Справа № 826/7416/15
Суддя: Нагорянський С.І.
Дата ухвалення: 2015-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 серпня 2015 року 11:00 год. № 826/7416/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Нагорянського С.І., суддів Бояринцевої М.А., Добрянської Я.І. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доМіністерства соціальної політики України
провизнання протиправними дій,
ВСТАНОВИВ :

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Міністерства соціальної політики України, в якому просив:

- визнати протиправним дії Міністерства соціальної політики України, які полягають у наданні ОСОБА_1 недостовірної інформації про те, що наказ Міністерства соціальної політики України від 02 червня 2006 року № 207 "Про затвердження форми Персональної картки особи, яка звернулась за сприянням у працевлаштуванні до центру зайнятості та додатків до неї" не підлягав державній реєстрації на підставі підпункту "е" пункту 5 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року № 731.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 квітня 2015 року відкрито провадження у справі та призначено попереднє судове засідання на 15 травня 2015 року.

У попередньому судовому засіданні 15 травня 2015 року позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити повністю.

Представник відповідача у попередньому судовому засіданні 15 травня 2015 року проти позовних вимог заперечував, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Подав письмові заперечення проти позову.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 травня 2015 року судом було закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду у складі колегії суддів на 17 червня 2015 року.

У судовому засіданні 17 червня 2015 року розгляду справи було відкладено на 05 серпня 2015 року, у зв'язку з неявкою позивача.

У судове засідання призначене на 05 серпня 2015 року сторони не прибули, від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

У зв'язку з надходженням від позивача клопотання про розгляд справи без його участі, та враховуючи неявку представника відповідача у судове засідання, 05 серпня 2015 року суд ухвалив продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, оцінивши докази, які мають значення для розгляду та вирішення справи, судом встановлено наступне.

04 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Міністерства соціальної політики України з інформаційним запитом, в якому просив надати інформацію шляхом конкретизації: на підставі якого підпункту пункту 5 «Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року № 731, наказ Міністерства праці та соціальної політики від 02 червня 2006 року № 207 не подавався на державну реєстрацію.

Вищевказаний запит отриманий відповідачем 04 листопада 2014 року та зареєстрований за № 19253/26.

Листом від 10 листопада 2014 року № 408/06/186-14 за підписом заступника директора юридичного департаменту Міністерства соціальної політики України, позивачу було надано відповідь, згідно якої, наказ Міністерства праці та соціальної політики від 02 червня 2006 року № 207 "Про затвердження форми Персональної картки особи, яка звернулась за сприянням у працевлаштуванні до центру зайнятості та додатків до неї", відповідно до підпункту «е» пункту 5 Положення, державній реєстрації в Міністерстві юстиції не підлягав.

Позивач вважає, що відповідачем було надано недостовірну інформацію про те, що наказ Міністерства соціальної політики України від 02 червня 2006 року № 207 не підлягав державній реєстрації, що стало підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, регламентовано Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI).

Відповідно до ст. 1 Закону № 2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. 12 Закону № 2939-VI, суб'єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб'єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Пунктом 1 частини 1 статті 13 Закону № 2939-VI визначено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання.

Відповідно до ст. 14 Закону № 2939-VI, розпорядники інформації зобов'язані: 1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; 6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

В силу ч. 1 ст. 19 Закону № 2939-VI, запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Частиною 1 статті 20 Закону № 2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно п.п. 8 п. 4 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228, Мін'юст відповідно до покладених на нього завдань: здійснює державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, а також інших органів, акти яких відповідно до законодавства підлягають державній реєстрації.

Також, в силу пункту 1 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року № 731 (Положення № 731), державна реєстрація нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, які виступають суб'єктами нормотворення, здійснюється відповідно до Указу Президента України від 3 жовтня 1992 р. "Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади" та цього Положення.

Державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер (пункт 2 Положення № 731).

Відповідно до п. 4 Положення № 731, державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти будь-якого виду (постанови, накази, інструкції тощо), якщо в них є одна або більше норм, що:

а) зачіпають соціально-економічні, політичні, особисті та інші права, свободи й законні інтереси громадян, проголошені й гарантовані Конституцією та законами України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколами до неї, міжнародними договорами України, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та acquis communautaire, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, встановлюють новий або змінюють, доповнюють чи скасовують організаційно-правовий механізм їх реалізації;

б) мають міжвідомчий характер, тобто є обов'язковими для інших міністерств, органів виконавчої влади, а також органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, що не входять до сфери управління органу, який видав нормативно-правовий акт.

Згідно пункту 5 Положення № 731, на державну реєстрацію не подаються акти:

а) персонального характеру (про склад комісій, призначення на посаду і звільнення з неї, заохочення працівників тощо);

б) дія яких вичерпується одноразовим застосуванням, крім актів про затвердження положень, інструкцій та інших, що містять правові норми;

в) оперативно-розпорядчого характеру (разові доручення);

г) якими доводяться до відома підприємств, установ і організацій рішення вищестоящих органів;

д) спрямовані на організацію виконання рішень вищестоящих органів і власних рішень міністерств, інших органів виконавчої влади, що не мають нових правових норм;

е) рекомендаційного, роз'яснювального та інформаційного характеру (методичні рекомендації, роз'яснення, у тому числі податкові, тощо), нормативно-технічні документи (національні та регіональні стандарти, технічні умови, будівельні норми і правила, тарифно-кваліфікаційні довідники, кодекси усталеної практики, форми звітності, у тому числі щодо державних статистичних спостережень, адміністративних даних та інші).

Так, наказом Міністерства праці та соціальної політики від 02 червня 2006 року № 207 затверджено форми Персональної картки особи, яка звернулась за сприянням у працевлаштуванні до центру зайнятості та додатків до неї.

Водночас, наказом Міністерства праці та соціальної політики від 13 листопада 2013 року № 761 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких наказів Міністерства праці і соціальної політики України», визнано таким, що втратив чинність, зокрема, наказ Міністерства праці та соціальної політики від 02 червня 2006 року № 207 «Про затвердження форми Персональної картки особи, яка звернулась за сприянням у працевлаштуванні до центру зайнятості та додатків до неї».

За результатами розгляду інформаційного запиту позивача, Міністерство праці та соціальної політики України надало позивачу інформацію, про те, що наказ Міністерства праці та соціальної політики України від 02 червня 2006 року № 207 "Про затвердження форми Персональної картки особи, яка звернулась за сприянням у працевлаштуванні до центру зайнятості та додатків до неї", відповідно до підпункту «е» пункту 5 Положення, державній реєстрації в Міністерстві юстиції не підлягав.

Враховуючи вищенаведені норми законодавства та обставини справи, суд дійшов висновку, що листом від 10 листопада 2014 року № 408/06/186-14 ОСОБА_1 було надано повну та достовірну інформацію стосовно його запиту, яка відповідала суті та змісту запитуваної інформації, що виключає протиправність його дій.

Крім того, суд погоджується з доводами відповідача про те, що предметом розгляду у даному випадку є питання надання суб'єктом владних повноважень, як розпорядником, інформації на запит позивача, а не питання процедури проведення державної реєстрації нормативно-правових актів центральних органів виконавчої влади.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Як стало відомо у судовому засіданні, позивач звернувся до відповідача з інформаційним запитом 04 листопада 2014 року стосовно своїх порушених прав на працю.

Разом з тим, у позовній заяві позивачем не вказано, які саме його права порушені діями чи бездіяльністю відповідача, та яким саме чином факт реєстрації наказу від 02 червня 2006 року № 207 вплинув на його права, що також не було ним підтверджено під час розгляду справи у судовому засіданні.

Крім того, суд зазначає, що посилання позивача на те, що наказ від 02 червня 2006 року № 207 є актом нормативно-технічного характеру не підтверджує порушення прав позивача.

Суд також вважає, що оскаржувані дії Міністерства соціальної політики України стосовно надання позивачу відповіді, в якій вказувалось, що наказ № 207 не підлягав реєстрації, жодним чином не може вплинути на його право на працевлаштування, про яке він наголошував у судовому засіданні, оскільки як було встановлено вище, наказ Міністерства соціальної політики України від 02 червня 2006 року № 207 втратив чинність на підставі наказу Міністерства соціальної політики України від 13 листопада 2013 року № 761 «Про визнання такими, що втратили чинність деяких наказів Міністерства соціальної політики України», а позивач звернувся до суду з приводу порушення його прав лише через рік після цієї події.

Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивачем, у свою чергу, не доведено тих обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

З огляду на те, що Міністерством соціальної політики України було надано достовірну інформацію на запит ОСОБА_1 та у відповідності до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги позивача.

Керуючись ст. ст. 69-71, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя С.І. Нагорянський

Судді М.А. Бояринцева

Я.І. Добрянська

Головуючий Суддя С.І. Нагорянський

Судді М.А. Бояринцева