Справа № 2а-2325/10/1670
Суддя: Є.Б. Супрун
Дата ухвалення: 2010-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2010 року м. ПолтаваСправа № 2а-2325/10/1670

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Супруна Є.Б.,

при секретарі Дубовик О.І.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Відкритого акціонерного товариства «Управління механізації будівництва №23» про стягнення санкцій, -

В С Т А Н О В И В:

26 травня 2010 року Полтавське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Відкритого акціонерного товариства (далі - ВАТ) «Управління механізації будівництва №23» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в розмірі 6 451,04 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідачем порушено вимоги статті 19 Закону України від 21 березня 1991 року №875-XII «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»(далі Закон №875-ХІІ), а саме: підприємством у 2009 році не виконано нормативу робочих місць призначених для працевлаштування інвалідів у кількості 1 робоче місце, що тягне за собою накладення адміністративно-господарських санкцій у розмірі 6 372,73 грн. та пені у розмірі 78,31 грн. у зв'язку з порушенням терміну сплати адміністративно-господарських санкцій.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив такі задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував. У наданих суду письмових запереченнях зазначив, що ВАТ «Управління механізації будівництва №23», основним видом діяльності якого є будівництво автошляхів, щомісячно протягом 2009 року подавало звіти до Полтавського районного центру зайнятості про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів за формою №3-ПН, що підтверджується їх копіями долучених до матеріалів справи та зверталося до центру зайнятості з листом від 26 січня 2009 року №2-к з приводу направлення у 2009 році інвалідів з метою їх працевлаштування. Направлені протягом 2009 року 2 особи з числа інвалідів не були працевлаштовані підприємством у звязку з протипоказаннями за результатами висновку МСЕК.

Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків.

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону №875-ХІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

При цьому, виходячи з положень частини 5 статті 19 Закону №875-ХІІ, виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною 1 статті 19 даного Закону, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

В силу частини 3 статті 19 Закону №875-ХІІ підприємства, установи, організації самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Підприємства, установи, організації в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

Судом встановлено, що згідно з наданою державною статистичною звітністю, затвердженою наказом Міністерства праці України від 29 грудня 2004 року №338, (форма №10-ПІ (річна) "Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2009 рік" (а.с. 5), встановлений Законом норматив ВАТ «Управління механізації будівництва №23»у 2009 році не виконало при нормативі працевлаштування 4 особи, фактично працювало 3 інваліда.

У зв'язку з невиконанням встановленого статтею 19 Закону №875-ХІІ нормативу та в силу статті 20 зазначеного Закону, пункту 2 Порядку сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року № 70, ВАТ «Управління механізації будівництва №23», на думку позивача, було зобов'язане самостійно у строк до 15 квітня 2010 року сплатити в дохід Державного бюджету на рахунок Державного казначейства адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на підприємстві за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, що для підприємства відповідача у 2009 році становить 6 372,73 грн.

Статтею 18 Закону №875-ХІІ встановлено, що працевлаштування інвалідів здійснюється органами виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів.

Відповідно до частини 3 статті 181 №875-ХІІ здійснення пошуку підходящої роботи для інвалідів, які бажають працювати, покладено на державні служби зайнятості.

Згідно з пунктом 3 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1995 року №314, робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участі представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда.

Державна служба зайнятості повинна вести облік інвалідів, які звернулися за допомогою у працевлаштуванні; сприяти працевлаштуванню інвалідів, які звернулися з проханням, з урахуванням рекомендацій МСЕК та щоквартально подавати місцевим органам соціального захисту населення інформацію про працевлаштування інвалідів.

Пунктом 5 зазначеного Положення визначено, що підприємства розробляють заходи щодо створення робочих місць для інвалідів, включають їх до колективного договору, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Таким чином, діючим законодавством на господарюючого субєкта не покладено обов'язку по виявленню працездатних інвалідів, що мають намір працевлаштуватися, а обов'язок самостійно здійснити працевлаштування інвалідів не є тотожним обов'язку по здійсненню пошуку бажаючих працювати і може бути виконаний лише у випадку звернення інваліда (чи його направлення центром зайнятості) до підприємства з вимогою надати роботу (відповідно до рекомендацій МСЕК, кваліфікації та побажань інваліда).

Як підтверджується матеріалами справи, зокрема, довідкою Полтавського районного центру зайнятості №556 від 10 червня 2010 року (а.с. 12), звітами відповідача про наявність вакансій форми №3-ПН (а.с. 13-24, 28-39) ВАТ «Управління механізації будівництва №23»у 2009 році надавало щомісячну звітність до Полтавського районного центру зайнятості про наявність вакансій для інвалідів, інформувало органи працевлаштування про створення робочих місць відповідно до встановленого нормативу.

Статтею 218 Господарського кодексу України встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відноси відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобовязання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Оскільки відповідач вчинив всі передбачені чинним на момент виникнення спору законодавством заходи, спрямовані на працевлаштування інвалідів, правові підстави щодо накладення адміністративно-господарської санкції та пені за невиконання нормативу робочих місць для інвалідів відсутні.

Згідно зі статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

З урахуванням наведеного та керуючись статтями 18-20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», статтями 9, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Відкритого акціонерного товариства «Управління механізації будівництва №23» про стягнення санкцій відмовити.

Постанова відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений Кодексом адміністративного судочинства України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі. Якщо постанову було проголошено у відсутності особи, яка бере участь у справі, то строк подання заяви про апеляційне оскарження обчислюється з дня отримання нею копії постанови. Апеляційна скарга може бути подана у 20-денний строк після подачі заяви про апеляційне оскарження в порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлено 23 червня 2010 року.

Суддя Є.Б. Супрун