Справа № 813/2943/15
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2015-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2015 року №813/2943/15

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сасевича О.М.,

за участю секретаря судового засідання Чижук М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до завідувача відділу опрацювання звернень громадян ОСОБА_2 Президента України К.Кокарєва про визнання протиправними дій та зобовязання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до завідувача відділу опрацювання звернень громадян ОСОБА_2 Президента України К.Кокарєва про визнання протиправними дій та зобовязання до вчинення дій.

У позові позивач просить суд:

-«визнати протиправним порушення завідувачем відділу опрацювання звернень громадян ОСОБА_2 Президента України К.Кокарєвим норм ст.40, 102, п.15 ст.106, ч.1 ст.150 Конституції України, Закону України «Про звернення громадян» при розгляді його звернення від 07.02.2015 року»;

-«визнати протиправним надання недостовірної та неповної інформації завідувачем відділу опрацювання звернень громадян ОСОБА_2 Президента України К.Кокарєвим в листі за вих. №22/007191-13 від 10.03.2015 року»;

-«зобовязати завідувача відділу опрацювання звернень громадян ОСОБА_2 Президента України К.Кокарєва на підставі п.15 ст.106, ч.1 ст.150 Конституції України вирішити питання щодо зупинення Президентом України дії Постанови Кабінету Міністрів України №45 від 13.02.2008 року з мотивів невідповідності цій Конституції України з одночасним зверненням до Конституційного Суду України щодо конституційності Постанови Кабінету Міністрів України №45 від 13.02.2008 року».

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що ним, в порядку ст.40 Конституції України, було скеровано Президенту України звернення від 07.02.2015 року, в якому позивач вказував на порушення Кабінетом Міністрів України норм чинного законодавства України, шляхом прийняття постанови №45 від 13.02.2008 року, в звязку з чим позивач також просив Президента України звернутися до Конституційного Суду України з поданням про відповідність Конституції України (конституційності) такої постанови Кабінету Міністрів України №45 від 13.02.2008 року.

Проте, листом №22/007191-13 від 10.03.2015 року відповідач завідувач відділу опрацювання звернень громадян ОСОБА_2 Президента України К.Кокарєв повідомив позивача про результати розгляду його звернення від 07.02.2015 року, які на думку позивача не відповідають фактичним обставинам і нормам чинного законодавства.

Зокрема, позивач указує на те, що відповідачем було безпідставно й необґрунтовано надано відповідь про правомірність постанови Кабінету Міністрів України №45 від 13.02.2008 року та не було вжито заходів із організації направлення Президентом України подання до Конституційного Суду України з приводу конституційності цієї постанови.

Таким чином, ОСОБА_1 вважає свої права порушені внаслідок протиправної, недостовірної та неповної відповіді на його звернення від 07.02.2015 року, а також відмовою адресата звернутися до Конституційного Суду України з відповідним поданням, у звязку з чим позивачем було заявлено означений позов до суду.

Ухвалою судді від 11.06.2015 року дану позовну заяву було залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення її недоліків.

23 червня 2015 року позивач виконав вимоги ухвали судді від 11.06.2015 року, усунувши недоліки позовної заяви, яку було залишено без руху.

Ухвалами судді від 23.06.2015 року у даній адміністративній справі відкрито провадження, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

На заперечення позовних вимог відповідачем було надіслано до суду письмові заперечення проти адміністративного позову №30-06/15 від 17.07.2015 року.

У таких запереченнях відповідач відзначає, що звернення позивача від 07.02.2015 року було належним чином розглянуто ОСОБА_2 Президента України, яка вповноважена здійснювати перевірки та розгляд звернень громадян. Однак, за результатом перевірки викладених у ньому обставин і доводів, підстав для задоволення прохання позивача знайдено не було. Відтак, ОСОБА_1 по суті його звернення було надано обґрунтовану й детальну відповідь №22/007191-13 від 10.03.2015 року з порушеного у зверненні від 07.02.2015 року питання.

З огляду на вказане, відповідач не вбачає підстав для задоволення цього позову.

У судові засідання позивач не зявився, проте подав суду клопотання від 02.07.2015 року про розгляд справи за його відсутності, в якому вказав, що позов підтримує та просить його задовольнити.

Відповідач у судові засідання також не зявився, а в запереченні проти адміністративного позову №30-06/15 від 17.07.2015 року просив суд розглянути справу за відсутності свого представника та в позові відмовити.

Судом було ухвалено, у відповідності до ст.128 КАС України, здійснювати розгляд справи у відсутності сторін.

Розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, як встановлено судом, ОСОБА_1 було скеровано на імя Президента України звернення (в порядку ст.40 Конституції України) від 07.02.2015 року, в якому адресат (позивач) вказав на порушення Кабінетом Міністрів України ряду норм чинного законодавства України при прийнятті постанови №45 від 13.02.2008 року, якою було затверджено «Порядок проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а також позивач у зверненні навів мотивацію для таких висновків і ствердив про порушення цим фактом своїх конституційних прав.

Зокрема, у вказаному зверненні позивач зазначає, що Кабінетом Міністрів України, шляхом прийняття постанови №45 від 13.02.2008 року, було порушено ст.ст.6, 19, 22, 64, 68 п.6 ст.92, п.1 ст.116 Конституції України, ст.ст.1-1, 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

У звязку з чим, у зверненні від 07.02.2015 року ОСОБА_1 просить адресата Президента України звернутися до Конституційного Суду України з поданням про відповідність Конституції України (конституційність) постанови Кабінету Міністрів України №45 від 13.02.2008 року.

На зазначене звернення від 07.02.2015 року ОСОБА_1 було надано письмову відповідь №22/007191-13 від 10.03.2015 року, за підписом завідувача відділу опрацювання звернень громадян ОСОБА_2 Президента України К.Кокарєва.

У відповіді №22/007191-13 вказується, що за результатами опрацювання звернення від 07.02.2015 року не знайдено жодних правових підстав для направлення до Конституційного Суду України подання з питань, порушених у зверненні. При цьому, в такій відповіді також наведено відповідні обґрунтування такої позиції й надано запитувачеві розяснення за змістом його звернення.

Проте, ОСОБА_1 вважає, що при опрацюванні його звернення від 07.02.2015 року адресатом було порушено норми чинного законодавства, відповідь на його звернення є необґрунтованою та протиправною, що слугувало підставою для його звернувся до суду із цим позовом.

Таким чином, суд відзначає, що як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 та фактичних обставин справи, спір в даній справі виник у сфері, яка повязана з реалізацією прав громадян на звернення до органів державної влади.

Так, ст.40 Конституції України усім гарантовано право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатись до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобовязані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання ж практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, обєднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулює Закон України «Про звернення громадян».

Згідно з преамбулою, цей Закон також забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Звернення громадян, відповідно до ст.5 Закону України «Про звернення громадян», адресуються органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, обєднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають, відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про звернення громадян», обовязковому прийняттю та розгляду, а якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, обєднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно, згідно з ч.3 цієї ж статті, в термін не більше пяти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними розясненнями.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про звернення громадян», дія цього закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про доступ до судових рішень», Кодексом адміністративного судочинства України, Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Статтею 18 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, обєднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право, зокрема, одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.

У відповідності до приписів ст.19 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади, їх керівники та інші посадові особи при розгляді заяви чи скарги в межах своїх повноважень зобовязані обєктивно, всебічно і вчасно перевіряти їх, забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у звязку з заявою чи скаргою рішень, письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Відтак, суд резюмує, що ОСОБА_1 безумовно наділений правом на звернення до органів державної влади у порядку, визначеному чинним законодавством, що ним було здійснено, шляхом скерування звернення від 07.02.2015 року, а також він наділений і правом правомірного очікування належного розгляду такого звернення по суті.

Беручи ж до уваги зміст звернення позивача від 07.02.2015 року, суд також відзначає, що п.15 ч.1 ст.106 Конституції України встановлено, що Президент України зупиняє дію актів Кабінету Міністрів України з мотивів невідповідності Конституції України з одночасним зверненням до Конституційного Суду України щодо їх конституційності.

Відтак, суд погоджується з позивачем у тому, що Президент України дійсно наділений повноваженнями щодо вирішення питань, які були ним порушені у зверненні від 07.02.2015 року, тобто Президент України вправі звернутися до Конституційного Суду України щодо конституційності актів Кабінету Міністрів України, відтак, він є належним адресатом звернення від 07.02.2015 року.

При цьому, суд зазначає, що п.28 ч.1 ст.106 Конституції України визначено, що Президент України створює у межах коштів, передбачених у Державному бюджеті України, для здійснення своїх повноважень консультативні, дорадчі та інші допоміжні органи і служби.

Указом Президента України №265/2010 від 25.02.2010 року «Про першочергові заходи із забезпечення діяльності Президента України» було утворено ОСОБА_2 Президента України. Указом Президента України №504/2010 від 25.02.2011 року було затверджено Положення про ОСОБА_2 Президента України. В силу п.1 такого Положення - ОСОБА_2 Президента України є постійно діючим допоміжним органом, утвореним Президентом України, відповідно до пункту 28 частини першої статті 106 Конституції України.

Підпунктом 20 п.4 Положення про ОСОБА_2 Президента України, затвердженого указом Президента України №504/2010 від 25.02.2011 року, передбачено, що ОСОБА_2 Президента України, відповідно до покладених на неї завдань, організовує прийом громадян, які звертаються до Президента України, розгляд звернень громадян, а також звернень органів місцевого самоврядування, обєднань громадян (у тому числі політичних партій, професійних спілок), підприємств, установ, інших організацій, здійснює облік і аналіз таких звернень, на основі аналізу звернень розробляє та подає Президентові України пропозиції щодо розвязання порушених у них проблем.

Отже, функції з організації розгляду звернень громадян до Президента України та повноваження щодо їх розгляду покладено на ОСОБА_2 Президента України.

Таким чином, суд приходить до висновку щодо правомірності порядку розгляду ОСОБА_2 Президента України звернення ОСОБА_1 від 07.02.2015 року та надання на нього відповіді №22/007191-13 від 10.03.2015 року.

У той же час, взявши до уваги зміст звернення від 07.02.2015 року, відповіді на нього від 10.03.2015 року та доводи сторін у цій справі, суд не знаходить ані обставин, які би свідчили про неправомірність дій відповідача при розгляді звернення ОСОБА_1 від 07.02.2015 року, ані обставин, які би з певністю вказували на недостовірність чи неповність інформації, наданої відповідачем у відповідь на таке звернення. Суд відзначає, що наявні розбіжності між сторонами зумовлені не розходженнями щодо фактів чи встановлених обставин, а випливають лише із неоднакової субєктивної оцінки та ними трактування норм чинного законодавства України. Відтак, на переконання суду, доводи позивача, які викладені в позовній заяві, свого підтвердження не знайшли.

У цьому контексті суд також вважає за необхідне акцентувати й на тому, що за своєю правовою природою та відповідно до норм чинного законодавства України, повноваження Президента України щодо зупинення дії актів Кабінету Міністрів України з мотивів невідповідності Конституції України з одночасним зверненням до Конституційного Суду України щодо їх конституційності, про що просить позивач у зверненні від 07.02.2015 року та даному позові, є невідємною компетенцією саме уповноваженого органу влади Президента України.

Таким чином, власне відповідному органу державної влади Президенту України надано право реалізовувати надані йому повноваження, що безумовно передбачає наявність певної свободи розсуду при їх здійсненні, під чим слід розуміти його право приймати рішення на власний розсуд, зокрема, й визначати наявність чи відсутність підстав для застосування передбачених Основним Законом повноважень, що за своїм змістом складає дискреційні повноваження такого органу. Відтак, саме Президент України вправі, реалізуючи свої дискреційні повноваження, вирішувати питання наявності або ж відсутності підстав для вчинення тих чи інших дій, при цьому іншим особам чи то позивачу, чи то суду не надано права втручатися в такі дискреційні повноваження Президента України й на власний розсуд вирішувати питання, віднесені до компетенції останнього.

Тому, твердження позивача про обовязковість застосування Президентом України своїх повноважень за п.15 ч.1 ст.106 Конституції України за зверненням фізичної особи є некоректним і необґрунтованим. Позаяк, у такому разі матиме місце підміна права розсуду компетентного органу державної влади рішенням іншої особи (в даному випадку позивача), що фактично нівелюватиме конституційні повноваження Президента України та очевидно не відповідає приписам чинного законодавства України.

Окремо суд звертає увагу й на зміст позовних вимог ОСОБА_1, за якими він просить зобовязати завідувача відділу опрацювання звернень громадян ОСОБА_2 Президента України К.Кокарєва вирішити питання щодо зупинення Президентом України дії постанови Кабінету Міністрів України з одночасним зверненням до Конституційного Суду України щодо її конституційності. Однак, як уже зазначено вище, такими повноваженнями, згідно п.15 ч.1 ст.106 Конституції України, наділений Президент України, відповідно, завідувач відділу опрацювання звернень громадян ОСОБА_2 Президента України не вправі вирішувати ці питання та приймати рішення про зупинення Президентом України дії акта Кабінету Міністрів України та/або внесення до Конституційного Суду України подання про його конституційність.

Ураховуючи все наведене вище, суд не знаходить належного підтвердження доводам позивача й не вбачає наявність обставин, які би свідчили про неправомірність дій чи бездіяльності відповідача, у звязку із чим суд приходить до обґрунтованого висновку, що при організації розгляду заяви ОСОБА_1 від 07.02.2015 року не було допущено порушень чинного законодавства України, на які вказує позивач, а відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.2 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - субєкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, повязані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Керуючись ст.ст.7-14, 18, 19, 69-72, 86, 128, 143, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Сасевич О.М.

Повний текст постанови виготовлений 14 серпня 2015 року.