Справа № 757/13869/15-а
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2015-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 серпня 2015 року № 757/13869/15-а

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Келеберди В.І., суддів Качура І.А. Данилишин В.М. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Державної міграційної служби України

провизнання протиправним та скасування рішення про заборону в'ізду в Україну
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про забору в'їзду в Україну.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що оскаржене рішення є необґрунтованим, оскільки викладені у рішенні факти не відповідають дійсності є помилковими і спростовуються фактичними обставинами справи.

Представник Державної виконавчої служби України заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи, проте в судове засідання не прибув, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце судового вирішення справи.

Згідно з ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у різі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

В судовому засіданні на підставі ч. 6 ст. 128 КАС України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Державної міграційної служби України прийнято рішення від 05.11.2014 про забору в'їзду в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1 терміном на 5 років.

Вказане рішення вмотивовано тим, що громадянин Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, підтримує злодійські традиції, має конфлікт з представниками інших «злодійських кланів», які можуть перебувати в Україні, що може призвести до загострення криміногенної обстановки та порушень громадського порядку, а також з метою попередження скоєння тяжких та особливо тяжких злочинів, забезпечення охорони життя та здоров'я громадян України та інших осіб, які проживають в Україні, захисту їх прав та законних інтересів.

Позивач посилався на те, що обставини, що стали підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення є необґрунтованими та помилковими, а рішення прийнято з грубим порушенням норм чинного законодавства України.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року №360 (надалі - Положення) Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з п.2 Положення ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

У преамбулі Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року №3773-VI (надалі - Закон України №3773-VI) вказано, що цей Закон визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України №3773-УІ в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, зокрема: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну; якщо така особа намагається здійснити в'їзд через контрольні пункти в'їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в'їзду - виїзду.

Згідно ч.3 ст.13 Закону України №3773-УІ рішення про заборону в'їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (далі - особи), перебування яких на території України не дозволяється визначено Інструкцією про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженою Наказом МВС України від 17.12.2013 року №1235 (надалі - Інструкція).

Відповідно до п.3 Інструкції рішення про заборону в'їзду в Україну особам приймається ДМС України та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, третьому та сьомому частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Згідно із п.п. «б» п.4 Інструкції рішення про заборону в'їзду в Україну особам приймається ДМС України та її територіальними органами за ініціативою підрозділів кримінальної міліції - у разі встановлення підстав для заборони в'їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності.

Судом встановлено, що на адресу відповідача надійшов лист за підписом заступника начальника Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю МВС України №9/7-14486 від 29.10.2014 (вхідний №47954/0-14 від 29.10.2014) та матеріали (Рапорт від 29.10.2014 року №9/7-14484) стосовно осіб, які відносяться до категорії осіб з кримінальним статусом «злодій в законі», які можуть призвести до дестабілізації криміногенної обстановки в Україні, а також суперечить інтересам охорони громадського порядку та може загрожувати правам та законним інтересам громадян України та інших осіб, які проживають в Україні, для розгляду та вирішення питань про заборону в'їзду та територію України терміном на п'ять років.

Відповідно до Рапорту начальника відділу ГУБОЗ МВС України від 29.10.2014 року №9/7-14484, копія якого міститься в матеріалах справи, Головне управління по боротьбі з організованою злочинністю МВС України володіє інформацією про можливість в'їзду до України громадянина Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, який відноситься до категорії «злодій в законі», кримінальне прізвисько «Ватія», має значний авторитет в кримінальному середовищі та може впливати на криміногенну обстановку в Україні.

Громадянин Грузії ОСОБА_1 за підтримання та пропагандування серед представників криміналітету, особливо молоді «злодійських традицій», авторитету в кримінальному середовищі, систематичне скоєння тяжких та особливо тяжких злочинів, за згодою та присутністю представників одного з впливових кланів «злодіїв в законі» отримав статус «злодій в законі», у кримінальних колах відомий під псевдонімом «Ватія Кутаїський».

Громадянин Грузії ОСОБА_1 притягався до кримінальної відповідальності на території Грузії та інших держав за вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів. За час відбування покарання зарекомендував себе як стійкий прибічник злодійських традицій, адміністрацією пенітенціарного закладу притягався до відповідальності за грубі та систематичні порушення режиму відбування покарання.

Останній під тиском правоохоронних органів Грузії, з метою уникнення кримінальної відповідальності, намагається нелегально потрапити на територію нашої держави, де використовуючи корумповані зв'язки представників правоохоронних органів, органів місцевого самоврядування, активно застосовує злочинні схеми незаконної легалізації, отримання громадянства України.

Суспільне небезпечність перебування ОСОБА_1 на території України полягає у встановленні контролю за протиправною діяльністю організованих злочинних угрупувань, які вчиняють тяжкі та особливо тяжкі (резонансні) злочини та безпосередньо приймає участь у скоєнні вказаних злочинів. Зберігає і розвиває злочинні традиції, ідеї, погляди з метою залучення до злочинної діяльності молоді.

В зв'язку з тим, що ОСОБА_1 може призвести до дестабілізації криміногенної обстановки в Україні та порушень громадського порядку, ГУБОЗ МВС України звернувся до ДМС України розглянути питання заборонити в'їзду громадянину Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, терміном на 5 (п'ять) років.

Крім того, листом Робочого апарату Укрбюро Інтерполу №ІР/1504/09/С84/10187/FF10/А7/1 від 03.07.15 адресованому начальникові Департаменту карного розшуку МВС України повідомлено про те, що Генеральним секретаріатом Інтерполу стосовно ОСОБА_1 за інформацією Національного центрального бюро Інтерполу в Грузії видано зелене повідомлення з метою попередження країн-членів Інтерполу про злочинну діяльність зазначеної особи та можливу загрозу громадській безпеці. Відповідно до наявної інформації ОСОБА_1 в 1999 році був коронований як «злодій в законі», займається злочинною діяльністю на території країн Європейського Союзу та 16.03.2010 затримувався правоохоронними органами Італії. ОСОБА_1 був неодноразово засуджений за скоєння злочинів на території Грузії. Крім цього, правоохоронними органами Іспанії за відмивання грошових коштів, підробку документів, шахрайство, незаконне зберігання вогнепальної зброї розшукується ОСОБА_1.

Вказане вище, на думку суду є достатніми підставами для заборони позивачу в'їзду на територію України.

Пунктом 5 Інструкції визначено, що після отримання даних, які обґрунтовують необхідність заборони в'їзду в Україну особі, органи та підрозділи, визначені у пункті 4 цієї Інструкції, надсилають до ДМС України або її територіальних органів обґрунтоване звернення (довідку, рапорт), в якому зазначають такі відомості про особу: а) громадянство (підданство); б) прізвище, ім'я (імена) та по батькові (за наявності) особи в називному відмінку (для громадян Російської Федерації та Республіки Білорусь - російською мовою з дублюванням латиницею, для інших іноземців та осіб без громадянства - латиницею); в) дата народження (день, місяць, рік); г) стать; ґ) місце проживання; д) серія та номер паспортного документа, коли і ким виданий; е) відомості, які згідно з абзацами другим, третім та сьомим частини першої статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" дають підстави для прийняття рішення про заборону особі в'їзду в Україну; є) запропонований строк заборони в'їзду та відомості, які обґрунтовують його тривалість (обставини і характер вчинення іноземцем або особою без громадянства суспільно небезпечного діяння; результати перевірки особи за обліками МВС України, обліками правоохоронних органів іноземних держав та міжнародних правоохоронних організацій; наявність в особи не виконаних майнових зобов'язань перед юридичними або фізичними особами в Україні).

Судом встановлено, що звернення ГУ МВС України від 29.10.2014 з доданими матеріалами оформлено відповідно до п. 5 Інструкції.

Згідно п.6 Інструкції Рішення про заборону в'їзду в Україну особі приймається на підставі обґрунтованого звернення (довідки, рапорту), зазначеного у пункті 5 цієї Інструкції, шляхом винесення рішення про заборону в'їзду в Україну, за формою, наведеною у додатку до цієї Інструкції.

Судом встановлено, що оскаржене рішення оформлено за формою наведеною у додатку до Інструкції.

Щодо доводів представника позивача, що позивачем не допущено порушень законодавства України, суд зазначає, що підставою для прийняття оскарженого рішення слугували дані отримані під час здійснення оперативно-розшукової діяльності, викладені зокрема, в листі Робочого апарату Укрбюро Інтерполу №ІР/1504/09/С84/10187/FF10/А7/1 від 03.07.2015 щодо ймовірного вчинення позивачем протиправних діянь на території інших держав (Грузія, Іспанія), що на думку суду є достатньою підставою для прийняття рішення про заборону в'їзду в Україну.

Щодо доводів представника позивача, що оскаржуване рішення ґрунтується на припущеннях, суд зазначає, що представником позивача не надано доказів на спростування викладеному в листі Робочого апарату Укрбюро Інтерполу №ІР/1504/09/С84/10187/FF10/А7/1 від 03.07.2015, Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю МВС України №9/7-14486 від 29.10.2014 та рапорті за вказану дату.

Доводи представника позивача, що оскаржуване рішення прийнято посадовою особою відповідача за власної ініціативи, спростовуються самим рішенням у вступній частині якого вказано що таке рішення приймається за результатом розгляду матеріалів, а саме вказаних вище листів та рапорту.

Згідно п.8 Інструкції ДМС України або її територіальний орган, який готував рішення про заборону в'їзду в Україну особі, у триденний строк надсилає засвідчену копію такого рішення разом з дорученням щодо заборони в'їзду в Україну особі до Головного центру обробки спеціальної інформації Держприкордонслужби України, оформленого відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2013 року N 280 «Про затвердження Порядку надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України».

З матеріалів справи вбачається, що на виконання вищезазначеної Інструкції доручення про заборону в'їзду в Україну гр.ОСОБА_1 відповідачем надіслано до Адміністрації Державної прикордонної служби України 05.11.2014 (вих. номер 8-6741/2-14).

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, оскаржуване рішення прийнято уповноваженою особою за наявності підстав визначених ст. 13 Закону України №3773-УІ, відповідно до норм згадуваного Закону та Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, що вказує на відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, суд, оцінюючи спірні дії відповідача, виходить з критеріїв оцінки рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, встановлених ч. 3 ст. 2 КАС України, до яких, зокрема, відносяться вчинення дій на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для вчинення дії.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зважаючи на вищенаведене, виходячи з наявних матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.69-71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий Суддя В.І. Келеберда

Судді І.А. Качур

В.М. Данилишин