Справа № 815/2603/15
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2015-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2603/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Завальнюка І.В., суддів Андрухів В.В., Бутенко А.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення від 03.04.2015 р. № 269-15, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобовязати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є громадянином ОСОБА_3, проте не може та не бажає користуватися захистом країни свого громадянського походження. Позивач проживав в м. Кабул, де став обєктом уваги представників радикального угрупування «Талібан» через його співпрацю з представниками міжнародного співтовариства (компанія з постачання харчів Supreme). Належного захисту від держави в ОСОБА_3 отримати неможливо, тому що «Талібан» є потужною та впливовою організацією. У зв'язку із цим позивач був вимушений покинути країну громадянської належності. На теперішній час позивач не може повернутися до ОСОБА_3, оскільки там зберігається загроза його життю та безпеці, а також членам його родини. Позивач також послався на інформацію по країні походження, яка свідчить про небезпечний стан для населення. Зважаючи на те, що його заява відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та на протиправність оскаржуваного рішення, позивач звернувся до суду.

Від позивача та представника відповідача до суду надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, у зв'язку із чим на підставі ч.4 ст.122 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

З огляду на матеріали справи, ОСОБА_1 ОСОБА_2 народився 22.05.1980 р. в м. Сьо Санг, пр. Вардак, ОСОБА_3; сповідує іслам (шиїт); має неповну середню освіту; неодружений. Матір, позивача проживає в пров. Вардак, сестра в м. Кабул, ОСОБА_3.

З ОСОБА_3 ОСОБА_2 вибув авіарейсом 13.08.2013 р. Кабул Дубаї - Москва (Російська Федерація) на підставі національного паспорту та візи. В м. Москва позивач проживав у квартирі, яку знайшов посередник, зі слів приблизно 5-6 діб, після чого на автомобілі виїхав в напрямку кордону з Україною. Кордон між Україною та Російською Федерацією перетнув пішки, нелегально. На території України позивача зустріли два інших посередника, які доставили позивача до м. Одеси. В України позивач прибув 20.08.2008 р.

Вперше із заявою про надання статусу біженця позивач звернувся до сектору міграційної служби у Херсонській області 10.12.2009 р., за результатами розгляду якої рішенням від 01.12.2010 р. у визнанні позивача біженцем відмовлено. При цьому звернення здійснювалося під установчими даними ОСОБА_4 ОСОБА_5, що позивач пояснив невірним перекладом, оскільки національний паспорт було загублено на території України. Вищезазначене рішення було оскаржено позивачем в судовому порядку, проте за результатами судового розгляду суди всіх інстанцій визнали правомірність оскарженого рішення та відсутність підстав для визнання позивача біженцем.

24 березня 2014 р. позивач повторно звернувся за захистом в Україні до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою № 73 щодо отримання захисту.

В обґрунтування свого звернення позивач зазначив, що в ОСОБА_3 він працював в іноземних організаціях «Супрім» та ISAF. Під час роботи в компанії ISAF позивач проживав у м. Кабул, кожні два тижні навідуючись до своєї матерів в провінцію Вардак. В лютому-березні 2008 р. до батьківського дому у провінції Вардак увірвались представники радикального угрупування «Талібан» та почали обшук будинку, викрали старшого брата позивача ОСОБА_6, та пояснили, що обміняють його безпосереднього на самого позивача. З метою уникнення такого примусу позивач змушений був поїхати з ОСОБА_3.

За результатами розгляду заяви позивача та проведених співбесід, 12.02.2015 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі № 2014OD0073, яким позивачу відмовлено у наданні статусу біженця та в наданні додаткової форми захисту, оскільки за результатами розгляду особової справи ОСОБА_1 ОСОБА_2 не відноситься до тієї чи іншої соціальної групи, щодо якої в країні громадянського походження мають місце дискримінація або переслідування, у зв'язку із чим позивач не вважається біженцем у розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу № 1967 року щодо статусу біженців, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Крім того, не знайшли свого підтвердження умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянської належності.

Рішенням ДМС України від 03.04.2015 р. № 269-15 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 цього Закону, відсутні.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у звязку з наступним.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_7 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

В якості причин виїзду з країни постійного проживання під час анкетування 31.03.2014 р. ОСОБА_1 ОСОБА_2 вказав, що його матір проживала в провінції Вардак, а він в м. Кабул, коли працевлаштувався в фірму «Аісаф». Кожні 2 тижня позивач приїжджав навідати матір. Приблизно в лютому-березні 2008 р., коли позивача не було вдома, на родинний будинок напали представника «Талібан». В цей момент вдома знаходився старший брат позивача ОСОБА_6. Представники «Талібан», зайшовши в будинок, почали шукати позивача. Коли зрозуміли, що позивача вдома немає, вони забрали його брата. При цьому пояснили матері, що коли позивач прийде до них, вони відпустять його брата. Це сталося завдяки тому, що вони вважали позивача таким, що співпрацює з американцями, повідомляє їм інформацію про свій район, отже ворогом. Після цього нападу матір позивача порадила йому виїхати з країни, щоб зберегти життя. На той момент та до сих пір доля брата позивачу невідома. Мати домовилась з дядьком, і він допоміг знайти посередників, які оформили візу та супроводи до м. Москви.

В ході співбесіди, оформленої протоколом від 24.04.2014 р., позивач вказав, що загалом «Таліби» приходили 5 разів і кожного разу його мати була вдома. Кожний раз приходили по-різному: групи по 10, 5-6 чоловік, обличчя закриті (відкриті лише очі). Мати позивача їм повідомила про те, що позивач виїхав з країни. Останнього разу «Таліби» забрали всі документи позивача, що повязані із роботою. Також зазначив, що його в цілому шукали 5 років, і більше 1 року його вже не розшукують. При цьому позивач відзначив, що його мати не чіпали, оскільки вона є жінкою похилого віку та не памятає того, що було 3-4 роки тому назад.

У цій же співбесіді позивач зазначив, що після викрадення його брата він покинув роботу та перебував в будинку його дяді (150-200 км. від родинного будинку) приблизно 5 місяців, не виходячи з будинку.

На запитання про те, чому позивач обрав Україну в якості країни для захисту, останній відповів, що за порадою дяді та знайомих, які сказали, що України найліпша країна для імміграції.

Щодо роботи в «Супрім» позивач зазначив лише те, що там він був офіціантом при англійському посольстві в ОСОБА_3. У фірмі «Аісаф» позивач був охоронцем. На теперішній час він працює на ринку « 7 кілометр» в м. Одесі кухарем в афганській кухні. Проживає у своєї дівчини, з якою він зустрічається.

Натомість, з огляду на матеріали справи, громадянка України на ім'я ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 місце проживання позивача), уклала шлюб із ОСОБА_8 ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, 13.03.2009 р. Таким чином, позивач, який сповідує іслам та відвідує мечеть, фактично допускає гріх «зіна», який жорстко засуджується в ісламському праві. У свою чергу, такі відомості ставлять під сумнів й інші доводи та пояснення позивача.

Так, позивач не може довести жодного повідомленого ним факту. На підтвердження роботи в «ISAF» та «Supreme» позивачем надано декілька друкованих матеріалів (посвідчень), які не визнаються судом в якості належних доказів, оскільки жодним чином неможливо встановити їх достовірність та правдивість (нечітке зображення, незавірені належним чином докази). Суд також не може визнати в якості доказу фотоматеріал, де позивач перебуває в якомусь приміщенні, оскільки останній не доводить ніяких трудових відносин позивача з будь-якою організацією. Натомість, на підтвердження відповідних відомостей позивач міг здійснити запити до колишніх роботодавців та надати відповідні офіційні відповіді, проте за 7 років не зробив цього.

Крім того, незрозумілою є позиція позивача та його матері відносно його брата, якого зі слів позивача було викрадено представниками «Талібан». Фактично позивач стверджує, що їх спільна мати, після викрадення старшого сина порадила молодшому не чинити будь-яких дій, направлених на його визволення, та порадила покинути країну. Тобто матір зовсім не хвилювалася за старшого сина. При цьому позивач наголошує, що його матір є особою похилого віку та не памятає, що було 3-4 роки потому, зазначаючи при цьому, що зі слів матері його розшукують 5 років. Крім цього, позивач вказав, що не виходив з будинку дяді 5 місяців, наполягаючи на тому, що він звернувся до правоохоронних органів з приводу викрадення його брата. Також суд враховує те, що зі слів позивача він працював у м. Кабул останні два роки до так званого викрадення брата та пять місяців після цього випадку.

Обґрунтовуючи свій позов тим, що позивач був жертвою представників «Талібан», останній намагається штучно створити заздалегідь бездоказову (проте на якій можливо наполягати) базу свого виїзду з ОСОБА_3. Незрозумілою також вбачається відповідь позивача про те, що його вже рік ніхто не розшукує (про що йому повідомила його мати), тоді як в якості підстави для побоювань повертатися в ОСОБА_3 позивач зазначає те, що його розшукують.

Крім того, позивач мотивує свій приїзд до України сприятливими умовами для імміграції, що свідчить про те, що виїзд з ОСОБА_3 обумовлений загальним станом у країні, економічними проблемами, бажанням потрапити до економічно-стабільної країни, намір позивача покращити життя та влаштувати в Україні побут.

Також суд критично оцінює пояснення позивача з приводу його первісного звернення до сектору міграційної служби у Херсонській області, в який позивачем було надано неправдиві установчі дані, а саме ОСОБА_4 ОСОБА_5, що позивач пояснює невірним перекладом, оскільки позначення ПІБ, викладених іноземними мовами, здійснюється шляхом транслітерації за правилами постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 2010 р. N 55 «Про впорядкування транслітерації українського алфавіту латиницею», а не перекладу. Отже транслітерація «ОСОБА_4 ОСОБА_5» жодним чином не може бути обумовлена складнощами викладення належного ПІБ позивача «ОСОБА_1 ОСОБА_2», що свідчить про нещирість позивача та спекуляцію національним українським законодавством з метою легалізації на території України.

Ні до органу міграційної служби, ні до суду жодних переконливих доказів, що свідчили б про переслідування позивача на своїй батьківщині надано не було.

Твердження позивача про наявність підстав для надання йому статусу біженця, з огляду на матеріальний елемент клопотання, є непідтвердженими та взаємоспростовуючими. Позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в ОСОБА_3. Надана ним інформація при викладені причин виїзду з країни є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення позивач не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в заяві щодо небезпеки, яка йому загрожує в ОСОБА_3 особисто, є безпідставними і не мають реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

В даному випадку, в разі наявності обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань в разі повернення до країни своєї громадянської належності після потрапляння до Російської Федерації позивачу ніщо не перешкоджало звернутись за захистом без зволікань. Отже причиною виїзду з батьківщини було не побоювання зазнати переслідувань, а пошук кращих умов життя, у зв'язку із чим суд дійшов висновку щодо неправдоподібності покладених в основу заяви і позову фактів.

Покладена в основу заяви та позову історія, з огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача, свідчить про неправдивий характер свідчень, які використані для отримання захисту в Україні.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяв про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.71 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність своїх рішень.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ст.ст.122, 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя І.В. Завальнюк

Суддя В.В. Андрухів

Суддя А.В. Бутенко