Справа № 820/4857/15
Суддя: Горшкова О.О.
Дата ухвалення: 2015-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

28 липня 2015 р. № 820/4857/15

Харківський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Горшкової О.О., суддів : Панова М.М., Спірідонова М.О.,

при секретарі судового засідання - Сальніковій Г.А.,

за участю представників сторін: позивач- Ал ОСОБА_1 ОСОБА_2, представник позивача - ОСОБА_3, представник відповідача - ОСОБА_4, представник третьої особи - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_5 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просить суд скасувати рішення відповідача від 27.04.2015 року № 349-15 та зобов`язати Державну міграційну службу України переглянути рішення про відмову ОСОБА_5 ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що приїхав в Україну у 2009 році на навчання. У 2007-2009 роках ОСОБА_5 ОСОБА_2 проживав у м. Дамаск, у 2007-2009 роках проходив строкову військову службу в сирійській армії. Після початку війни в ОСОБА_6 було зруйновано будинок матері ОСОБА_5 ОСОБА_2 у місті ОСОБА_3. У 2013 році батьки позивача продали будинок в Дамаску та, рятуючись від війни, виїхали до Туречиини. Також позивач вказував, що він не може повернутись до ОСОБА_6 в даний час, оскільки там іде громадянська війна, а відтак позивача, як військовозобовязаного може бути призвано з запасу до армії. Оскільки вбивство своїх співгромадян суперечить внутрішньому переконанню та поглядам позивача, то він не може повернутись до ОСОБА_6. У звязку з вищезазначеними обставинами позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області із заявою про скасування рішення від 27.04.2015 року № 349-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 05.05.2015 року позивачем отримано повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області № 30 від 30.04.2015 року, згідно якого позивача було повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту як особі, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 27.04.2015 року №349-15. Вказане рішення позивач вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що порушує його права та законні інтереси.

Представник відповідача заперечуючи проти задоволення позовних вимог зазначив, що рішення Державної міграційної служби України від 27.04.2015 року №349-15 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, винесено в межах діючого законодавства України та є правомірним, обґрунтованим та прийнятим на підставі повного та всебічного вивчення обставин, викладених заявником у заяві, та наявних у матеріалах справи.

Представник третьої особи підтрима правову позицію відповідача.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на повному, всебічному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

З протоколу співбесід від 15.01.2015 ркоу та 12.02.2015 року вбачається, що ОСОБА_5 ОСОБА_2 є громадянином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, за етнічним походженням араб, мусульманин суніт за релігійним переконанням, неодружений. Місце народження та постійного проживання у країні походження ОСОБА_6 Дамаск. Освіту отримував у декількох навчальних закладах, починаючи з 1994 року по 1999 року навчався в школі «Аль Асме» (ОСОБА_6, м. Дамаск), з 1999 року по 2002 року в школі «Бор Саїд» (ОСОБА_6, м. Дамаск», з 2002 року по 2006 року навчався в школі «Дамаск Арабия», де і отримав атестат про повну середню освіту. ОСОБА_5 ОСОБА_2 зазначає, що проходив строкову службу в країні своєї громадянської належності з 2006 року по 2008 року. З 2008 року по 2010 року заявник навчався в «New Horizont».У 2010 році позивач перетнув кордон України та вступив на навчання до Харківської національного університету ім.. ОСОБА_7. Де і навчається по теперішній час.

29.12.2014 року позивач звернувся до органу міграційної служби в Харківській області із заявою № 84 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

22.01.2015 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області прийнято висновок про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду справи ОСОБА_5 ОСОБА_2 № НОМЕР_1 0083, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області прийнято висновок щодо відмови ОСОБА_5 ОСОБА_2 у визнанні біженцем особою, яка потребує додаткового захисту.

27.04.2015 року Державною міграційною службою України прийнято рішення за № 349-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Перевіряючи вказані висновки відповідача, на відповідність вимогам ч.3 ст. 2 КАС України, суд виходить з такого.

Відповідно до протоколів співбесіди позивач зазначає, що не може повернутися до країни свого походження через побоювання бути призваним до армії, оскільки він є військовозобовязаним, а тому, на думку позивача, його будуть змушувати проводити військові дії, що неминуче може призвести до загрози життю заявника. Також, ОСОБА_5 ОСОБА_2 вказував, що його рідний брат Лоей в 2012 році втік з вязниці, невідомі люди вимагали грошової винагороди за його звільнення, а будинок, в якому жив позивач зруйнований, а відтак позивачу нема куди повертатись.

З матеріалів справи, вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України від 27.04.2015 року № 349-15, відповідно до якого, згідно абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Правовий статус біженця в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення статусу біженця, встановлення державних гарантій захисту біженців здійснюється відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до абзацу першого ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно до п.13 ст. 1 вказаного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Згідно до ч.13 ст. 10 вказаного Закону у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Абзацом 4 ч. 1 ст. 6 вказаного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону особа, якій відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, у разі виникнення зазначених умов може повторно звернутися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН „Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято алежне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

З матеріалів справи встановлено, що приймаючи оскаржуване рішення від 27.04.2015 року № 349-15 Державна міграційна служба України, підтримала висновок Головного управління ДМС України у Харківській області, відповідно до якого, відсутні умови, передбачені п. 1 чи 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а також ч. 1 Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 р. та Протоколу від 31.01.1967р., не встановлено обґрунтованих побоювань, які змусили прибути та залишитись в Україні внаслідок загрози стати жертво переслідувань за ознакою раси, національності, віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, серйозно загрози його життю, безпеці чи свободі, безпеці чи свободі в країні походження, побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну карі чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Приймаючи вказане рішення було враховане те, що посилання заявника на небезпеку, що нібито загрожує йому у разі його повернення до ОСОБА_6 є повністю безпідставними, а побоювання не є обґрунтованими та не містять умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Крім того відсутні підстави вважати, що заявник не може повернутися до країни походження через серйозну загрозу життю, заявник не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, територію ОСОБА_6 залишив добровільно, маючи дозвіл влади країни на виїзд, в Україну прибув з метою навчання.

Також, з матеріалів справи вбачається, що при прийнятті оскарженого рішення було враховано матеріали особової справи ОСОБА_5 ОСОБА_2, у тому числі відомості про його особу та причини звернення за захистом, включаючи аналіз інформації по країні походження.

Окрім того, аналіз матеріалів справи з урахуванням інформації по країні походження на час розгляду заяви, індивідуальних обставин і досвіду заявника, а також досвіду осіб, що знаходяться в подібному положенні в країні походження свідчить, що не існує розумної можливості того, що саме заявникові буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності, адже небезпека існує для всього населення.

Зважаючи на значну нестабільність ситуації в ОСОБА_6, внутрішній військовий конфлікт та намагання усунення уряду країни, необхідно зазначити, що згідно з п.164, А, гл. V Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців особи, змушені покинути країну походження, або не можуть повернутись в результаті внутрішніх та міжнародних озброєних конфліктів, звичайно не розглядаються як біженці за визначенням Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року про статус біженців. Конвенція не застосовується до конфліктів між групами, що змагаються, чи за відсутності ефективного уряду, що відповідає за здійснення міжнародних зобов'язань у сфері прав людини. Загроза життю, безпеці та свободі внаслідок загально поширеного насильства чи систематичного порушення прав людини не є конвенційною ознакою для визнання біженцем.

Матеріали справи свідчать про відсутність будь-якої дискримінації стосовно заявника. Заявник мусульманин, до жодної, громадської, військової чи релігійної організації не належав, жодної дискримінації, погроз та переслідувань ніколи не мав. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетним ніколи не був. Тобто немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

ОСОБА_5 ОСОБА_2 є військовозобов'язаним, строкову службу в армії відслужив. Заявник висловив побоювання щодо повернення до країни громадянської належності, які пов'язує з небажанням бути причетним до військового конфлікту, а також те, що існує вірогідність того, що його знову заберуть до армії. Згідно з п. 167 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року щодо статусу біженців факт ухилення від військової служби чи дезертирство є кримінальним злочином. Отже, викладений заявником факт не розглядається як обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань.

Окрім того, відповідно до п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Позивач таких свідчень не надав ні під час винесення оскаржуваного рішення, ні під час судового розгляду справи.

Також, у відповідності з ч. 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Позивач не надав доказів наявності ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими, а також не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через серйозну загрозу життю, фізичній недоторканості чи свободі внаслідок загального насилля чи подій, що серйозно порушують громадський порядок.

При цьому відсутні підстави вважати, що позивач не може повернутися до ОСОБА_6 через серйозну загрозу життю, фізичній недоторканості чи свободі внаслідок загального насилля чи подій, що серйозно порушують громадський порядок. Беручи до уваги офіційну інформацію по країні походження, слід дійти висновку, що у ОСОБА_6 не існує ситуації загально поширеного насильства або подій, що серйозно порушують громадський порядок. Отже для ОСОБА_5 ОСОБА_2 не існує реального ризику порушення статті 3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року. Таким чином, заявник не може розглядатись як особа, якій, у разі повернення до країни походження, може загрожувати смертна кара, катування або нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводження чи покарання, тобто такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, у разі повернення до ОСОБА_6 позивачу не буде загрожувати ризик зазнати поводження, яке заборонене ст. ст. 2, 3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та підпадає під перелік підстав для надання додаткового захисту відповідно до Європейської Директиви ЄС 2004/83/ЄС від 29.04.2004 року, а відповідно, і під підстави п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Твердження позивача щодо існування загрози його життю на батьківщині не є обґрунтованими. Аналіз матеріалів справи з урахуванням інформації по країні походження, індивідуальних обставин і досвіду заявника, а також досвіду осіб, що знаходяться в подібному положенні в країні походження, свідчить, що не існує можливості того, що саме заявникові буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності.

Позивач не може вважатися біженцем на місці (Керівництво по процедурам і критеріям визначення статусу біженця, глава II Положення про включення п.п. 95, 96), оскільки на даний момент його перебування в Україні у ОСОБА_6 відсутні умови, за якими саме заявник міг би зазнати переслідувань. Остання співбесіда показала, що заявник не уявляє, яка саме небезпека буде йому погрожувати, в разі його повернення на батьківщину. Матеріали справи вказують, що заявник у країні свого походження будь яким утискам за ознаками раси, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань не піддавався.

Таким чином, заявник не навів жодної аргументації своїм побоюванням у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими, тобто вони не відповідають вимогам п. 1 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Матеріали справи свідчать про відсутність переслідування заявника у разі його повернення на батьківщину.

Водночас, заявник ніколи не перебував членом жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були повязані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетним він ніколи не був.

Відповідно до п.45 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідувань. З аналізу матеріалів справи вбачається, що заявник не виявив ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими.

Матеріали справи свідчать про відсутність будь-якої дискримінації стосовно заявника. Заявник до жодної політичної, громадської, військової організації не входив, жодної дискримінації, погроз та переслідувань за релігійною чи політичною ознакою ніколи не мав. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були повязані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетним ніколи не був. Тобто немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином, позивач не відповідає критерію включення за Конвенцією про статус біженців від 28 червня 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців від 31 січня 1967 року та не має підстав для визнання біженцем відповідно до умов, передбачених п.1 ч. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Під час судового розгляду позивач не надав доказів, які б спростовували висновки Державної міграційної служби України щодо прийнятого спірного рішення, та підтвердили зазначені в позові обставини, а також не довів наявності обставин, які не були враховані під час розгляду відповідачем його заяви.

Разом з тим, доводи, викладені в позовній заяві та обставини, повідомлені представником позивача у судовому засіданні, не спростовують висновки, зазначені в спірному рішенні. Документів, які б підтвердили наявність у позивача побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також наявність загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, які б відповідали вимогам п. 1, п. 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", позивачем не надано.

Таким чином, посилання позивача на небезпеку, що нібито загрожує йому у разі його повернення до країни походження, є безпідставними, а побоювання позивача, на які він посилається, є не обґрунтованими. Причини, які позивач має щоб залишитись в Україні не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідування, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що приймаючи рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Державна міграційна служба України діяла в межах своєї компетенції та у спосіб, передбачений діючим законодавством, з урахуванням всіх обставин справи, а тому підстав для скасування рішення Державної міграційної служби України № 349-15 від 27.04.2015 року та зобов'язання її повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, судом не вбачається.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що адміністративний позов ОСОБА_5 ОСОБА_2, задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат здійснюється на підставі статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 94, 128, 159, 160 163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_5 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення протягом десяти днів з дня її проголошення, у разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено 03.08.2015 року.

Головуючий суддя (підпис) Горшкова О.О.

Суддя (підпис) Панов М.М.

Суддя (підпис) Спірідонов М.О.