Справа № 819/2118/15
Суддя: Баранюк А.З.
Дата ухвалення: 2015-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/2118/15

14 серпня 2015 р.м.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів: головуючого судді Баранюка А.З., судді Осташа А.В., судді Чепенюк О.В. розглянувши у письмовому провадженні в місті Тернополі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів України, Державної судової адміністрації України про визнання дій неправомірними та зобов?язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Працівники апарату Підволочиського районного суду Тернопільської області ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до Тернопільського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України (далі по тексту - відповідач-1), Державної судової адміністрації України (далі по тексту - відповідач-2) в якому просять суд:

- визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України в частині не приведення Постанови Кабінету Міністрів України №268 від 09 березня 2006 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» у відповідність до Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»;

- зобовязати Кабінет Міністрів України привести у відповідність до Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» постанову Кабінету Міністрів України №268 від 09 березня 2006 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів»;

- зобовязати Державну судову адміністрацію України вжити заходи для перерахування та виплати позивачам заробітної плати відповідно до положень ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», починаючи з 28.03.2015 року, нараховувати і виплачувати її і надалі до внесення відповідних змін в законодавство.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що відповідачем-1 допущено протиправну бездіяльність щодо неприведення постанови №268 від 09.03.2006р. «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» у відповідність до ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у редакції станом на 28.03.2015р.

Позивачі у судове засідання не зявилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, надіслали суду заяви в яких позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили розглянути справу без їх участі.

Відповідач 1 заперечення на позовну заяву до суду не надав, в судові засідання явку повноважного представника не забезпечив, про день, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином у відповідності до вимог ст. ст. 33, 35 КАС України.

Відповідач 2 в судове засідання 14 серпня 2015 року явку повноважного представника не забезпечив, про день, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином - у відповідності до вимог ст. ст. 33, 35 КАС України. Надав суду письмове заперечення в якому просив суд у задоволенні позову відмовити повністю з тих підстав, що ДСА України вжила всіх необхідних заходів у межах наданих повноважень для врегулювання питання встановлення працівникам апаратів судів загальної юрисдикції посадових окладів відповідно до ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Суд вважає що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідачів належним чином про час, дату та місце розгляду справи з їх участю та реалізації ними права судового захисту своїх прав та інтересів.

Частиною 6 ст.128 КАС України передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. Отже, враховуючи зазначені вище підстави, суд вирішив розглянути справу у письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до довідок Підволочиського районного суду Тернопільської області ОСОБА_1 працює на посаді помічника судді, ОСОБА_2 на посаді секретаря судового засідання, а ОСОБА_3 на посаді судового розпорядника (а.с. 21, 22, 23).

Відповідно до частини першої статті 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» розмір заробітної плати працівників апаратів судів, Державної судової адміністрації України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади.

При цьому, розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Зазначена норма також передбачалася частиною 1 статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції від 14 жовтня 2014 року). Її доповнено абзацом другим згідно із Законом України №1697-VІІ від 14.10.2014р. «Про прокуратуру». Вказані положення Закону набрали чинності 26 жовтня 2014 року.

З огляду на наведені норми, з 26 жовтня 2014 року заробітна плата працівників апаратів судів повинна була б розраховуватися виходячи із розміру посадового окладу, встановленого абзацом 2 ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції від 26 жовтня 2014 року) та 2 ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» чинної редакції відповідно до Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд».

Частиною другою статті 8 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону.

Стаття 13 Закону України «Про оплату праці» визначає, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Відповідно до ч. 1, 2 Закону України «Про державну службу» оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю.

Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» затверджено схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих загальних судів (додаток 47 до Постанови), згідно якої розмір посадового окладу помічника голови районного суду складає 624 грн.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 № 482 «Деякі питання оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, що фінансуються з бюджету» у разі, коли розмір посадового окладу працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, що фінансуються з бюджету, нижчий ніж визначений законом розмір мінімальної заробітної плати, посадовий оклад установлюється на рівні відповідного розміру мінімальної заробітної плати.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» встановлено мінімальну заробітну плату у 2015 році у розмірі 1218,00 грн. на місяць.

Відповідно до ч. 3 ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» посадовий оклад судді місцевого суду з 1 січня 2013 року встановлено у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, тобто 12180,00 грн.

З долучених до матеріалів довідок територіального управління ДСА у Тернопільській області від 17 липня 2015 року № 350, № 352 та № 353 (а.с. 24, 25, 26) слідує, що позивачі отримують заробітну плату меншу ніж це встановлено абзацом 2 ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно із діючими актами Кабінету Міністрів України.

Разом з тим, відповідно до п. 13 розділу XII Законом «Про прокуратуру» Кабінету Міністрів України було доручено у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом. Крім того підпунктом 2 пункту 13 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» передбачено, що Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом необхідно привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом. Зазначені строки вже минули.

Слід зауважити, що абзацом третім пункту 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» (в редакції від 28 грудня 2014 року) передбачалося, що частини третьої статті 69, статті 129, частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 2 березня 2015 року № 217-VIII в абзаці третьому пункту 9 Прикінцевих положень слова і цифри «частини третьої статті 69, статті 129, частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» замінено словами «Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Таким чином з 1 січня 2015 року, відповідно до абзацу третього пункту 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», частина перша статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р.) та частина перша статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (чинної редакції відповідно до Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд») мали б застосовуватись у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету.

Радою суддів України від 15.03.2015 прийнято рішення № 15, яким доручено Державній судовій адміністрації України звернутися до Кабінету Міністрів України щодо необхідності упорядкування умов оплати праці працівників апаратів судів, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 за № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», зокрема, шляхом приведення положень вказаної постанови до норм Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд».

З метою виконання положень статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ДСА України листом від 25.03.2015 за № 11-5597/15 надіслала на розгляд Міністерству соціальної політики України відповідний проект змін до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 за № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів».

Отже, у зв'язку із тим, що процес реформування у судовій сфері на даний час триває та існує достатньо неузгоджених питань, Міністерством фінансів України з цього приводу направлено до Кабінету Міністрів України інформаційний лист від 11.03.2015 р. № 31-08020-08-2/8803 «Щодо видатків на 2015 рік», оскільки реалізація змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» потребує додаткових видатків Державного бюджету.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Бюджетного кодексу України, бюджетна система України і Державний бюджет України встановлюються виключно цим Кодексом та Законом про Державний бюджет України.

При цьому у Бюджетний кодекс України (в редакції станом на 14 липня 2015 року) відповідні зміни не вносилися. Так, відповідно до п. 26 Розділу VI норми і положення частини третьої статті 69, статті 129, частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, тобто аналогічно тому, як це передбачалося Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» до внесення змін згідно із Законом України від 2 березня 2015 року № 217-VIII.

Таким чином, Бюджетний кодекс України передбачає застосування у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ще у редакції Закону, що втратила чинність.

Частиною 2 ст. 4 Бюджетного кодексу України передбачено, що якщо іншим нормативно-правовим актом бюджетні відносини визначаються інакше, ніж у цьому Кодексі, застосовуються відповідні норми цього Кодексу. Виключно законом про Державний бюджет України визначаються надходження та витрати Державного бюджету України.

Відповідно до ч. 5 цієї статті зміни до цього Кодексу можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Бюджетного кодексу України.

Однак, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 2 березня 2015 року № 217-VIII (в частині зміни абзацу третього пункту 9 Прикінцевих положень) та іншими законами такі зміни не вносилися, а тому в суду немає підстав застосовувати норму про пріоритетність положень Бюджетного кодексу України перед іншими законами до спірних правовідносин.

Отже, слід дійти висновку, що спірні правовідносини по різному врегульовані різними законодавчими актами.

Як вже зазначалося, ОСОБА_4 України «Про прокуратуру» та ОСОБА_4 України «Про забезпечення права на справедливий суд» зобовязують Кабінет Міністрів України привести свої нормативно-правові акти у відповідність до положень частини першої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у старій редакції), і встановлені строки вже минули.

ОСОБА_4 України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» передбачає, що оплата праці працівників апарату суду виплачується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету.

В Бюджетному кодексі України (в редакції станом на 14 липня 2015 року), у звязку із змінами Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначені правовідносини взагалі не врегульовані, хоча відповідні норми Кодексу мали б бути змінені у звязку із прийняттям змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік».

Слід зазначити, що практика зупинення Законом про Державний бюджет України дії інших законів України неодноразово розглядалася Конституційним Судом України.

Так, Конституційний Суд України у Рішенні від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007 у справі про соціальні гарантії громадян дійшов висновку, що при прийнятті закону про Державний бюджет України мають бути дотримані принципи соціальної, правової держави, верховенства права, забезпечена соціальна стабільність, а також збережені пільги, компенсації і гарантії, заробітна плата та пенсії для забезпечення права кожного на достатній життєвий рівень (стаття 48 Конституції України).

Оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, Кодексі, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України.

В п. 5 цього Рішення зазначено, що проаналізувавши зазначені положення Конституції України, Кодексу, практику зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів України, встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено законами України, не відповідає статтям 1, 3, частині другій статті 6, частині другій статті 8, частині другій статті 19, статтям 21, 22, пункту 1 частини другої статті 92, частинам першій, другій, третій статті 95 Конституції України

Таким чином, Верховна Рада України не повноважна при прийнятті закону про Державний бюджет України включати до нього положення про внесення змін до чинних законів України, зупиняти дію окремих законів України та/або будь-яким чином змінювати визначене іншими законами України правове регулювання суспільних відносин.

Разом з тим, Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення статті 95 Конституції України в Рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012, в резолютивній частині зазначив, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги принципам пропорційності і справедливості.

Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність однозначного вирішення спірних правовідносин в національному законодавстві.

Частиною 4 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Згідно із частиною 2 цієї статті, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї і практику Європейського Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікований Верховною Радою України ратифікованої Україною 11.09.1997 р.) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні щодо прийнятності заяви № 70908/01, яку подав ОСОБА_5 проти України від 15 червня 2004 року Європейського Суду з прав людини нагадує, що відповідно до прецедентної практики органів, створених згідно з Конвенцією, особа, яка скаржиться на втручання в її право на власність, має довести наявність у неї такого права.

Далі Суд нагадує, що у розумінні ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції майно може бути або у вигляді майна, що існує, або у вигляді вимог, стосовно яких заявник може наводити доводи на користь того, що він має, принаймні, законне сподівання на набуття ефективного володіння якимось речовим правом.

Таким чином, слід дійти висновку, що сподівання на виплату заробітної плати відповідно до ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є майном в розумінні статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції.

В Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) абзацу восьмого пункту 5 частини першої статті 11 Закону України "Про міліцію" від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 передбачено, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Отже, стрижнем цього принципу є передбачуваність. Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на необхідність дотримуватися принципу правової визначеності.

Згідно з цим принципом, люди повинні мати змогу планувати свої дії з упевненістю, що знають про їх правові наслідки. Він вимагає, зокрема, щоб правові акти заздалегідь оприлюднювалися, діяли на майбутнє, були ясними, простими, точними, чіткими і несуперечливими. Застосування актів повинне бути передбачуваним. Така передбачуваність збільшує автономію особи щодо держави і забезпечує її свободу. Крім того, вона є раціональною засадою організації будь-якої нормативної системи.

До цього принципу входять такі складові, як непорушність і нескасовуваність набутих законних прав; незворотність закону й неможливість застосування закону до особи, яка не могла знати про його існування; законні очікування право особи в своїх діях розраховувати на сталість існуючого законодавства тощо.

Щодо спірних правовідносин, то як свідчить позиція Європейський суд з прав людини у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань (недофінансування) для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію чи прийняли закон, в даному випадку це виплата заробітної плати працівникам апаратів судів, то така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки, а в даному випадку виконання Закону.

При розгляді справи «Кечко проти України» (заява № 63134/00) Європейський Суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення).

У зв'язку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими, та закон про Державний бюджет на відповідний рік, де положення останнього, на думку Уряду України, превалювали як спеціальний закон. Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 «Бурдов проти Росії»).

Таким чином, практика Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що держава може зменшити розмір заробітної плати працівникам бюджетної сфери, але це можливо шляхом внесення змін у положення відповідного закону, яким це передбачено, у даному випадку до ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». На день прийняття рішення суду жодних змін щодо заробітної плати працівників апаратів судів у цю норму закону не вносилось.

Частиною 2 ст. 161 КАС України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Аналогічної правової думки дотримується Верховний Суд України в подібних спорах у с правах за позовами працівників апаратів судів, що відображено у його постановах від 22.06.2010 по справі № 21-399во10, від 07.12.2012 по справі № 21-977во10, від 03.12.2010 по справі № 21-44а10.

У цих рішеннях Верховний Суд України зазначив, що заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок. Скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, надбавок до них та фінансування інших, передбачених цим Законом, гарантій, пільг і компенсацій (частини 2, 9 статті 33 Закону №3723-ХII).

Згідно із ч. 2 ст. 113 Конституції України, Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Статтею 116 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України забезпечує виконання Конституції і законів України, актів Президента України; вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина.

Станом на момент прийняття рішення у даній справі Кабінетом Міністрів України не приведено постанову № 268 від 09.03.2006р. «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» у відповідність до норм Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який має вищу юридичну силу.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вирішуючи спір, суд бере до уваги те, що відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, відповідач-1, як суб?єкт владних повноважень, не довів правомірність своїх дій, а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання неправомірною бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо неприведення постанови №268 від 09.03.2006р. «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» у відповідність до ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у редакції станом на 28.03.2015р.

Для належного способу захисту порушених прав позивача, суд вважає за можливим задовольнити позовні вимоги щодо зобов'язання Кабінету Міністрів України виконати абзац 2 підпункту 2 пункту 13 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» та привести постанову № 268 від 09.03.2006р. «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» у відповідність до ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у редакції станом на 28.03.2015р.

Разом з тим, позовні вимоги про зобов'язання Державну судову адміністрацію України здійснити перерахунок і виплату заробітної плати починаючи з 28.03.2014р. задоволенню не підлягають, оскільки на час вирішення даної справи відповідні зміни до постанови Кабінету Міністрів України № 268 не внесені.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до переконання про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись вимогами статтями 69-71, 94, 160-164, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправну бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо неприведення постанови № 268 від 09.03.2006р. «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» у відповідність до ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції станом на 28.03.2015р.

Зобов'язати Кабінет Міністрів України виконати вимоги підпункту 2 пункту 13 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» щодо приведення постанови від 09.03.2006р. №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» у відповідність до ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 48 (сорок вісім) гривень 72 коп. сплачений відповідно до квитанції від 17 липня 2015 року Підволочиського відділення Тернопільської філії ПАТ КБ «Приватбанк» (номер заявки 232469607).

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 48 (сорок вісім) гривень 72 коп. сплачений відповідно до квитанції від 20 липня 2015 року № 30 філії Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк».

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 48 (сорок вісім) гривень 72 коп. сплачений відповідно до квитанції від 20 липня 2015 року № НОМЕР_1 Підволочиського відділення ПАТ КБ «Хрещатик».

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд в порядку і строки, передбачені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Баранюк А.З.

суддя Осташ А.В.

суддя Чепенюк О.В.

копія вірна

Суддя Баранюк А.З.