Справа № 826/9190/15
Суддя: Нагорянський С.І.
Дата ухвалення: 2015-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 серпня 2015 року № 826/9190/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Нагорянського С.І., суддів Бояринцевої М.А., Добрянської Я.І. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Громадянки Сомалі ОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України
третя особа: проГоловне управління Державної міграційної служби України в місті Києві визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ :

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась Громадянка Сомалі ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві, в якому просила:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 217-15 від 25 березня 2015 року про відмову у визнанні Громадянки Сомалі ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Сомалі ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовної заяви позивач вказувала, що маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою дискримінації та переслідування за ознакою приналежності до соціальної групи - незаміжня молода жінка, вона не може повернутись до країни свого походження - Сомалі. В Україні позивач подала до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві заяву-анкету про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак за результатами розгляду заяви позивач отримала повідомлення про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю необхідних умов, передбачених Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 травня 2015 року відкрито провадження у справі та призначено попереднє судове засідання на 04 червня 2015 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 червня 2015 року закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду у складі колегії суддів на 22 липня 2015 року.

У судовому засіданні 22 липня 2015 року представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити у повному обсязі, з огляду на доводи, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні 22 липня 2015 року заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання по справі.

Від відповідача та від третьої особи надійшло спільне письмове заперечення проти позову, в яких посилались на необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

У зв'язку з надходженням від представника позивача клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження, а також у зв'язку з неявкою третьої особи у судове засідання, 22 липня 2015 року суд ухвалив продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, оцінивши докази, які мають значення для розгляду та вирішення справи, судом встановлено наступне.

Громадянка Сомалі ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за національністю - завія, за віросповіданням - мусульманка.

За словами позивача, у 2007 році вона виїхала з Сомалі до Кенії, де мешкала до 2014 року. З Кенії 19 вересня 2014 року виїхала літаком до Російської Федерації, звідки автомобілем нелегально перетнула державний кордон України.

21 жовтня 2014 року позивач звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві із заявою-анкетою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На співбесіді 21 жовтня 2014 року позивач повідомила, що виїхала до Кенії через війну, де мешкала протягом 7 років.

Рішенням Державної міграційної служби України від 25 березня 2015 року № 217-15 Громадянці Сомалі ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, на підставі вищевказаного рішення Державної міграційної служби України, 06 квітня 2015 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві прийнято повідомлення № 87 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Вищевказані рішення та повідомлення мотивовані тим, що стосовно позивача відсутні умови, передбачені п. п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України від 25 березня 2015 року № 217-15 та вважаючи його неправомірним, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Згідно ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI), біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 13 Закону № 3671-VI визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно частин 1 та 2 ст. 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 чи п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 9 Закону № 3671-VI, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Частиною 11 ст. 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону № 3671-VI, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно роз'яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" від 25 червня 2009 року № 1 (із змінами та доповненнями), згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно ч.6 ст.8 Закону № 3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами: які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону; якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу; за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Крім того, обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Частиною сьомою статті 7 Закону № 3671-VI передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Як було встановлено судом, 10 лютого 2015 року Головним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві складено висновок про відмову у визнанні Громадянки Сомалі ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно даного висновку, у своїй заяві до Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21 жовтня 2014 року, заявниця зазначила, що у 2007 році вона виїхала з країни громадянської приналежності - Сомалі через війну в Кенію до тітки. У своїй заяві від 21 жовтня 2014 року шукачка притулку повідомила, що виїхала до тітки в Кенію з метою працевлаштування, проте пропрацювавши певний час у тітки не отримувала жодної заробітної плати і при цьому піддавалась побиттю, та не могла повернутись в Сомалі, оскільки там в неї не залишилося нікого з родини. Під час першої співбесіди стало відомо, що заявниця протягом 7 років мешкала в Кенії, спочатку п'ять з половиною років у тітки, не отримуючи заробітної плати, а потім втекла до сусідки та працювала у неї, після чого люди, в яких вона працювала виплатили їй гроші, за допомогою яких вона покинула Кенію.

Як вбачається з висновку Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, заявниця не їздила на Батьківщину з 2007 року, причиною чому є на переконання третьої особи те, що позивач не бажає та не може туди повернутись, оскільки в неї нікого там не залишилось і через побоювання, що наразі в Сомалі триває війна та діє угрупування «Аль-Шабаб». Крім того, якщо б побоювання заявниці щодо повернення в країну громадянської приналежності мали дійсно суттєвий характер, то проживаючи протягом тривалого часу в Кенії, вона мала можливість звернутись там за статусом біженця. Також, на переконання третьої особи, виїзд позивача з країни свого останнього постійного місця проживання є способом пошуку кращої долі в більш розвинутих країнах ЄС, оскільки однією з причин виїзду з Сомалі було працевлаштування в Кенії.

Згідно висновку Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, інформація щодо загрози життю заявниці в країні останнього постійного перебування відсутня, оскільки заявниця особисто заявила, що виїжджала з Кенії не через небезпеку її життю, а по причині виїзду її роботодавців за кордон та їхньої допомоги їй виїхати в Європу.

Слід також зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази приналежності заявниці до політичних, релігійних чи будь-яких інших громадських організацій.

10 листопада 2014 року позивач отримала направлення на медичний огляд, відповідно до ч. 9 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», однак довідки з медичного закладу не надала.

Крім того, за результатами аналізу ситуації в країні походження, третьою особою встановлено, що Рада Безпеки ООН продовжила мандат Місії Африканського Союзу в Сомалі щ метою стабілізації ситуації в країні та встановлення митного діалогу між урядом, міжнародними силами та угрупуванням Аль-Шабаб для вирішення конфлікту та налагодження мирного співіснування.

За наслідками аналізу відповідності заяви позивача вимогам пункту 13 частини 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» третя особа дійшла висновку, що заявниця не отримувала вироків суду про застосування до неї смертної кари, арешту та інших обмежень; інформація щодо можливого застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання - не була доведена. Крім того, про побоювання переслідування за іншими конвенційними ознаками заявниця не надала, а тому її заява не дала підстав вважати, що заявниця зазнала переслідувань за конвенційними ознаками.

З огляду на вищенаведені обставини, у зв'язку з недоведеністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, або, Головним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Громадянці Сомалі ОСОБА_1.

За результатами вивчення особової справи позивача та наданих матеріалів щодо політичного клімату країни походження, співбесід по уточненню викладених в заяві-анкеті фактів, а також на підставі висновку Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, Державна міграційна служба України дійшла висновку про те, що позивач не надала достовірних та обґрунтованих фактів щодо особистого переслідування та погроз в країні походження; тобто, позивач не довела загрозу своєму життю в країні свого походження.

З огляду на встановлені по справі обставини, суд погоджується з позицією відповідача та третьої особи, про недоведеність того факту, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, представник позивача посилався на те, що відповідачем було порушено положення Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України № 649 від 07 вересня 2011 року, згідно яких, оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, включає в себе вивчення наявних відомостей про всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви.

Разом з тим, судом вищевказані доводи представника позивача до уваги не приймаються, оскільки згідно висновку Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві від 10 лютого 2015 року, третьою особою було проведено аналіз ситуації в країні походження Громадянки Сомалі ОСОБА_1.

За таких обставин суд дійшов висновку, що звернення позивача із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту викликано необхідністю легалізуватися в Україні, а не наявністю обґрунтованих побоювань щодо можливих переслідувань в країні походження.

Крім того, за результатами вивчення особової справи позивача судом встановлено, що до подання заяви про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач перебувала на території Російської Федерації, однак до міграційної служби Російської Федерації позивач не зверталась.

При цьому, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи вищенаведені обставини та перелічені правові норми, суд вважає правомірним оскаржуване позивачем рішення Державної міграційної служби України від 25 березня 2015 року № 217-15 "Про відмову у визнанні Громадянки Сомалі ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" та відсутність законних підстав для його скасування.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 217-15 від 25 березня 2015 року, позовні вимоги про зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву громадянки Сомалі ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, задоволенню також не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивачем, у свою чергу, не доведено тих обставин, на яких ґрунтуються її позовні вимоги.

Проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Громадянки Сомалі ОСОБА_1 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 69-71, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову Громадянки Сомалі ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя С.І. Нагорянський

Судді М.А. Бояринцева

Я.І. Добрянська

Головуючий Суддя С.І. Нагорянський

Судді М.А. Бояринцева