Справа № 492/448/15-а
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2015-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2015 р.м.ОдесаСправа № 492/448/15-а

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Гусєва Н.Д.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Крусяна А.В.

- Шляхтицького О.І.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області на постанову Арцизького районного суду Одеської області від 10 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області про визнання неправомірним рішення,

ВСТАНОВИВ :

Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом до управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області (далі - УПФУ) про визнання протиправним рішення про припинення пенсії № 6 від 30.01.2015р. та зобов'язання поновити виплату пенсії за вислугу років, відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з часу її припинення, посилаючись на те, що вона має право на пенсію за вислугу років, як працівник охорони здоров'я, оскільки більше 25 років працювала в різних закладах охорони здоров'я на посаді провізора, передбаченої Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993р. № 909 та 17.08.2011р. позивачці була призначена пенсія як працівнику охорони здоров'я, але з 30.01.2015р. відповідачем у справі їй було припинено виплату раніше призначеної пенсії як працівнику охорони здоров'я у зв'язку з тим, що в період з 03.01.2005р. по 16.08.2011р. позивачка працювала провізором у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, яка не належить до Переліку закладів охорони здоров'я, затвердженого наказом МОЗ України від 28.10.2002р. № 385.

Вважаючи таке припинення виплати пенсії як працівнику охорони здоров'я протиправним, позивачка просить суд визнати неправомірне припинення зазначеної пенсії та зобов'язати відповідача поновити виплату пенсії за вислугу років, відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з часу її припинення, тобто з 30.01.2015р.

Представник відповідача у судове засідання не з'явилася, але надала заперечення згідно яких позовні вимоги позивачки не визнала, зазначивши, що УПФУ рішення про припинення виплати пенсії як працівнику охорони здоров'я прийнято виключно у відповідності із законом. Просила відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Постановою Арцизького районного суду Одеської області від 10 червня 2015 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано неправомірним рішення Управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області № 6 від 30 січня 2015 року про припинення ОСОБА_2 пенсії за вислугу років, призначеної 17.08.2011р. відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області поновити виплату ОСОБА_2 пенсію за вислугу років, призначеної 17.08.2011р. відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з часу її припинення, тобто з 30 січня 2015 року.

Не погодившись з таким рішенням УПФУ звернулось з апеляційною скаргою на зазначену постанову. Апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2, маючи загальний стаж роботи за спеціальністю фармацевта більш 25 років, звернулась до УПФУ із заявою про призначення пенсії за вислугу років у відповідності до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до протоколу № 2247 від 17.08.2011р. ОСОБА_2 призначено пенсію за вислугу років з урахуванням загального стажу роботи 28 років 5 місяців 22 дні та спеціального стажу працівника охорони здоров'я 25 років 10 місяців 27 днів.

Однак, рішенням УПФУ від 30 січня 2015 року № 6 позивачці було припинено виплату раніше призначеної пенсії за вислугу років у зв'язку з відсутністю необхідного 25 років стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, оскільки позивачка у період з 03.01.2005р. по 16.08.2011р. працювала у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, яка не відноситься до Переліку закладів охорони здоров'я, затвердженого наказом МОЗ України від 28.10.2002р. № 385, про було повідомлено позивачку.

Припиняючи пенсію відповідач виходив з того, що період роботи позивачки у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 не дає право на призначення пенсії за вислугу років у відповідності до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

З матеріалів справи вбачається, що позивачка з 05.08.1985р. по 16.08.2011р. працювала на посадах фармацевта, провізора, завідуючої аптечним кіоском, завідуючої аптечним пунктом, в тому числі в період з 03.01.2005р. по 16.08.2011р. працювала на посадах провізора, завідуючої аптечним пунктом у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

На момент звернення ОСОБА_2 до УПФУ її спеціальний стаж як працівника охорони складав 25 років 10 місяців 27 днів, що підтверджено розрахунком стажу, зробленим відповідачем та трудовою книжною.

Судом встановлено, що відповідачем було відмовлено у зарахуванні до спеціального стажу період роботи на посаді провізора, завідуючої аптечним пунктом у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

Згідно ліцензій серії НОМЕР_1, серії НОМЕР_2 фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 надано право на здійснення наступних видів фармацевтичної діяльності: роздрібна торгівля лікарськими засобами.

Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.11.2004р. № 1570 «Про затвердження Правил торгівлі лікарськими засобами в аптечних закладах» аптека - заклад охорони здоров'я, основним завданням якого є забезпечення населення, закладів охорони здоров'я, підприємств, установ та організацій лікарськими засобами шляхом здійснення роздрібної торгівлі.

Відповідно до ст. 3 «Основ законодавства України про охорону здоров'я» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) закладами охорони здоров'я є підприємства, установи та організації, завданням яких є забезпечення різноманітних потреб населення в галузі охорони здоров'я шляхом подання медико-санітарної допомоги, включаючи широкий спектр профілактичних і лікувальних заходів або послуг медичного характеру, а також виконання інших функцій на основі професійної діяльності медичних працівників.

Визначення аптечного закладу наведено у ст. 16 Закону, згідно з якою безпосередню охорону здоров'я населення забезпечують санітарно-профілактичні, лікувально-профілактичні, фізкультурно-оздоровчі, санаторно-курортні, аптечні, науково-медичні та інші заклади охорони здоров'я. Відповідно до ч. 2 зазначеної статті заклади охорони здоров'я створюються підприємствами, установами та організаціями з різними формами власності, а також приватними особами при наявності необхідної матеріально-технічної бази і кваліфікованих фахівців. Порядок і умови створення закладів охорони здоров'я, державної реєстрації та акредитації цих закладів, а також порядок ліцензування медичної практики, виробництва лікарських засобів, оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами визначаються актами законодавства України.

Назви фармацевтичних (аптечних) закладів наведено в переліку закладів охорони здоров'я, затвердженому наказом Міністерства охорони здоров'я України від 28.10.2002р. № 385.

Пунктом 16 пояснень до Переліку закладів охорони здоров'я визначено, що аптека - це заклад охорони здоров'я, основним завданням якого є забезпечення населення, закладів охорони здоров'я, підприємств, установ і організацій лікарськими засобами і виробами медичного призначення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що аптека фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, у якій працювала ОСОБА_2 є закладами охорони здоров'я в розумінні «Основ законодавства України про охорону здоров'я» та, як підтверджується матеріалами справи, мала відповідні ліцензії на право роздрібної торгівлі лікарськими засобами.

Колегія суддів не приймає доводи апелянта про те, що відсутність документів, які підтверджують акредитацію аптечного пункту фізичної особи-підприємця, є підставою для відмови позивачці у призначенні пенсії за вислугу років, оскільки на працівника фармацевтичного закладу не може бути покладена відповідальність за не проведення або несвоєчасне проведення акредитації відповідного закладу охорони здоров'я.

Разом з тим, згідно положень пункту п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993р. № 909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років. Зокрема, розділ 2 «Охорона здоров'я» містить такі найменування закладів та установ, як аптеки, аптечні кіоски, аптечні магазини, контрольно-аналітичні лабораторії, а також посад - провізори, фармацевти (незалежно від найменування посад), лаборанти. Крім того, приміткою 2 передбачено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. УПФУ не довело правомірності своїх дій щодо не врахування до спеціального стажу ОСОБА_2 період роботи з 03.01.2005р. по 16.08.2011р. у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

Враховуючи викладені обставини колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачка має право на призначення пенсії за вислугу років зважаючи на те, що аптечний пункт фізичної особи є закладом охорони здоров'я в розумінні нормативно-правових актів України, посада позивачки віднесена до тих посад, які дають право на призначення пенсії за вислугу років на пільгових умовах, і ОСОБА_2 має необхідний стаж для призначення пенсії, визначений пунктом п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Колегія суддів вважає, що сукупність наведених вище законодавчих та нормативних актів, прямо свідчить про неправомірну позицію відповідача, яка побудована на припиненні пенсії позивачці як працівнику охорони здоров'я.

За таких обставин, рішення відповідача № 6 від 30.01.2015р. про припинення пенсії ОСОБА_2 повинно бути визнано неправомірним, а на відповідача покладений обов'язок поновити виплату пенсії за вислугу років, відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з часу її припинення, тобто з 30.01.2015р.

Судова колегія вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов'язок відсутній, якщо відповідач визнає позов.

Апелянт, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію суду не доказав та не обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195; 197; 198; 200; 205; 206; 254 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області залишити без задоволення, а постанову Арцизького районного суду Одеської області від 10 червня 2015 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після надіслання її копії особам, що беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів.

Головуючий: О.В. Джабурія

Суддя: А.В. Крусян

Суддя: О.І. Шляхтицький