Справа № 2а/1770/3545/2011
Суддя: Дудар О.М.
Дата ухвалення: 2011-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2а/1770/3545/2011

12 вересня 2011 року 09год. 17хв. м.Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дудар О.М., за участю секретаря судового засідання Баглика В.С., сторін та інших осіб, які беруть участь у справі:

представник позивача: ОСОБА_1,

представник відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3
до Сарненської міжрайонної державної податкової інспекції
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
ВСТАНОВИВ :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся з адміністративним позовом до Сарненської міжрайонної державної податкової інспекції про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 30.06.2011р. № про визначення податкового зобов'язання зі сплати земельного податку в розмірі 5568,62грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у субєкта малого підприємництва, який перебуває на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності зі сплатою єдиного податку, відсутній обовязок щодо сплати земельного податку за земельну ділянку, яка використовується ним у підприємницькій діяльності.

Під час розгляду адміністративної справи судом, за згодою позивача, здійснено заміну неналежного позивача - фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на належного ОСОБА_3.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та пояснив суду, що ОСОБА_3 є субєктом малого підприємництва та в порядку, передбаченому Указом Президента України від 03.07.1998р. №727 Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва, перебуває на спрощеній системі оподаткування, обліку і звітності та є платником єдиного податку. Відповідно до п.6 вказаного Указу субєкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником плати (податку) за землю. У п.6 постанови Кабінету Міністрів України Про розяснення Указу Президента України від 3 липня 1998 року №727/98 від 16.03.2000р. №507 визначено, що субєкт малого підприємництва звільняється від плати (податку) на землю лише за земельні ділянки, які використовуються ним для провадження підприємницької діяльності. У власності позивача знаходиться отримана на підставі договору купівлі-продажу земельна ділянка, яку, відповідно до положень ст.230 ЦК України та 134 ГК України, він використовує для здійснення підприємницької діяльності, що передбачена у свідоцтві про сплату єдиного податку, а саме: облаштував автостоянку та надає відповідні послуги. Факт сплати позивачем єдиного податку, який включає податок на земельну ділянку, не був перевірений Сарненською МДПІ та не був прийнятий до уваги, що призвело до безпідставного та неправомірного нарахування податкового зобовязання. За таких обставин, податкове повідомлення-рішення від 30.06.2011р. № про визначення гр.ОСОБА_3 податкового зобов'язання за платежем земельний податок у розмірі 5568,62грн. є протиправним та підлягає до скасування. Просив позовні вимоги задовольнити.

Сарненська міжрайонна державна податкова інспекція позов не визнала з підстав, викладених у письмових запереченнях.

У судовому засіданні представник відповідача суду пояснив, що оспорюване податкове повідомлення-рішення є таким, що відповідає вимогам закону. Порядок застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва врегульовано Указом Президента України від 03.07.1998р. №727 Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва. Вказаним указом передбачено, що субєкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником ряду видів податків і зборів (обовязкових платежів), у т.ч. плати (податку) за землю. Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2000р. №507 «Про розяснення Указу Президента України від 3 липня 1998 року №727» (в редакції до 01.01.2011р.) визначено, що такий платник єдиного податку звільняється від плати (податку) за землю лише за ділянки, які надані в установленому чинним законодавством порядку і використовуються для здійснення підприємницької діяльності, доходи від провадження якої оподатковуються єдиним податком. Тобто, якщо державний акт на право власності на земельну ділянку наданий фізичній особі підприємцю у порядку, установленому чинним законодавством (відповідно до чинного у період з 19.01.1999р. по 20.07.2007р. Указу Президента України від 19.01.1999р. №32/99 «Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення» та згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки в зазначений термін) і таку земельну ділянку використовує підприємець у власній підприємницькій діяльності, то лише в цьому разі вказаний підприємець (платник єдиного податку) звільняється від сплати земельного податку. Державний акт на право власності на земельну ділянку виданий позивачу 24.01.2008р. - у періоді, в якому Указ Президента України від 19.01.1999р. №32/99 втратив чинність у звязку з підписанням Указу Президента України від 20.07.2007р. №650/2007. Крім того, цільове призначення спірної земельної ділянки, яке вказане у акті на право власності на земельну ділянку серії ЯД №25442, - для обслуговування майнового комплексу по виготовленню меблів, не відповідає зазначеному у свідоцтві платника єдиного податку виду діяльності позивача надання послуг автостоянки. Вказав, що земельний податок нарахований позивачу на підставі даних витягу з технічної документації про нормативно-грошову оцінку Управління держкомзему у Сарненському районі від 16.07.2009р. №495 у розмірі 1% від нормативно-грошової оцінки та з урахуванням індексу інфляції за 2009 рік 1,059, а саме: 525837,40 х 0,01 х 1.059 = 5568,20грн. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, повно і всебічно зясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 30.06.2011р. Сарненською міжрайонною державною податковою інспекцією прийнято податкове повідомлення-рішення форми Ф №, яким гр. ОСОБА_3 визначено податкове зобовязання за платежем земельний податок з фізичних осіб у сумі 5568,62грн. (а.с.9).

Як вбачається з матеріалів справи, податкове зобовязання з податку на землю визначено відповідачем відповідно до належної позивачу на праві власності земельної ділянки площею 0,4447га, яка розташована у м.Сарни по вул.Куликова, 6 Сарненського району Рівненської області.

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД №254421 від 24.01.2008р. ОСОБА_3 є власником вказаної земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу ВЕА №081048 від 5 липня 2006 року (реєстр. №3020), цільове призначення земельної ділянки для обслуговування майнового комплексу по виготовленню меблів (а.с.8).

ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа-підприємець, є субєктом малого підприємництва та сплачує єдиний податок за видами діяльності: роздрібна торгівля продовольчими і непродовольчими товарами (крім алкогольних і тютюнових), здавання в найм нежитлових приміщень, надання послуг автостоянки, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В02 №743460 від 22.05.2008р. та свідоцтвом про сплату єдиного податку серії З №275062 від 01.01.2011р. (а.а.с.6,7).

Земельні відносини в Україні регулюються Земельним кодексом України, а справляння плати за землю - розділом XIII Податкового кодексу України.

Відповідно до ст.206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним, об'єктом плати за землю є земельна ділянка.

Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати.

За змістом ст.ст.269, 270 Податкового кодексу України платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі. Об'єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Пунктом 287.1 ст.287 Податкового кодексу України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст.125 Земельного кодексу України).

Згідно зі ст.271 Податкового кодексу України базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено (незалежно від місця знаходження), встановлюється в розмірі 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки (ст.274 Податкового кодексу України). У випадку, якщо грошова оцінка не проведена, ставки податку затверджуються відповідними сільськими, селищними, міськими радами, виходячи із середніх ставок податку, визначених Кодексом (ст.275 Податкового кодексу України).

Відповідно до п.286.1 ст.286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Законодавство України покладає на органи державної податкової служби обовязок нарахування фізичним особам, у власності яких перебуває земельна ділянка, плати за землю.

Так, відповідно до п.286.5 ст.286 Податкового кодексу України нарахування фізичним особам сум податку проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Таким чином, відповідачем в межах повноважень та у спосіб, визначений законом визначено позивачу податкове зобовязання за платежем земельний податок з фізичних осіб.

Суд вважає безпідставними посилання ОСОБА_3 в адміністративному позові та його представника в судовому засіданні на відсутність обовязку сплачувати земельний податок у звязку зі статусом позивача як субєкта малого підприємництва та сплатою ним єдиного податку.

Так, згідно з п.6 Указу Президента України Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва від 03.07.1998р. №727 (далі - Указ №727) субєкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником плати (податку) за землю.

Пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2000р. №507 Про розяснення Указу Президента України від 3 липня 1998 року №727/98 передбачено, що субєкт малого підприємництва звільняється від плати (податку) на землю лише за земельні ділянки, які використовуються ним для провадження підприємницької діяльності.

Отже, законодавством встановлено дві обовязкові умови, за яких субєкт підприємницької діяльності не є платником плати (податку) на землю:

- перебування на спрощеній системі оподаткування зі сплатою єдиного податку, що підтверджується свідоцтвом про сплату єдиного податку;

- використання земельної ділянки, що є обєктом плати за землю, для провадження підприємницької діяльності.

Перша з цих обставин знайшла підтвердження в ході судового розгляду, про що зазначено судом вище. В обґрунтування другої умови позивач вказує на використання спірної земельної ділянки для облаштування автостоянки, надання послуг якої зазначено як вид підприємницької діяльності у свідоцтві про сплату єдиного податку субєкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_3 Суд вважає такі посилання позивача безпідставними з огляду на відсутність їх документального підтвердження. Так, не зважаючи на вимогу суду, позивачем не надано жодних доказів облаштування автостоянки на належній йому земельній ділянці, що розташована у м.Сарни по вул.Куликова, 6 Сарненського району Рівненської області (відповідних дозволів контролюючих органів, узгодження режиму роботи з місцевими органами державної виконавчої влади тощо).

Крім того, Постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996р. N115 затверджено Правила зберігання транспортних засобів на автостоянках, пунктом 30 яких передбачено ведення на автостоянці наступних облікових документів: журнал обліку транспортних засобів довготермінового зберігання; журнал обліку транспортних засобів тимчасового зберігання; журнал обліку щоденного та одноразового заїзду і виїзду транспортних засобів; журнал обліку транспортних засобів з пошкодженнями та некомплектних; касова книга; книга скарг та пропозицій; книжки квитанцій. Жодного з вказаних документів суду надано не було.

Відтак, суд критично оцінює долучені позивачем до матеріалів справи лист Сарненського відділення «ПриватБанку» від 15.06.2011р. №031 щодо розміщення автомобілів, договори на надання стоянки автомобіля від 01.12.2010р. (укладений з ТзОВ «Торговий Дім Північ-Центр»), від 01.01.2011р. (укладений з гр.ОСОБА_4Г.), від 01.12.2011р. (укладений з ТзОВ «Торговий Дім Північ-Центр» майбутньою датою) (а.а.с.27, 29-31) та не вважає їх доказами здійснення позивачем підприємницької діяльності за видом діяльності надання послуг автостоянки, зважаючи на відсутність будь-якого документального підтвердження облаштування та функціонування зазначеної в них автомобільної стоянки.

Таким чином, позивачем не виконано одну зі встановлених законодавством обовязкових умов звільнення від сплати земельного податку, а саме: використання обумовленої земельної ділянки у власній підприємницькій діяльності. Отже, ОСОБА_3 зобовязаний сплачувати земельний податок за земельну ділянку в порядку та розмірах, передбачених Податковим кодексом України.

Як вбачається з витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, виданого Управлінням Держкомзему у Сарненському районі Рівненської області від 16.07.2009р. №495, нормативна грошова оцінка обумовленої земельної ділянки складає 525837,40грн. (а.с.32).

Таким чином, з урахуванням вимог ст.ст.271, 274 Податкового кодексу України Сарненською МДПІ оспорюваним податковим повідомленням-рішенням правильно визначений гр.ОСОБА_3 розмір земельного податку 5568,62грн.

Згідно з ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд приходить до висновку, що відповідачем доказано правомірність видання податкового повідомлення-рішення від 30.06.2011р. № про визначення позивачу податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб у розмірі 5568,62грн., в той час як останнім не доведено обґрунтованості позовних вимог.

Відтак, підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.

Відповідно до вимог ст.94 КАС України понесені позивачем судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Сарненської міжрайонної державної податкової інспекції про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 30.06.2011р. № про визначення податкового зобов'язання зі сплати земельного податку в розмірі 5568,62грн. відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Дудар О.М.