Справа № 2а/1770/5584/2011
Суддя: Дудар О.М.
Дата ухвалення: 2012-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2а/1770/5584/2011

13 березня 2012 року 12год. 15хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дудар О.М., за участю секретаря судового засідання Свінтозельської К.І., сторін та інших осіб, які беруть участь у справі:

позивач: ОСОБА_1,

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представник відповідача: ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доДержавної податкової інспекції у місті Рівному Рівненської області Державної податкової служби
про визнання незаконним та скасування податкового повідомлення-рішення,
ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної податкової інспекції у м.Рівне (далі ДПІ у м.Рівне) про визнання незаконним та скасування податкового повідомлення-рішення від 29.09.2011р. № про визначення податкового зобов'язання із земельного податку в сумі 20598,06грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у субєкта малого підприємництва, який перебуває на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності зі сплатою єдиного податку, відсутній обовязок щодо сплати земельного податку за земельну ділянку, яка використовується ним у підприємницькій діяльності.

У судовому засіданні позивач та представники позивача позовні вимоги підтримали повністю та пояснили суду, що ОСОБА_1 є субєктом малого підприємництва та в порядку, передбаченому Указом Президента України від 03.07.1998р. №727 "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва", перебуває на спрощеній системі оподаткування, обліку і звітності, є платником єдиного податку. Відповідно до п.6 вказаного Указу субєкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником плати (податку) за землю. У п.6 постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2000р. №507 "Про розяснення Указу Президента України від 3 липня 1998 року №727/98" визначено, що субєкт малого підприємництва звільняється від плати (податку) на землю лише за земельні ділянки, які використовуються ним для провадження підприємницької діяльності. У власності позивача знаходиться отримана на підставі договору купівлі-продажу земельна ділянка несільськогосподарського призначення, яку, відповідно до положень ст.230 ЦК України та 134 ГК України, він використовує для здійснення підприємницької діяльності, оскільки займається вантажними перевезеннями, на земельній ділянці знаходиться гараж. Вказали, що обумовлена земельна ділянка була придбана позивачем саме як субєктом підприємницької діяльності. Цільове призначення вказаної земельної ділянки - для реконструкції та обслуговування гаража з добудовою адміністративно-побутових приміщень. Факт сплати позивачем єдиного податку, який включає податок на земельну ділянку, не був перевірений ДПІ у м.Рівне та не був прийнятий до уваги, що призвело до безпідставного та неправомірного нарахування податкового зобовязання. За таких обставин, податкове повідомлення-рішення від 29.09.2011р. № про визначення гр.ОСОБА_1 податкового зобов'язання із земельного податку в розмірі 20598,06грн. є протиправним та підлягає до скасування. Просили позовні вимоги задовольнити.

ДПІ у м.Рівне позовні вимоги не визнала повністю з підстав, викладених у письмових запереченнях.

У звязку з реорганізацією податкового органу під час розгляду справи судом за клопотанням відповідача було допущено заміну відповідача ДПІ у м.Рівне її правонаступником - Державною податковою інспекцією у місті Рівному Рівненської області Державної податкової служби.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти адміністративного позову, надав пояснення, які повністю співпадають з позицією, що викладена в письмових запереченнях, а зокрема пояснив, що Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Вказав, що нарахування податковим органом ОСОБА_1 земельного податку було проведено відповідно до розділу XII Податкового кодексу України. Зазначив, що відповідно до пп.14.1.72 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України земельний податок - це обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Відповідно до ст.ст.269, 270 Податкового кодексу України платниками плати за землю є власники земельних ділянок, земельних часток, землекористувачі, а об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні. Підставою для нарахування земельного податку ОСОБА_1 є дані державного земельного кадастру. Відповідно до вказаних даних державного земельного кадастру за ОСОБА_1 зареєстровано на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 05.02.2008р. земельну ділянку, розташовану за адресою: м.Рівне, вул.Будівельників,1, площею 0,0851га. Відтак, податковим органом законно визначено ОСОБА_1, як власнику земельної ділянки, суму податкового зобов'язання із земельного податку в розмірі 20598,06грн. Вказав, що оспорюване податкове повідомлення-рішення є правомірним. Просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивача, представників позивача та представника відповідача, повно і всебічно з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд вважає, що позов підлягає до задоволення повністю з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ДПІ у м.Рівне прийнято податкове повідомлення форми "Ф" від 29.09.2011р. № про визначення ОСОБА_1 податкового зобовязання за платежем земельний податок з фізичних осіб у сумі 20598,06грн. (а.с.8).

Як вбачається з матеріалів справи, податкове зобовязання з податку на землю визначено відповідачем відповідно до належної позивачу на праві власності земельної ділянки площею 0,0851га. Нормативна грошова оцінка належної позивачу землі становить 558912,88грн. (а.с.19).

З урахуванням нормативної грошової оцінки ДПІ у м.Рівне було здійснено розрахунок сплати ОСОБА_1 податкового зобовязання із земельного податку за 2008-2011 роки в загальній сумі 20598,06грн.

Суд не погоджується з висновком податкового органу про обовязок позивача сплачувати земельний податок.

У ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець виконавчим комітетом Рівненської міської ради 19.08.2004р., що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії ВОО №730491 (а.с.7), перебуває на обліку як платник податків в органі державної податкової служби. Відповідно до свідоцтв про сплату єдиного податку серії Е №230776, серії Є №239299, серії Ж №014438 та серії З №163806 ОСОБА_1 у 2008-2011 роках перебував на спрощеній системі оподаткування, обліку й звітності та сплачував єдиний податок за видом діяльності: надання експедиторських послуг; надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом загального користування (крім надання послуг з перевезення пасажирів та їх багажу на таксі); роздрібна торгівельна діяльність з реалізації продовольчих і непродовольчих товарів (крім алкогольних напоїв та тютюнових виробів) (а.а.с.57-64).

05.02.2008р. між Управлінням комунальною власністю Рівненської міської ради (продавець) та субєктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки (реєстровий №197), згідно з яким позивач отримав у власність земельну ділянку площею 851кв.м, розташовану у м.Рівне, вул.Будівельників,1, цільове призначення - для реконструкції та обслуговування гаража з добудовою адміністративно-побутових приміщень (а.а.с.29-30).

Право власності позивача на обумовлену земельну ділянку підтверджується також державним актом на право власності на земельну ділянку від 12.08.2008р. серії ЯЖ №349422 (а.с.9).

Упродовж 2008-2010 років розміри та порядок внесення плати за використання земельних ресурсів, а також відповідальність платників та контроль за правильністю обчислення і справляння земельного податку було врегульовано Законом України "Про плату за землю" від 03.07.1992р. №2535-XII (далі - Закон №2535-XII), а починаючи з 01.01.2011р. Податковим кодексом України (далі ПК України).

Відповідно до вимог ст.2 Закону №2535-XII використання землі в Україні є платним, і плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Обовязок по сплаті земельного податку вказаним Законом покладався на власників земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачів.

Згідно з пп.14.1.72 п.14.1 ст.14 ПК України земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Разом з тим, абз.5 ч.1 ст.6 Указу Президента України "Про спрощену систему оподатковування, обліку і звітності суб'єктів малого підприємництва" від 03.07.1998р. №727/98 (далі Указ №727/98) звільнено від сплати ряду податків і зборів (обовязкових платежів), у тому числі земельного податку, субєктів малого підприємництва, які сплачують єдиний податок.

У пункті 6 постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2000р. №507 "Про розяснення Указу Президента України від 3 липня 1998 року №727/98", в редакції що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що суб'єкт малого підприємництва звільняється від плати (податку) на землю лише за земельні ділянки, які використовуються ним для провадження підприємницької діяльності.

Пунктом 1 підрозділу 8 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України встановлено, що з 1 січня 2011 року до внесення змін до розділу ХІV Податкового кодексу України в частині оподаткування субєктів малого підприємництва Указ Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва" від 03.07.1998р. №727/98 та абзаци шостий двадцять восьмий пункту 1 статті 14 розділу ІV Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" від 26.12.1992р. №13-92 застосовуються з урахуванням певних особливостей, а саме, абзацом г) підпункту 1 даного пункту визначено, що платники єдиного податку не є платниками такого податку, визначеного Податковим кодексом України, як земельний податок, крім земельного податку за земельні ділянки, які не використовуються для ведення підприємницької діяльності.

Таким чином, законодавством встановлені дві обов'язкові умови, за яких суб'єкт підприємницької діяльності не є платником плати (податку) за землю:

- перебування на спрощеній системі оподаткування зі сплатою єдиного податку, про що отримано свідоцтво про сплату єдиного податку;

- земельні ділянки, які є об'єктом плати за землю, використовуються для провадження підприємницької діяльності.

Відповідно до ст.42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється субєктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Аналогічне визначення містить Державний класифікатор України "Класифікація організаційно-правових форм господарювання", затверджений наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28.05.2004р. №97, у якому підприємницька діяльність визначається, як самостійна ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, здійснювана субєктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Як вбачається зі свідоцтв про сплату єдиного податку, позивачу надавалося право провадити такі види діяльності, як надання експедиторських послуг; надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом загального користування (крім надання послуг з перевезення пасажирів та їх багажу на таксі); роздрібна торгівельна діяльність з реалізації продовольчих і непродовольчих товарів (крім алкогольних напоїв та тютюнових виробів. Доказів того, що позивач не здійснював таких чи інших видів підприємницької діяльності відповідачем не здобуто і суду не надано.

Навпаки, долучені позивачем до матеріалів справи копії ліцензії на надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом загального користування (крім надання послуг з перевезення пасажирів та їх багажу на таксі) за видами робіт - внутрішні перевезення вантажів, міжнародні перевезення вантажів, серії АВ №352961, договори оренди від 25.04.2008р. та міжнародного перевезення автомобільним транспортом від 12.05.2009р., заявки на перевезення вантажів, акти виконаних робіт, договір про надання транспортно-експедиційних послуг зі здійснення перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному та міжміському сполученні від 12.08.2010р. (а.а.с.65-71) підтверджують здійснення позивачем таких видів підприємницької діяльності, як надання експедиторських послуг, надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом загального користування.

Як пояснив позивач у судовому засіданні, на обумовленій земельній ділянці розміщено гараж, який він використовує як офіс та для зберігання транспортних засобів, та й власне сама земельна ділянка використовується ним також періодично для відстою вказаних транспортних засобів.

Крім того, укладаючи договір купівлі-продажу земельної ділянки, призначеної для реконструкції та обслуговування гаража з добудовою адміністративно-побутових приміщень, позивач діяв як субєкт підприємницької діяльності, а не як фізична особа. Тобто, метою придбання обумовленої ділянки було використання її у підприємницькій діяльності.

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку вказана земельна ділянка належить на праві власності підприємцю ОСОБА_1

Зважаючи на це, а також на те, що Указ №727/98 не містить будь-яких застережень чи приміток, за яких суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, буде сплачувати плату (податок) за землю, платник єдиного податку не є платником земельного податку за умови використання такої земельної ділянки у власній підприємницькій діяльності.

Відповідно, ОСОБА_1 згідно з Указом №727/98 та з врахуванням постанови Кабінету Міністрів України "Про розяснення Указу Президента України від 3 липня 1998 року №727/98" №507 від 16.03.2000р., чинної на момент виникнення спірних правовідносин, звільнений від сплати земельного податку.

Зважаючи на те, що, ОСОБА_1, діяв як субєкт підприємницької діяльності, що перебуває на спрощеній системі оподаткування та сплачує єдиний податок, нарахування останньому податковим органом земельного податку є неправомірним та суперечить вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

ДПІ у м.Рівне є органом державної влади, і відповідно, її діяльність має підпорядковуватись вимогам наведеної норми Конституції України та вимогам Закону України "Про державну податкову службу в Україні" №509-XII від 04.12.1990р.

Згідно до пп.54.3.3 п. 54.3. ст.54 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Відповідно до п.286.5 ПК України нарахування фізичним особам сум податку проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Обов'язок самостійного визначення суми податкового зобов'язання окремих платників податків, який покладається на податкові органи нормами ПК України, повинен був реалізовуватися з дотриманням вимог іншого чинного законодавства, зокрема і Указу №727/98.

Оскільки сума податкового зобов'язання із земельного податку від сплати якого ОСОБА_1 звільнений в силу використання земельної ділянки у підприємницькій діяльності та поширення на нього дії Указу №727/98, самостійно визначена відповідачем спірним податковим повідомленням-рішенням, таке податкове повідомлення-рішення є незаконним.

Згідно з ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд приходить до висновку, що ДПІ у м.Рівне не доведено правомірності прийняття податкового повідомлення-рішення від 29.09.2011р. № про визначення податкового зобовязання за платежем земельний податок з фізичних осіб у сумі 20598,06грн., а тому адміністративний позов підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м.Рівне від 29.09.2011р. № про визначення податкового зобов'язання із земельного податку в сумі 20598,06грн.

Присудити на користь позивача ОСОБА_1 із Державного бюджету України судовий збір у розмірі 28,23грн.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Дудар О.М.