Справа № 826/2033/15
Суддя: Кротюк О.В.
Дата ухвалення: 2015-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 серпня 2015 року (в порядку письмового провадження) № 826/2033/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Кротюка О.В. , суддів Літвінової А.В. Мазур А.С. вирішив адміністративну справу

за позовом Громадянина Узбекистану ОСОБА_2
до Державної міграційної служби України

провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії

Обставини справи:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Узбекистану ОСОБА_2 з позовом до Державної міграційної служби України, яким просив визнати неправомірним та скасувати рішення від 19 грудня 2014 року № 762-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, зобов'язати відповідача повторно розглянути його заяву про визнання особою біженцем або такою, що потребує додаткового захисту.

Відповідач заперечив проти позовних вимог, з підстав, викладених у письмовому запереченні, долученому до матеріалів справи.

На підставі ч.4 ст.122 КАС України судом ухвалено про розгляд справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

встановив:

Громадянином Узбекистану ОСОБА_2 (далі - позивач) було подано заяву 21.05.2014 №85 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі мотивів, викладених у висновку від 11.09.2014 року (далі - Висновок) Державною міграційною службою України вирішено (19 грудня 2014 року № 762-14) відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Узбекистану ОСОБА_2 (далі - оскаржуване рішення).

Позивач не погоджується з оскаржуваним рішенням.

Стаття 161 КАС України встановлює, що під час прийняття постанови суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

У відповідності до положень частини 1 статті 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

У відповідності до пунктів 1, 4, 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" № 3671-VI від 08.07.2011 (далі - Закон):

o біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

o додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті;

o особа, яка потребує додаткового захисту, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Положеннями п.23 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду № 1 від 25.06.2009 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" встановлено наступне.

При розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Як вбачається зі змісту заяви позивача від 21.05.2014 року № 85 (а.с.30) побоювання повернення до Узбекистану обумовлені можливістю свого переслідування за релігійною ознакою. Позивач є мусульманином, читав молитви в центральних мечетях в містах Пайтуг і Андіжон. За наслідком своєї релігійної діяльності позивач затримувався поліцією, його залучали бути свідком у справах релігійного характеру, погрожували арештом якщо не буде припинена його релігійна діяльність.

Судом приймаються до уваги протоколи співбесід позивача.

Так зі співбесіди за 07 жовтня 2014 року (т.1. а.с. 77 на звороті) судом встановлено, що жодних причин, які пов'язані з переслідуваннями за релігійною ознакою позивачем фактично не висловлено. Позивач повідомляє, що причиною, яка змусила його звернутися до міграційної служби є «для легального проживати на території України». Додатково про це зазначається відносно мети звернення до ХІАС (т.1. а.с. 93), «щоб вони допомогли легально жити на території України».

Окрім того, позивач згідно матеріалів співбесіди надає суперечливі пояснення щодо своєї релігійної діяльності. Так, позивач в заяві вказував, що він в центральних мечетях міст читав молитву щоп'ятниці (т.1.а.с. 30,), а в протоколі співбесід (т.1.а.с. 78, остання графа; а.с. 79) вже вказує, що в мечетях проповідями не займався, далі вказує, що проповідував в мечеті вже кожні вихідні (т.1.а.с. 91 на звороті).

Також зазначає, що за релігійним ознаками тиснули на нього і на родину, оскільки вони віруючи (т.1.а.с. 78) люди, поряд з цим зазначає причиною не виїзду з Узбекистану у 2004 році той факт, що якщо б він виїхав тоді, то це б було обставиною тиску на його родину (т.1.а.с. 79). Тобто вказує на обставини тиску на себе та свою родину за релігійною ознакою, далі зазначає фактично про відсутність такого тиску.

Окрім того, позивач зазначає, що його родина в Узбекистані живе спокійно (т.1.а.с.91), хоча вони є релігійними людьми (т.1.а.с.78).

Вказане в сукупності дає підстави дійти суду до висновку, що суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним, а тому жодних суб'єктивних факторів саме переслідування за релігійною ознакою, які обумовлюють неможливість повернення заявника до Узбекистану позивачем відповідачу у матеріалах співбесід не заявлено. Вказаний висновок суду ґрунтується на явних протиріччях змісту протоколів співбесіди і заяви від 21.05.2014 №85 (де викладено обставини перебування у країні походження заявника) відносно обставин здійснення релігійної (проповідної) діяльності щодо поширення мусульманства. Навпаки, мотивом звернення вказано обставини необхідності фактичної легалізації свого перебування в Україні.

Отже, вказані позивачем у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту мотиви не знайшли свого підтвердження за наслідком проведених співбесід, що дає підстави суду дійти до висновку про відсутність у позивача реальної та обґрунтованої суб'єктивної сторони побоювань.

Поряд з цим судом встановлено, що позивач перебував у третій безпечній країні - Російській Федерації (т.1. а.с. 78, 91 на звороті та 92) чотири роки. При цьому позивач перебував там легально, мав дозвіл на проживання, оплачував з 2011 року дозволи (патенти) на працю кожного року. Вказане здійснював у Федеральній міграційній службі РФ по місту Тула. Разом з цим до органів міграційної служби РФ з питань свого захисту як біженця не звертався.

Оскільки РФ для позивача є третьою безпечною країною згідно положень п.22 ст.1 Закону, відповідачем було відмовлено у задоволені заяви позивача.

Згідно ч.1 ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Суд погоджується з таким мотивом і підставою для прийняття оскаржуваного рішення.

З матеріалів співбесід судом не встановлено обставин переслідування позивача правоохоронними або іншими органами РФ.

Поряд з цим, суд відхиляє доводи представника позивача про те, що наявні рішення ЄСПЛ проти Росії щодо біженців, оскільки вказане не є встановленою законом підставою (обставиною), яка нівелює статус РФ як третьої безпечної країни для позивача.

Аналогічні обставини та мотиви викладені у Висновку.

Таким чином, суд дійшов висновку про безпідставність і необґрунтованість позовних вимог.

Інші доводи і заперечення сторін не спростовують встановленого вище судом.

Відповідач в силу положень частини 2 статті 71 КАС України спростував покликання позивача і довів відповідність оскаржуваного рішення вимогам ч.3. ст..2 КАС України.

Позивач в силу положень ч.1 ст.71 КАС України повинен довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, проте всупереч вказаній нормі не довів суду належними доказами наявність обставин, що обґрунтовують його позовні вимоги.

Керуючись ст.. 9, 71, 159, 163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.. 254 КАС України. Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги в порядку і строки, встановлені ст..186 КАС України.

Головуючий Суддя О.В. Кротюк

Судді А.В. Літвінова

А.С. Мазур