стосуються заявника, оскільки ним вони не були заявлені ані в заяві від 15.04.2013 року № 54, ані в матеріалах проведених співбесід; 2) відповідне рішення ЄСПЛ не перекладено у повному обсязі, що позбавляє суд оцінити обставини вказаного рішення в цілому на предмет наявності обставин і мотивів їх застосування у цій справі.

Отже, вказані позивачем у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту мотиви не знайшли свого підтвердження за наслідком проведених співбесід, що дає підстави суду дійти до висновку про відсутність у позивача суб'єктивної сторони побоювань.

Аналогічні обставини та мотиви викладені у Висновку.

Таким чином, суд дійшов висновку про безпідставність і необґрунтованість позовних вимог.

Інші доводи і заперечення сторін не спростовують встановленого вище судом.

Відповідач в силу положень частини 2 статті 71 КАС України спростував покликання позивача і довів відповідність оскаржуваного рішення вимогам ч.3. ст..2 КАС України.

Позивач в силу положень ч.1 ст.71 КАС України повинен довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, проте всупереч вказаній нормі не довів суду належними доказами наявність обставин, що обґрунтовують його позовні вимоги.

Керуючись ст.. 9, 71, 159, 163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.. 254 КАС України. Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги в порядку і строки, встановлені ст..186 КАС України.

Головуючий Суддя О.В. Кротюк

Судді А.В. Літвінова

А.С. Мазур