Справа № 826/10189/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2015-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 серпня 2015 року № 826/10189/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Келеберди В.І. , суддів Данилишин В.М. Качура І.А. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Міністерства юстиції України

провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови від 24.04.2015 про повернення виконавчого документа стягувачу; зобов'язання поновити виконавче провадження на підставі виконавчого листа №2а-9310/11/2670 виданого Окружним адміністративним судом міста Києва 15.07.2014.

Позов обґрунтовано тим, що посилання відповідача в оскаржені постанові на Порядок погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантується державою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 №440 є безпідставним оскільки відповідно до виконавчого документу кошти належить перерахувати на рахунок Апеляційного суду міста Києва, а не на рахунок позивача.

Відповідач заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи , з яких вбачається, що оскаржена постанова прийнята відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавчий документ повернуто стягувачу, у зв'язку із виключенням можливості подальшого виконання судового рішення.

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце судового вирішення справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у різі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи, що відповідач в судове засідання не прибув хоча й був належним чином повідомлений про час, дату та місце судового розгляду, а також з огляду на відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд прийшов до висновку про доцільність розгляду справи в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд,

ВСТАНОВИВ:

Постановою від 31.07.2014 на підставі заяви ОСОБА_1 відкрито виконавче провадження №44208787 з примусового виконання виконавчого листа №2а-9310/11/2670 виданого Окружним адміністративним судом міста Києва 15.07.2014.

В подальшому, постановою від 05.11.2014 згадуване виконавче провадження зупинено до вирішення заяви державного виконавця про встановлення способу та порядку виконання рішення суду.

Постановою від 24.04.2015 поновлено виконавче провадження №44208787.

Також, постановою від 24.04.2015 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повернуто стягувачу для пред'явлення його стягувачем до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника згідно з Порядком погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантується державою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 №440.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 N 606-XIV (далі - Закон N 606-XIV).

Статтею 1 Закону N 606-XIV передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.06.2014 у справі №2а-9310/11/2670, на підставі якої видано виконавчий лист зобов'язано Державну судову адміністрацію України перерахувати на відповідні розрахункові рахунки Апеляційного суду міста Києва для виплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 01.01.2011 по 28.09.2011 в сумі 52 335,06 грн., щомісячного грошового утримання за період з 01.01.2011 по 28.09.2011 в сумі 47 482,70 грн. та щомісячне грошове утримання за грудень 2010 року в сумі 8 432,52 грн., а всього 108 250, 28 грн.

Отже, судове рішення що підлягає виконанню у спірному виконавчому провадженні є судовим рішенням зобов'язального характеру, а не рішенням про стягнення коштів.

Згідно зі ст. 3 Закону N 606-XIV у випадках, передбачених законом, рішення судів та інших органів щодо стягнення коштів виконуються органами доходів і зборів, банками та іншими фінансовими установами. Рішення зазначених органів можуть виконуватися відповідно до закону також іншими органами, установами, організаціями, посадовими особами та громадянами.

Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Органи, установи, організації та особи, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не є органами примусового виконання, крім органів та посадових осіб, які виконують рішення про притягнення до кримінальної або адміністративної відповідальності. Судом встановлено та відповідачем не заперечується, що за бюджетною програмою КПИВ 3504040 (Забезпечення виконання рішень суду, що гарантовані державою) не виконуються судові рішення зобов'язального характеру.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Отже, постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 03.06.2014 у справі №2а-9310/11/2670, на підставі якої видано виконавчий лист від 15.07.2014 підлягає виконанню відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, як зазначено вище, виконавчий лист №2а-9310/11/2670 видано 15.07.2014, а не 01.07.2011 (до набрання законної сили Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень») як вказує відповідач в оскарженій постанові, отже посилання відповідача на Порядок погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантується державою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 №440 є безпідставним.

Відповідно до ч. 1. ст. 47 Закону N 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо:

1) є письмова заява стягувача;

2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними;

3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення;

4) стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа;

5) у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з'ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника);

6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом має передати стягувачу, або майно, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними;

7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами внутрішніх справ, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку;

8) коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно;

9) наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Судом не встановлено наявності у спірному виконавчому провадженні підстав визначених ч. 1 ст. 47 Закону N 606-XIV.

Підсумовуючи викладене, оскільки виконавчий лист видано після 01.01.2013, судове рішення що підлягає виконанню у спірному виконавчому провадженні є судовим рішенням зобов'язального характеру, тобто підлягає виконанню в порядку визначеному Законом України «Про виконавче провадження», судом не встановлено підстав для повернення виконавчого документу стягувачу, визначених ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», отже оскаржена постанова є необґрунтованою та протиправною, що вказує на наявність підстав для задоволення позову в частині скасування постанови від 24.04.2015 про повернення виконавчого документа стягувачу.

Щодо позовних вимог в частині зобов'язання поновити виконавче провадження на підставі виконавчого листа №2а-9310/11/2670 виданого Окружним адміністративним судом міста Києва 15.07.2014, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 51 Закону N 606-XIV у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

Про відновлення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову, копії якої не пізніше наступного дня надсилаються до суду, який визнав незаконною постанову державного виконавця, сторонам, а також органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ.

У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), якому повернуто виконавчий документ, зобов'язаний у тримісячний строк з дня надходження відповідної постанови пред'явити його до виконання.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про протиправність постанови від 24.04.2015 про повернення виконавчого документа стягувачу суд вбачає наявними підстави для задоволення позовних вимог у вказаній частині.

За правилами частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Отже, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 69-71, 128, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправною постанову від 24.04.2015 прийняту у виконавчому провадженні №44208787 про повернення виконавчого документу стягувачу.

3. Зобов'язати Міністерство юстиції України відновити виконавче провадження на підставі виконавчого листа №2а-9310/11/2670 виданого Окружним адміністративним судом міста Києва 15.07.2014.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.185-187 КАС України.

Головуючий Суддя В.І. Келеберда

Судді В.М. Данилишин

І.А. Качур