Справа № 2а/0470/6401/12
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2015-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" липня 2015 р. м. Київ К/800/24145/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого Степашка О.І.

Суддів Островича С.Е.

Федорова М.О.

розглянувши в порядку письмового провадженні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.10.2012

та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.03.2014

у справі №2а/0470/6401/12

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області

про скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач, ФОП ОСОБА_2.) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області (далі по тексту - відповідач, Верхньодніпровська ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області) про скасування податкових повідомлень-рішень від 30.05.2012 №, №.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.10.2012, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.03.2014, у задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і прийняти нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав

Судами попередніх інстанцій зазначено, що згідно акту перевірки встановлено порушення позивачем вимог п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України) (заниження валового доходу в сумі 2583,32 грн. та завищення валових витрат в сумі 30446,67 грн.), п. 198.3 ст. 198 ПК України (завищення податкового кредиту в сумі 8325,91 грн.), у зв'язку з чим були винесені податкові повідомлення-рішення від 30.05.2012 №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності в сумі 4954,50 грн. та нарахування штрафних санкцій в сумі 1238,63 грн. та №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 8325,91 грн. та нарахування штрафних санкцій в сумі 1096,73 грн.

Щодо заниження позивачем загального оподатковуваного доходу внаслідок не включення позивачем 2583,32 грн. по операції з ПАТ «Метиз Гарант Інвест», колегія суддів зазначає наступне.

Доводи скаржника про те, що кошти, отримані ним від клієнтів в рамках виконання договорів транспортного експедирування, не можуть включатися до виручки, цілком об'єктивно були відхилені судами як неспроможні.

Так, згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо). Положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов'язки експедитора виконуються перевізником.

Таким чином, законодавець, визначаючи предмет договору експедирування, передбачає, що експедитор може фактично виконати послуги, пов'язані з перевезенням вантажу, або лише визначити, узгодити та проконтролювати виконання заходів, спрямованих на вирішення передбачених договором завдань. Діяльність експедитора має подвійну природу, позаяк він діє і як посередник, і як безпосередній надавач послуг з організації перевезення.

У той же час, хоча договір транспортного експедирування може включати окремі елементи договору доручення або договору комісії, його правова конструкція не є тотожною цим договорам, у зв'язку з цим чинним законодавством передбачено окреме правове регулювання правовідносин за договором експедирування.

А відтак той факт, що усі роботи та/або їх частина виконуються іншими особами, залученими експедитором до виконання своїх зобов'язань за договором, не наділяє експедитора ознаками комерційного представника за договором доручення.

Отже, при формуванні доходу та визначенні суми виручки експедитор повинен враховувати кошти у тому обсягу, в якому вони були отримані від клієнта - вантажовідправника або вантажоотримувача.

Стосовно формування позивачем витрат та податкового кредиту внаслідок придбання автомобільних шин, необхідно зазначити наступне.

Відмову у позові суди попередніх інстанцій обґрунтували відсутністю доказів використання у власній господарській діяльності зазначених шин відповідно до положень Правил «Надання послуг з технічного обслуговування і ремонту автомобільних транспортних засобів», затверджених наказом Мінтрансу України від 11.11.2002 №792, «Експлуатаційних норми середнього ресурсу пневматичних шин колісних транспортних засобів і спеціальних машин, виконаних на колісних шасі», затвердженого наказом Мінтрансу України від 20.05.2006 №488.

Однак, такі висновки судів попередніх інстанцій є передчасними та такими, що зроблені без повного та всебічного з'ясування обставин у справі.

Так, посилання судів попередніх інстанцій на Правила надання послуг з технічного обслуговування і ремонту автомобільних, транспортних засобів, є безпідставними, оскільки Правила регулюють правові норми взаємовідносин між замовником і виконавцем послуг з технічного обслуговування і ремонту автомобільних транспортних засобів та їхніх складових, а також вимоги щодо контролю за відповідністю наданих послуг. Правила поширюються на суб'єктів підприємницької діяльності всіх форм власності, які надають послуги з технічного обслуговування і ремонту автомобільних транспортних засобів та їхніх складових.

При цьому, відповідно до п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно з п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Пунктом 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України визначено, що до витрат операційної діяльності відносяться витрати визначені згідно з п. п. 138.4, 138.6 - 138.9, пп. пп. 138.10.2 - 138.10.4 п. 138.10, п. 138.11 цієї статті.

Згідно з пп. «в» пп. 138.10.2 п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України ( в редакції чинній на час виникнення правовідносин) до складу валових витрат включаються витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством.

Аналіз наведених вище норм дає підстави вважати, що витрати на утримання, експлуатацію та ремонт основних засобів є витратами операційної діяльності та можуть бути віднесені фізичною особою - підприємцем до витрат, пов'язаних з господарською діяльністю.

Зазначені пункти не містять обмежень щодо формування собівартості реалізованих товарів (робіт, послуг), залежно від розміру доходу від реалізації таких товарів (робіт, послуг).

До того ж, вказаними нормами прямо передбачено право платника податку віднести витрати до складу валових витрат за фактом сплати коштів за товари (роботи, послуги), які придбаваються для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що основним видом діяльності позивача є організація вантажних перевезень та інша діяльність вантажного транспорту.

Таким чином, тільки встановивши документальне підтвердження витрат, пов'язаних з купівлею запасних частин, що були використані для поточного ремонту автомобілів, можна дійти обґрунтованого висновку про врахування позивачем цих витрат під час визначення оподаткованого доходу.

Оскільки, передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, судове рішення підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 2 ст. 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції необхідно врахувати, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір відповідно до норм матеріального права, а обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 222, 223, 227, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.10.2012 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.03.2014, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Головуючий(підпис)О.І. Степашко
Судді(підпис)С.Е. Острович
(підпис)М.О. Федоров