Справа № 817/1727/15
Суддя: Недашківська К.М.
Дата ухвалення: 2015-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2015 року 12 год. 30 хв. Справа № 817/1727/15 м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Недашківської К.М., суддів Гломба Ю.О. та Сало А.Б., розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Управління Пенсійного фонду України в Дубровицькому районі Рівненської області про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії і стягнення моральної шкоди.

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі іменується - позивач) до Державної виконавчої служби України (далі іменується - відповідач 1) та Управління Пенсійного фонду України в Дубровицькому районі Рівненської області (далі іменується - відповідач 2), в якому позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо невиконання рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 по справі «Москаленко та інші проти України» стосовно позивача в частині виконання рішення національного суду; зобов'язати Державну виконавчу службу України вчинити дії щодо відкриття виконавчого провадження по виконанню рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 по справі «Москаленко та інші проти України» на користь позивача шляхом виконання рішень національних судів; зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Дубровицькому районі Рівненської області провести перерахунок розміру пенсії по рішенню Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 по справі «Москаленко та інші проти України» з 26.4.2011 - дня зупинення виконання рішень національних судів, нарахувати суму заборгованої пенсії з урахуванням виплаченої суми, надати довідку про заборговану суму та виплатити заборгованість по рішенню національних судів по даний час; стягнути з Державного бюджету України 15000 грн. моральної шкоди.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби від 16.08.2013 відкрито виконавче провадження №39399362 по примусовому виконанню рішення Європейського суду з прав людини у справі «Москаленко та інші проти України» від 18.07.2013 №1270/12. В межах примусового виконання рішення суду, частина вимог рішення була виконана, а саме: стягнуто на користь позивача суму виплати у розмірі 2000 Євро, конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу та виплачено на користь позивача суму заборгованості Пенсійного фонду у розмірі 61779 грн. 33 коп., яка нарахована станом на 26.04.2011. Однак, як зазначає позивач, рішення національного суду про виплату йому пенсії у розмірі, визначеному статтями 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», не виконується у повному обсязі. Постановою від 06.04.2015 ВП №39399362 виконавче провадження закінчено на підставі пункту 8 частини 1 статті 49, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження». Позивач вважає, що дії відповідача щодо невиконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Москаленко та інші проти України» від 18.07.2013 №1270/12 є протиправними, оскільки підстав для закінчення виконавчого провадження не існувало.

Ухвалою судді від 26.06.2015 відкрито провадження в адміністративній справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судове засідання, призначене на 24.07.2015, прибули представник позивача - ОСОБА_2 та представник відповідача 1 - Якобчук П.О.

Відповідач 2, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не прибув, проте подав до суду письмові заперечення проти адміністративного позову, в яких просив суд провадити розгляд справи за відсутності його уповноваженого представника.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, до суду не прибули.

Керуючись приписами частини 6 статті 128 КАС України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження, оскільки потреба заслуховувати свідка чи експерта відсутня.

На підставі статті 55 КАС України, суд допустив правонаступництво у справі - замінив відповідача 1 - Державну виконавчу службу України на правонаступника - Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

У письмових запереченнях проти позову відповідач 1 зазначив, що 16.08.2013 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання рішення № 1270/12 від 18.07.2013 Європейського суду з прав людини по справі «Москаленко та інші проти України», якою зобов'язано боржника - Державу Україна, протягом трьох місяців виконати рішення національного суду, ухваленого на користь заявника, яке залишається не виконаним та сплатити 2000 євро, як відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацію судових витрат. Стаття 2 Закону передбачає, що примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Поряд з цим, пунктом 9 частини 2 статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що підлягають виконанню державною виконавчою службою рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Виконання рішень Європейського суду з прав людини передбачає виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального та загального характеру. Відповідач також зазначає, що державний виконавець не є особою, яка може відновити попередній стан стягувана за рішенням Європейського суду з прав людини, оскільки не наділений визначеними законодавством механізмами, які можуть призвести до відновлення порушених прав позивача. За таких умов, виконання рішення національних судів про зобов'язання пенсійного органу вчинити певні дії, як частини Рішення Європейського суду з прав людини, не входить до компетенції відділу примусового виконання рішень. Департамент державної виконавчої служби, з метою вжиття заходів індивідуального характеру, передбачених у рішенні Європейського суду з прав людини, в тому числі шляхом виконання рішення національного суду, наділена вичерпним переліком повноважень, а саме щодо здійснення постійного контролю за станом його виконання та повідомлення Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини про хід виконання останнього. При цьому, відповідач 1 зазначає, що чинне законодавство, в тому числі Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», не покладає на нього повноважень щодо безпосереднього виконання нею або відділом примусового виконання рішень, який входить до структури останньої, рішень національних судів. Крім того, повноваження щодо вжиття заходів з примусового виконання рішень національного суду немайнового характеру, в межах виконання рішення Європейського суду з прав людини, в разі неможливості їх виконання без зміни способу і порядку виконання рішення суду, покладені на державного виконавця органу державної виконавчої служби, на виконанні в якого перебувало таке рішення національного суду. Відповідач 1 вказує, що державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки в ході виконання вищевказаного рішення Суду перераховано на користь стягувача суму у розмірі 2000 Євро, та перераховано пенсійним органом суму заборгованості з виплати пенсії у розмірі 61779 грн. 33 коп.

Відповідач 1 вказує, що відповідно до Порядку забезпечення представництва України під час розгляду справ у Європейському суді з прав людини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2004 №553, відповідальним за забезпечення представництва Україні у Європейському суді з прав людини є Міністерство юстиції України в особі Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини «Войтенко проти України», виконання рішення про стягнення коштів з державної установи могло бути здійснено лише за умови, якщо б такі витрати були попередньо передбачені у законі про державний бюджет. Причина невиконання судового рішення про стягнення коштів з державної установи полягає саме у відсутності відповідних законодавчих заходів, які б забезпечували виконання цього рішення, а не у бездіяльності органу ДВС. До аналогічного висновку прийшов Європейський суд у справі і «Ромашов проти України». Зокрема, Суд зазначив, що виконання у відношенні державного органу може бути здійснене лише в тому випадку, якщо державою передбачені та визначені асигнування на відповідні видатки Державного бюджету України шляхом здійснення відповідних законодавчих заходів. Факти справи свідчать про те, що протягом періоду, що розглядається, виконанню відповідного судового рішення перешкоджала саме відсутність законодавчих заходів, а не неналежне виконання своїх обов'язків державними виконавцями. Також, згідно з рішенням Європейського суду «Козачек проти України», встановлено, що в українському законодавстві ні суди, ні виконавча служба не мають права скасувати закони або зобов'язувати державу вносити зміни в закон про бюджет. Таким чином, рішенням міжнародної судової установи, юрисдикція якої визнана Україною, встановлено відсутність бездіяльності органу державної виконавчої служби при виконанні рішень про стягнення коштів з бюджетної установи за відсутності відповідних бюджетних асигнувань. Відповідно до рішення у справі за заявою №43331/12 «Великода проти України», в якому Європейським судом, як міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, вважається правомірним по вказаній категорії справ (стосовно пенсіонерів-ліквідаторів Чорнобильської АЕС), що обов'язок Уряду стосовно забезпечення виконання рішень національних судів, за якими стягувачами є і учасники ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи закінчився щонайпізніше 1 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії та відповідне судове рішення (рішення національного суду) не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому. Також, Європейським судом вказано на те, що зміни та доповнення внесені 14.06.2011 до Закону України «Про Державний бюджет на 2011 рік», відповідно до яких розмір пенсії за статтями 50 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначається Кабінетом Міністрів України відповідають вимозі щодо законності за статтею 1 Першого протоколу та не порушують положень Конвенції. Посилаючись на наведені вище мотиви та доводи, відповідач 1 просить у письмових запереченнях проти позову відмовити позивачу у задоволенні заявлених позовних вимог повністю.

Відповідач 2 в письмових запереченнях проти позову вказує, що факт виплати позивачу сум у розмірі 2000 Євро та 61779 грн. 33 коп. останнім не заперечується, а навпаки підтверджується. Виплата даних сум на користь позивача підтверджується відповідними платіжними дорученнями з відмітками органу казначейства. Нормативним актом, який визначає механізм обліку виконавчих документів та судових рішень, передбачених пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» , інвентаризації та погашення заборгованості за ними, є Постанова Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 №440 «Про затвердження Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою». Даним порядком визначено механізм погашення заборгованості за виконавчими документами та судовими рішеннями: 1) подання особою відповідної заяви; 2) зареєстроване в установленому порядку рішення невідкладно розглядається керівником органу державної виконавчої служби та передається відповідальній особі не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до органу державної виконавчої служби; 3) відповідальна особа не пізніше семи робочих днів з дня надходження до неї рішення зобов'язана перевірити за даними Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень виконання такого рішення та у разі відсутності відомостей про виконання рішення в повному обсязі внести дані про це рішення до Реєстру рішень, виконання яких гарантується державою (далі - Реєстр); 4) про здійснення нарахування боржник або орган державної влади, який прийняв рішення про припинення боржника - юридичної особи, зобов'язаний повідомити відповідальній особі протягом десяти робочих днів з дня отримання повідомлення із наданням відповідного документа про здійснення нарахування, підписаного уповноваженою особою і завіреного гербовою печаткою; 5) у разі отримання документального підтвердження про часткове виконання рішення відповідальна особа вносить дані до Реєстру; 6) передача рішень до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, здійснюється окремо щодо кожної черги щокварталу до 10 числа місяця, що настає за звітним періодом; 7) погашення заборгованості здійснюється Казначейством в межах бюджетних асигнувань, визначених законом про Державний бюджет України на відповідний рік, за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду на підставі рішень, поданих органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, згідно з Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. № 845 (Офіційний вісник України, 2011 р., № 61, ст. 2431; 2013 р., № 9, ст. 334).

Таким чином, відповідач 2 зазначає, що ним виконані усі зобов'язання щодо виконання рішення суду. Окрім того, відповідач 2 вказує на існування рішення у справі за заявою №43331/12 «Великода проти України», в якому Європейським судом, як міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, вважається правомірним по вказаній категорії справ (стосовно пенсіонерів-ліквідаторів Чорнобильської АЕС), що обов'язок Уряду стосовно забезпечення виконання рішень національних судів, за якими стягувачами є і учасники ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи закінчився щонайпізніше 1 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії та відповідне судове рішення (рішення національного суду) не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому.

Посилаючись на наведені доводи, відповідач 2 просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини, подав до суду письмові пояснення по суті спору, в яких зазначив, що Львівський апеляційний адміністративний суд, задовольнивши 26.04.2011 позовні вимоги позивача та зобов'язавши пенсійний орган провести перерахунок пенсії з 06.12.2010, не зазначив кінцевої дати, у строк до якої позивач мав би отримувати перераховану за рішенням суду пенсію. Це означає, що перерахований розмір пенсії не повинен виплачуватися заявнику довічно та може зазнавати змін в сторону зменшення.

Відповідно до статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд при вирішенні справи керується принципами верховенства права, законності, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з'ясування всіх обставин, гласності і відкритості адміністративного процесу.

Розглянувши матеріали та з'ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Постановою Дубровицького районного суду Рівненської області від 06.12.2010 позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Дубровицькому районі Рівненської області задоволено частково: зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Дубровицькому районі Рівненської області здійснити перерахунок та виплатити позивачу державну пенсію та додатку пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю, у відповідності до статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с. 143).

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.04.2011, прийнятою за наслідками розгляду апеляційної скарги Управління Пенсійного фонду України в Дубровицькому районі Рівненської області, останню задоволено частково: скасовано постанову Дубровицького районного суду Рівненської області від 06.12.2010 та прийнято нову постанову, якою зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Дубровицькому районі Рівненської області провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 19.05.2010, відповідно до статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з мінімального розміру пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням виплачених сум (а.с. 36).

Рішенням Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 (заява №1270/12 та 249 інших заяв) у справі «Москаленко та інші проти України» одноголосно постановлено, що були порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції; постановлено (а) протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 (дві тисячі) Євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю; ці суми є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат, і мають бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу; b) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

ОСОБА_1 зазначена в переліку Додатку №3 до рішення Суду (порядковий номер 94) (прийняті заяви).

За результатами розгляду заяви позивача від 06.08.2013 про відкриття виконавчого провадження по виконанню Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 (заява №1270/12 та 249 інших заяв) у справі «Москаленко та інші проти України» (а.с. 137), старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №39399362 від 16.08.2013 по виконанню рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 (заява №1270/12 та 249 інших заяв) у справі «Москаленко та інші проти України» (а.с. 133).

Даним рішенням, окрім визначення основного предмета зобов'язання, постановлено боржнику - Державі, добровільно виконати рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 (заява №1270/12 та 249 інших заяв) у справі «Москаленко та інші проти України» у строк, встановлений Законом України від 21.04.1999 №606-XIV «Про виконавче провадження» (далі іменується - Закон України №606-XIV) та Законом України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі іменується - Закон України №3477-IV).

Відповідно до платіжного доручення від 08.10.2013 №4120 на рахунок позивача здійснено перерахування коштів у розмірі 21696 грн. 20 коп. (призначення платежу: еквівалент 2000 Євро, Рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013) (а.с. 166).

Платіжним дорученням від 01.10.2014 №6856 позивачу перераховано пеню у розмірі 1515 грн. 82 коп., за несвоєчасне виконання рішення щодо стягнення суми відшкодування у розмірі 2000 Євро (а.с. 168).

Згідно платіжного доручення від 20.06.2014 №908 позивачу перераховано суму пенсії у розмірі 61779 грн. 33 коп. (а.с. 167).

Судом встановлено, що рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 (заява №1270/12 та 249 інших заяв) у справі «Москаленко та інші проти України» виконано в частині сплати на користь позивача суми відшкодування у розмірі 2000 Євро (матеріальна та моральна шкода, а також компенсація судових витрат, що мали бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу). Також, позивачу перерахована та виплачена пенсія у розмірі 61779 грн. 33 коп. станом на 20.06.2014.

Даний факт не заперечується жодною із сторін по справі.

Натомість, позивач зазначає, що рішення національного суду про виплату йому пенсії у розмірі, визначеному статтями 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідачами не виконано, адже виплачена сума пенсії перераховувалась лише до 26.04.2011. Тобто, до дня прийняття рішення Львівським апеляційним адміністративним судом, що на думку відповідачів, являється днем закінчення виконання рішення національних судів.

Відповідачі зазначають, що Львівський апеляційний адміністративний суд, задовольнивши 26.04.2011 позовні вимоги позивача та зобов'язавши пенсійний орган провести перерахунок пенсії з 06.12.2010, не зазначив кінцевої дати, у строк до якої позивач мав би отримувати перераховану за рішенням суду пенсію. Це означає, що перерахований розмір пенсії не повинен виплачуватися заявнику довічно та може зазнавати змін в сторону зменшення.

Так, головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 06.04.2015 ВП №39399362 (а.с. 30), щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 (заява №1270/12 та 249 інших заяв) у справі «Москаленко та інші проти України».

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб'єктами владних повноважень в основу їхніх дій, на відповідність вимогам частини 3 статті 2 КАС України, яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку, суд зазначає наступне.

Зі змісту спірної постанови про закінчення виконавчого провадження від 06.04.2015 вбачається, що вона винесена на підставі пункту 8 частини 1 статті 49 та статті 50 Закону України №606-XIV.

За приписами пункту 8 частини 1 статті 49 Закону України №606-XIV, виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до статті 50 Закону України №606-XIV, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У даному випадку, стаття 49 Закону України №606-XIV визначає вичерпний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження, а норми статті 50 регулюють питання наслідків завершення виконавчого провадження.

Спірна постанова містить посилання на те, що рішення суду виконано фактично у повному обсязі згідно з виконавчим документом. Грошові кошти перераховані стягувачу (позивачу) та сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення.

Також, спірна постанова містить посилання на додаткову підставу закінчення виконавчого провадження: «Листом Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 03.10.2014 №43500-0-61-14/12.0.1 повідомлено, що Європейський суд у своїй ухвалі у справі «Великода проти України», у якій заявниця скаржилась на невиконання рішення, яким Управління Пенсійного фонду України було зобов'язано здійснити перерахунок та виплачувати пенсію з 01.12.2008, визнав заяву неприйнятною як повністю необґрунтовану. Європейський суд дійшов висновку «що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні витрати заявниці, було внесено зміни. Відповідно обов'язок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 1 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявниці»».

Тобто, обґрунтовуючи свою правову позицію щодо наявності підстав для закінчення виконавчого провадження, відповідач посилався на дві обставини: фактичне виконання рішення національного суду, та висновки Європейського суду з прав людини по справі «Великода проти України».

Щодо такої підстави для закінчення виконавчого провадження, як наявність правових висновків Європейського суду з прав людини по справі «Великода проти України», суд зазначає, що вичерпний імперативний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження, наведений у статті 49 Закону України №606-XIV, не передбачає можливості розширеного або ж суб'єктивного тлумачення державним виконавцем таких норм. Натомість, висновки рішення Європейського суду з прав людини по справі «Великода проти України», яке відповідно до статті 17 Закону України №3477-IV є джерелом права, можуть бути застосовані при вирішенні спору по суті щодо правовідносин, які є аналогічними за своє суттю з описаними у такому рішенні, та стосуються визначення порушення певної статті Конвенції. Тобто, наявність рішення Європейського суду з прав людини за іншою справою, де містяться відповідні правові висновки та узагальнення, саме по собі не може являтись підставою для закінчення виконавчого провадження.

Щодо наявності фактичного виконання рішення національного суду в частині перерахунку та виплати пенсії, суд зазначає, що рішення не виконано у повному обсязі.

Так, відповідач посилається на отримання ним інформації про повне виконання рішення національного суду в частині перерахунку та виплати пенсії, на підставі пункту 8 частини 1 статті 49 Закону України №606-XIV. Разом з тим, відповідач вказує на те, що у зв'язку з внесенням змін до законодавства, що регулює питання виплати пенсій по даній категорії пенсіонерів, такі виплати повинні були здійснюватись лише до 01.11.2011.

Проте, у даному випадку перерахунок та виплата позивачу пенсії не припинились 01.11.2011, а мали місце 26.04.2011, тобто ще до внесення у законодавство відповідних змін.

На переконання суду, такі дії та рішення відповідача 2 є протиправними з огляду на наступне.

Виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Закон України №606-XIV регулює правовідносини в сфері примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб).

Відповідно до статті 17 Закону України №606-XIV, підлягають виконанню державною виконавчою службою рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України №3477-IV.

Частиною 1 статті 6 Закону України №606-XIV встановлено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до статті 11 Закону України №606-XIV, державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Водночас, порядок виконання рішення за яким боржник зобов'язаний вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення передбачений статтею 75 Закону України №606-XIV.

Державний виконавець, як посадова особа, на яку покладено обов'язок примусового виконання рішення суду, зобов'язаний, згідно вимог Закону України №606-XIV, вчинити дії, визначені цим Законом, спрямовані на фактичне виконання рішення суду боржником.

Варто також зазначити, що Закон України №606-XIV передбачає застосування заходів примусового виконання рішення до боржника у випадку невиконання ним рішення суду без поважних причин.

Однак, припинення виплати пенсії в подальшому, вже після закінчення виконавчого провадження, не узгоджується з фактом повного виконання рішення національного суду.

Європейським судом з прав людини було надано правову оцінку факту припинення виплати пенсії з липня та листопада 2011 року.

Так, у рішенні вказано «Стосовно заяви №41016/12 Уряд надав документи, які підтверджують, що виплату частини боргу за рішенням суду було здійснено до листопада 2011 року; стосовно заяви №52222/12 надані документи свідчать, що заборгованість за рішенням суду була частково сплачена до липня 2011 року. У заяві №41356/12 підтвердження виконання рішення було відсутнє. Таким чином, Уряду не вдалося довести той факт, що виплата була проведена в повному обсязі». «20. Щодо низки заяв Уряд стверджував про відсутність порушень прав заявників. Він зазначив, що Закон України від 14 червня 2011 року «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» та Постанова Кабінету Міністрів України від 6 липня 2011 року «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету» зменшили суми, що виділяються з державного бюджету на виконання судових рішень про сплату соціальних виплат заявникам і що права заявників на ці виплати були відповідно зменшені. Він вважав, що скарги заявників були неприйнятними як явно необґрунтовані».

«21. Суд зазначає, ще рішення, про які йдеться, були остаточними і підлягали виконанню, але не виконувалися державними органами протягом тривалого періоду часу, за що вони залишаються відповідальними. У подібній справі Судом було встановлено, що нормативне регулювання розподілу бюджетних коштів не впливає на цю ситуацію (див. рішення від 11 червня 2013 року у справі «Цибулько та інші проти України» (Tsibulko and Others v. Ukraine) [Комітет], заява № 65656/11, пункт 14). Більш того, Суд нагадує про свою усталену практику, згідно з якою нездатність держави виконувати рішення через відсутність достатніх бюджетних коштів не може слугувати виправданням такого невиконання (див. рішення від 29 червня 2004 року у справі «Войтенко проти України» (Voytenko v. Ukraine) заява № 18966/02, пункт 55). Тому Суд відхиляє заперечення Уряду щодо прийнятності скарг заявників, і зазначає, що вищезгадані скарги не є явно необгрунтованими відповідно до підпункту «а» пункту 3 статті 35 Конвенції. Він також зазначає, що ці скарги не є неприйнятими з будь-яких інших підстав. Тому вони повинні бути визнані прийнятими.

22. Беручи до уваги свою усталену практику з цього питання (див. рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov), заява № 40450/04 пп. 56-58 та 66-70), Суд постановляє, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції у зв'язку з тривалим невиконанням рішень, ухвалених на користь заявників. Суд також вважає, що було порушення статті 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективного засобу юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням».

З матеріалів справи вбачається, що виплати позивачу належного розміру пенсії бути припинені вже у квітні 2011 року, тобто до 01 листопада 2011 року.

Факт сплати позивачу коштів (компенсації у розмірі 2000 Євро) та перерахованої пенсії, зазначених в рішенні Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 №1270/12 є доведеним, однак не є підтвердженням виконання рішення національного суду в частині перерахунку та виплати позивачу належного розміру пенсії у повному обсязі, до моменту внесення змін у пенсійне законодавство. Тому, суд дійшов висновку про наявність бездіяльності з боку відповідача 2 по примусовому виконанню рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 року в частині невиконання рішення національних судів у повному обсязі, що стосується перерахунку та виплати пенсії позивачу.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача 1 при виконанні рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 у повному обсязі, суд зазначає наступне.

Відповідач 1 не є особою, яка може безпосередньо відновити попередній стан стягувана за рішенням Європейського суду з прав людини, оскільки не наділений визначеними законодавством механізмами, які можуть призвести до відновлення порушених прав позивача. За таких умов, виконання рішення національних судів про зобов'язання пенсійного органу вчинити певні дії, як частини Рішення Європейського суду з прав людини, не входить до компетенції відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України. Державна виконавча служба України, з метою вжиття заходів індивідуального характеру, передбачених у рішенні Європейського суду з прав людини, в тому числі шляхом виконання рішення національного суду, наділена вичерпним переліком повноважень, а саме щодо здійснення постійного контролю за станом його виконання та повідомлення Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини про хід виконання останнього. Відповідачем 1 отримано документи від відповідача 2 щодо повного виконання рішень національних судів, а відтак з боку першого протиправної бездіяльності не було. Натомість, з боку відповідача 2 була допущена бездіяльність щодо невиконання рішення національних судів у повному обсязі.

За приписами частини 2 статті 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Аналогічний припис міститься також в Постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 №7.

При зверненні до суду з адміністративним позовом, позивач не просив визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України (Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України) про закінчення виконавчого провадження ВП №39399362 від 06 квітня 2015 року по примусовому виконанню рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18 липня 2013 року по справі «Москаленко та інші проти України».

Проте, суд зазначає, що для повного захисту прав та інтересів позивача є необхідність у скасуванні постанови, оскільки наявність такого рішення суб'єкта владних повноважень унеможливлює виконання на користь позивача рішень національних судів у повному обсязі.

Позивач також просить суд зобов'язати відповідача 1 вчинити дії щодо відкриття виконавчого провадження по виконанню рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 по справі «Москаленко та інші проти України» на користь позивача шляхом виконання рішень національних судів. Проте, дана позовна вимога не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 51 Закону України №606-XIV, у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

Тобто, у разі набрання законної сили судовим рішенням про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №39399362 від 06 квітня 2015 року по примусовому виконанню рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18 липня 2013 року по справі «Москаленко та інші проти України», виконавче провадження №39399362 підлягатиме відновленню відповідачем 1.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача 2 виконати рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 по справі «Москаленко та інші проти України» у повному обсязі, суд зазначає.

Відповідно до попереднього висновку суду про протиправність дій відповідача 2 та спірного рішення виконавчого органу (постанови про закінчення виконавчого провадження), та встановлення того факту, що рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 (заява №1270/12 та 249 інших заяв) у справі «Москаленко та інші проти України» в частині виконання рішення національного суду щодо перерахунку пенсії позивачу, не виконано у повному обсязі, суд дійшов висновку про необхідність задоволення такої позовної вимоги.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі «ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: «50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».

В даному випадку, задоволення позовної вимоги щодо зобов'язання відповідача 2 виконати рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 по справі «Москаленко та інші проти України» у повному обсязі, є дотриманням судом гарантій на те, що спір буде остаточно вирішений.

Позовна вимога про стягнення на користь позивача моральної школи у розмірі 15000 грн. 00 коп. не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб є встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної шкоди. Пленум Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода полягає у немайнових втратах для особи, а саме: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За приписами частини другої статті 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Зі змісту цієї норми випливає, що в такому порядку розглядаються адміністративним судом вимоги про відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди. Основною умовою такого розгляду є те, щоб така вимога була заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин і якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Понесення особою моральної шкоди повинно бути підтверджене відповідними належними доказами, яких позивач суду не надав.

За приписами статті 19 Конституції України від 28.06.1996 №254к/96-ВР, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Питання щодо розподілу судових витрат не підлягає вирішенню судом, оскільки відповідно до пункту 10 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» №3674-VI від 08.07.2011, позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 2, 4, 7 - 12, 14, 86, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Дубровицькому районі Рівненської області щодо невиконання рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 «Москаленко та інші проти України» в частині виконання рішень національних судів у повному обсязі.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Дубровицькому районі Рівненської області виконати рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 по справі «Москаленко та інші проти України» в межах виконавчого провадження №39399362, у повному обсязі.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України (Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України) про закінчення виконавчого провадження ВП №39399362 від 06 квітня 2015 року по примусовому виконанню рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18 липня 2013 року по справі «Москаленко та інші проти України».

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня отримання копії постанови, складеної у повному обсязі, апеляційної скарги з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Головуючий суддя К.М. Недашківська

Судді Ю.О. Гломб

А.Б. Сало