Справа № 2а-4725/10/0870
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2015-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" липня 2015 р. м. Київ К/800/32831/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого Степашка О.І.

Суддів Островича С.Е.

Федорова М.О.

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Унітарне підприємство Укрпромресурс»

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 12.10.2010

та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.04.2014

у справі №2а-4725/10/0870

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Унітарне підприємство Укрпромресурс»

до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області

про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Унітарне підприємство Укрпромресурс» (далі по тексту - позивач, ТОВ «Унітарне підприємство Укрпромресурс») звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області (далі по тексту - відповідач, ДПІ у Шевченківському районі м. Запоріжжя ГУ Міндоходів у Запорізькій області) про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень №/0 від 17.11.2009, №/1 від 05.02.2010, №/2 від 12.04.2010 та №/3 від 05.07.2010.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 12.10.2010, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.04.2014, в задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій і прийняти нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно акту перевірки встановлено порушення позивачем вимог: 1) пп. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», внаслідок чого позивачем занижено валовий доход по декларації з податку на прибуток за 3 квартал 2008 року на загальну суму 2999000,00 грн. за рахунок не включення до складу валового доходу суму безповоротної фінансової допомоги (кредиторської заборгованості за векселем, виданим ТОВ «Ерідан-Інвест»); 2) п. 1.32 ст. 1, п. 5.1 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», внаслідок чого завищено валові витрати по декларації з податку на прибуток за 1 квартал 2009 року на загальну суму 285140,00 грн. за рахунок віднесення до складу валових витрат витрати на виготовлення продукції, яка в подальшому була реалізована покупцю за цінами нижчими ніж витрати на її виготовлення; 3) пп. 4.1.1 п. 4.1 ст. 4, пп. 11.3.1 п. 11.3 ст. 11 Закону України «Про оприбуткування прибутку підприємств», внаслідок чого занижено валовий доход по декларації з податку на прибуток за 1 квартал 2009 року на загальну суму 26500,00 грн. за рахунок не включення до складу валового доходу консалтингових послуг ТОВ «Дієг-Авіастар».

Щодо порушення позивачем вимог п. 1.32 ст. 1, пп. 4.1.1, пп. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4, п. 5.1 ст. 5, пп. 11.3.1 п. 11.3 ст. 11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 №334/94-ВР (далі по тексту - Закон №334/94-ВР), а саме: заниження податку на прибуток за період що перевірявся на загальну суму 821035,00 грн.

Суди попередніх інстанцій відмову у позові обґрунтовували тим, що у разі якщо підприємство - кредитор ліквідовано без визнання правонаступництва, то господарське зобов'язання щодо погашення вексель, отримувачем яких він є, припиняється. При цьому перебіг позовної давності щодо заборгованості за такими векселями зупиняється, а отже, підприємством порушено вимоги пп. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4 Закону №334/94-ВР.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Відповідно з вимогами пп. 1.22.1 п. 1.22 ст. 1 Закону Україні «Про оподаткування прибутку підприємств» безповоротна фінансова допомога - це сума коштів, передана платнику податку згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами, які не передбачають відповідної компенсації чи повернення таких коштів (за винятком бюджетних дотацій і субсидій), або без укладання таких угод; сума безнадійної заборгованості, відшкодована кредитору позичальником після її списання, якщо така безнадійна заборгованість була попередньо включена до складу валових витрат кредитора: сума заборгованості платника податку перед іншою юридичною чи фізичною особою, що залишилася нестягнутою після закінчення строку позовної давності.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про обіг векселів в Україні» від 05.04.2001 №2374-III (далі по тексту - Закон №2374-ІІІ), законодавство України про обіг векселів складається із Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі (далі по тексту - Уніфікований закон), з урахуванням застережень, обумовлених додатком II до цієї Конвенції, та із Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів, Закону України «Про цінні папери і фондову біржу», Закону України «Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі», Закону України «Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі», Закону України «Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів», цього Закону та інших прийнятих згідно з ними актів законодавства України.

Згідно зі ст. 28 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, акцептант зобов'язується здійснити платіж за векселем при настанні строку платежу, зазначеного у векселі.

Відповідно до абз. 1 ст. 70 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, позовні вимоги до акцептанта, які випливають з переказного векселя, погашаються через три роки, які обчислюються від дати настання строку платежу. Такий строк застосовується як щодо позову векселедержателя, так і щодо позовних вимог, пред'явлених до акцептанта переказного векселя векселедавцем, індосантами, авалістами та іншими особами, до яких права за векселем перейшли внаслідок виконання ними вексельного зобов'язання.

Таким чином, перебіг трирічного строку на пред'явлення позовних вимог до акцептанта переказного векселя або до векселедавця простого векселя починається з дати настання строку платежу, зазначеного у векселі. Встановлені ст. 70 Уніфікованого закону строки для пред'явлення позовних вимог за векселем є присічними, вони не можуть бути змінені за угодою сторін і не підлягають зупиненню або відновленню.

З аналізу вищенаведених положень Уніфікованого закону та ст. 1 Закону №2374-ІІІ слідує, що в разі непогашення акцептованого простого векселя у зазначений у ньому термін позовні вимоги такого векселя погашаються із закінченням трьох років, які обчислюються від дати настання строку платежу. Крім того, факт визнання банкрутом особи якій видано вексель не припиняє зобов'язання за векселем та не веде до втрати векселем значення цінного паперу.

У зв'язку з цим, у разі встановлення обставини щодо ліквідації векселедержателя дослідженню у даній справі підлягає обставина щодо наявності простих векселів на балансі такого векселедержателя станом на час ліквідації.

Щодо порушення позивачем п. 1.32 ст. 1, п. 5.1 ст. 5 Закону №334/94-ВР, а саме завищення валових витрат на 285140,00 грн., за рахунок віднесення до складу валових витрат на виготовлення продукції, яка в подальшому була реалізована покупцю за цінами нижчими ніж витрати на її виготовлення.

Колегія судів не погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що платники податків мають право відносити до складу валових доходів та валових витрат, суми коштів, що пов'язані з веденням господарської діяльності таких платників, тобто виключно з діяльності, що призвела до отримання доходу.

Відповідно до п. 1.32 ст. 1 вказаного Закону, господарська діяльність - будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередньо участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Господарська операція, направлена на отримання доходу, не завжди може мати позитивний економічний ефект, що є нормальним процесом здійснення господарської діяльності. Неотримання підприємством доходу від окремої господарської операції не свідчить про те, що така операція не пов'язана з господарською діяльністю, оскільки при здійсненні господарських операцій існує звичайний комерційний ризик не отримати доход від конкретної операції. Так, на певний час на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) в операціях між особами, які не є пов'язаними, складається справедлива ринкова ціна, яка може бути нижчою ніж витрати на вироблені товари, оскільки до факторів ціноутворення, крім рівня витрат, пов'язаних з виробництвом товару, належать рівень попиту на продукцію, кон'юнктура ринку, платоспроможність покупця, обсяги виробництва та складські запаси продавця та інші умови, які об'єктивно впливають на формування ціни.

Суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки доводам позивача, що за весь перевіряємий період підприємство отримувало дохід, і реалізація продукції за цінами нижчими ніж витрати на її виготовлення не свідчить про те, що ця діяльність є негосподарською для цілей оподаткування.

Оскільки, передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, судове рішення підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 2 ст. 227 230 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції необхідно врахувати, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір відповідно до норм матеріального права, а обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 222, 223, 227, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Унітарне підприємство Укрпромресурс» задовольнити частково.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 12.10.2010 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.04.2014 скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Головуючий(підпис)О.І. Степашко
Судді(підпис)С.Е. Острович
(підпис)М.О. Федоров