Справа № 2а/1770/3187/2011
Суддя: Дудар О.М.
Дата ухвалення: 2011-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2а/1770/3187/2011

23 серпня 2011 року 12год. 10хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дудар О.М., за участю секретаря судового засідання Кривчук К.І., сторін та інших осіб, які беруть участь у справі:

представник позивача: ОСОБА_1,

представник відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

фізичної особи-підприємця ОСОБА_3
до Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції
про скасування податкових повідомлень-рішень,
ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся з адміністративним позовом до Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції про скасування податкових повідомлень-рішень від 25.05.2011р. №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 90245,39грн. (81272,40грн. - основний платіж, 8972,99грн. - штрафні (фінансові) санкції); від 25.05.2011р. №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 60926,25грн. (47381,00грн. - основний платіж, 13545,25грн. - штрафні (фінансові) санкції).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що висновки, викладені в акті перевірки, на підставі якого прийняті оспорювані податкові повідомлення-рішення, не ґрунтуються на достовірних, об'єктивних та належним чином встановлених і відображених у акті даних, не відповідають фактичним обставинам.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та пояснив суду, що відповідачем на підставі акта від 16.05.2011р. №120/17-38/НОМЕР_1 планової документальної виїзної перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, дотримання вимог валютного та іншого законодавства фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 за період з 01.01.2008р. по 31.12.2010р. Дубенською ОДПІ прийняті податкові повідомлення-рішення від 25.05.2011р. №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб суб'єктів підприємницької діяльності і незалежної професійної діяльності на загальну суму 90245,39грн. (81272,40грн. - основний платіж, 8972,99грн. - штрафні (фінансові) санкції) та від 25.05.2011р. №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 60926,25грн. (47381,00грн. - основний платіж, 13545,25грн. - штрафні (фінансові) санкції). Вказані донарахування є неправомірними, а висновки, викладені в акті перевірки, не відповідають фактичним обставинам. Зазначив, що позивач заперечує висновки податкового органу щодо перевищення ним граничного розміру отриманого валового доходу (який відповідач визначає виходячи із фактурної вартості транспортних засобів) та необхідності переходу позивача з системи оподаткування, що передбачає сплату фіксованого податку, на загальну систему оподаткування зі сплатою податку на доходи фізичних осіб та необхідності нарахування та сплати податку на додану вартість з господарських операцій. Вказав, що доходів у розмірах, визначених податковим органом, не отримував, граничного обсягу виручки від господарських операцій, що передбачає перехід на загальну систему оподаткування та реєстрацію платником податку на додану вартість, не досягнув. Зазначив, що податковим органом документально не підтверджено факту отримання позивачем виручки від реалізації автомобілів саме за їх фактурною вартістю та перевищення граничного обсягу доходу. Зауважив, що перевірка проведена з порушенням Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затв. наказом ДПА України від 10.08.2005р. №327, а саме: в акті перевірки відображено субєктивні припущення перевіряючих, які не мають підтверджених доказів. Просив позов задовольнити повністю.

Дубенська об'єднана державна податкова інспекція позовні вимоги не визнала повністю з підстав, викладених у письмових запереченнях.

У судовому засіданні представник відповідача пояснив, що плановою документальною виїзною перевіркою своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, дотримання вимог валютного та іншого законодавства фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 за період з 01.01.2008р. по 31.12.2010р. було встановлено порушення ст.13 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992р. №13-92 "Про прибутковий податок з громадян". Відповідно до п.7.1 ст.7, пп.9.12.1 п.9.12 ст.9 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" №889-ІV від 22.05.2003р. із змінами та доповненнями та п."б" ч.1 ст.14 Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" №13-92 від 26.12.1992р. зі змінами і доповненнями, донарахована сума податку з доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю у розмірі 81272,40грн. Крім того, перевіркою встановлено порушення пп.4.1.4 п.4.1 ст.4 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" №2181- III від 21.12.2000р. із змінами та доповненнями, а саме: позивачем не подано декларації з ПДВ за березень- грудень 2010 року; пп.2.3.1 п.2.3 ст.2, п.9.4 ст.9, пп.7.3.1 п.7.3 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" №168/97-ВР від 03.04.1997р. із змінами і доповненнями - донараховано ПДВ в сумі 47381,00грн. Вказав, що суму одержаного доходу необхідно було визначати виходячи із звичайної (ринкової) ціни, відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затв. спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003р. №142/5/2092, тобто з ціни, зазначеної в договорах, але не нижче оцінки такого майна, визначеної в порядку, передбаченому Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Зазначив, що підприємець від продажу транспортних засобів у 2008 році отримав валовий дохід не менше за фактурну вартість реалізованих транспортних засобів в сумі 255482,74грн. Граничного розміру валового доходу, необхідного для здійснення діяльності шляхом сплати фіксованого податку (119000,00грн.) позивач досягнув 17.06.2008р., у звязку з чим підприємець не мав права здійснювати діяльність шляхом сплати фіксованого податку, а зобов'язаний був перейти на загальну систему оподаткування. Тобто, в період з 17.06.2008р. по 31.12.2010р. позивач не мав права здійснювати підприємницьку діяльність, сплачуючи фіксований податок. У звязку з вказаним, позивачу визначено податкові зобовязання з податку з доходів фізичних осіб. Станом на 19.01.2010р. загальна сума від здійснення позивачем операцій з поставки товарів (послуг) протягом останніх 12 календарних місяців (з 19.01.2009р. по 19.01.2010р.) становила 301650,58грн., що перевищує 300000,00грн. (граничний обсяг виручки для реєстрації платником ПДВ). Відтак, підприємець підлягає обовязковій реєстрації як платник ПДВ і повинен був зареєструватися платником ПДВ з 20.02.2010р., у звязку з чим позивачу визначено податкові зобовязання за цим податком. Просив відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, повно і всебічно зясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що Дубенською об'єднаною державною податковою інспекцією було проведено планову документальну виїзну перевірку своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, дотримання вимог валютного та іншого законодавства фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 за період з 01.01.2008р. по 31.12.2010р., за наслідками якої складено акт від 16.05.2011р. №120/17-38/НОМЕР_1 (а.а.с.13-27).

Перевіркою встановлено порушення позивачем:

- ст.13 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992р. №13-92 "Про прибутковий податок з громадян". Відповідно до п.7.1 ст.7, пп.9.12.1 п.9.12 ст.9 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" №889-IV від 22.05.2003р. із змінами та доповненнями, п."б" ч.1 ст.14 Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" №13-92 від 26.12.1992р. зі змінами і доповненнями, донарахована сума податку з доходів фізичних осіб у розмірі 81272,40грн., у тому числі: за період з 17.06.2008р. по 31.12.2008р. - в сумі 15354,31грн., за період з 01.01.2009р. по 31.12.2009р. - в сумі 30026,13грн., за період з 01.01.2010р. по 31.12.2010р. - в сумі 35891,96грн.;

- пп.4.1.4 п.4.1 ст.4 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" №2181- III від 21.12.2000р. із змінами та доповненнями, а саме: не подано декларації з ПДВ за березень- грудень 2010 року;

- пп.2.3.1 п.2.3 ст.2, п.9.4 ст.9, пп.7.3.1 п.7.3 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" №168/97-ВР від 03.04.1997р. із змінами і доповненнями - донараховано ПДВ в сумі 47381,00грн.

На підставі акта перевірки від 16.05.2011р. №120/17-38/НОМЕР_1 Дубенською ОДПІ прийнято податкові повідомлення-рішення від 25.05.2011р. №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 90245,39грн. (81272,40грн. - основний платіж, 8972,99грн. - штрафні (фінансові) санкції); від 25.05.2011р. №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 60926,25грн. (47381,00грн. - основний платіж, 13545,25грн. - штрафні (фінансові) санкції).

Висновки органу податкової служби про порушення позивачем податкового законодавства базуються на аналізі відповідачем інформації, наданої: ВРЕР м.Дубно УДАІ УМВС України в Рівненській області про поставлені та зняті з обліку транспортні засоби для реалізації; Львівської та Ягодинської митниці про митну вартість ввезених позивачем транспортних засобів (а.а.с.49-51).

Так, на підставі вказаної інформації відповідачем зазначено, що фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 упродовж 2008 року знято з обліку для реалізації 12 одиниць транспортних засобів (а.с.18), у 2009 році 90 одиниць транспортних засобів (а.с.20), у 2010 році 8 одиниць транспортних засобів. Враховуючи відповідну митну (фактурну) вартість ввезених з-за кордону та реалізованих позивачем транспортних засобів, податковий орган прийшов до висновку про те, що валовий дохід підприємця у 2008 році становить 255482,74грн., у 2009 році 266898,94грн., у 2010 році 319039,63грн.

Визначаючи вказаний валовий дохід позивача та відповідно податкові зобовязання останнього з податку на доходи фізичних осіб, відповідачем враховано положення:

- абзаців 6-8 пункту 1 статті 14 розділу IV Декрету Кабінету Міністрів України Про прибутковий податок з громадян від 26.12.1992р. №13-92, згідно з якими громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи, мають право самостійно обрати спосіб оподаткування доходів, одержаних від цієї діяльності, за фіксованим розміром податку шляхом придбання патенту за умови, якщо, зокрема, валовий дохід такого громадянина від самостійного здійснення підприємницької діяльності або з використанням найманої праці за останні 12 календарних місяців, що передують місяцю придбання патенту, не перевищує семи тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян(119000,00 грн.);

- пп.9.12.1 п.9.12 ст.9 Закону України Про податок на доходи фізичних осіб від 22.05.2003р. №889-IV, згідно з яким оподаткування доходів, отриманих фізичною особою від продажу нею товарів (надання послуг, виконання робіт) у межах її підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також фізичною особою, яка сплачує ринковий збір, здійснюється за правилами, встановленими спеціальним законодавством з цих питань, з урахуванням норм цього пункту.

Під час перевірки відповідачем було зазначено, що перевищення граничної суми валового доходу (119000,00грн.) відбулося під час реалізації позивачем 17.06.2008р. транспортного засобу Volkswagen Caddy (2005), вартість реалізації якого визначена відповідачем на рівні 27287,65грн. Відповідно, з урахуванням суми вказаної операції, сума валового доходу позивача за даними Дубенської ОДПІ становить 139102,61грн. Тому, орган державної податкової служби прийшов до висновку, що з 17.06.2008р. по 31.12.2008р. позивач не мав права здійснювати підприємницьку діяльність, сплачуючи фіксовану ставку податку, при цьому в даний період він реалізував транспортні засоби на суму 136482,74грн. (а.с.19).

Враховуючи дані щодо перевищення суми валового доходу у розмірі 119000,00грн., відповідач вважає, що позивач повинен був перебувати на загальній системі оподаткування у 2009 та 2010 роках (а.а.с.21-23).

Відповідач, з врахуванням того, що позивачем під час перевірки не були надані документи на підтвердження понесених витрат, визначив витрати в розмірі 25 % від суми валового доходу відповідно до вимог Додатку №6 Інструкції про прибутковий податок з громадян, затвердженої наказом Головної державної податкової інспекції України від 21.04.1993р. №12 із змінами і доповненнями, внесеними наказом від 18.05.1993р. №17.

Таким чином, оподатковуваний дохід позивача був визначений як сума чистого доходу, одержаного від реалізації транспортних засобів, яка в свою чергу розраховувалася Дубенською ОДПІ як різниця між валовим доходом (митна вартість автомобілів) і валовими витратами, що були визначені в розмірі 25% суми валового доходу.

Так, дохід позивача, що підлягає оподаткуванню, за розрахунками відповідача становить: у 2008 році 136482,74грн., у 2009 році 266898,94грн., у 2010 році 319039,63грн. (а.с.23).

Тому, на підставі п.7.1 ст.7 Закону України Про податок на доходи фізичних осіб від 22.05.2003р. №889-IV Дубенською ОДПІ визначено позивачу податок з доходів фізичних осіб в загальній сумі 81272,40грн., у тому числі з 17.06.2008р. по 31.12.2008р. 15354,31грн., за 2009 рік 30026,13грн., за 2010 рік 35891,96грн. (а.с.24).

Щодо визначення податкових зобовязань з податку на додану вартість, то податковим органом в акті перевірки зазначено, що станом на 19.01.2010р. загальна сума від здійснення позивачем операцій з поставки товарів (послуг), протягом останніх дванадцяти календарних місяців з 19.01.2009р. по 19.01.2010р. становила 301650,58грн., що перевищує 300000,00грн. Відповідно, підприємець підлягає обовязковій реєстрації як платник ПДВ і повинен був зареєструватися платником цього податку до 20.02.2010р. (а.с.24, стор.24 акта перевірки).

Перевіркою встановлено, що до податкових зобовязань з податку на додану вартість за період з 20.02.2010р. по 31.12.2010р. СПД ОСОБА_3 не включено поставки товарів та послуг в сумі 284288,04грн., у тому числі ПДВ 47381,34грн. За результатами перевірки позивачу донараховано податкові зобовязання з ПДВ за основним платежем 47381,00грн., та за штрафними фінансовими санкціями 13545,25грн. (у тому числі 1700,00грн. - штрафні санкції за не подання декларацій з ПДВ за березень-грудень 2010 року).

Суд не погоджується ні з висновками податкового органу про порушення позивачем вимог ст.ст.13,14 Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" від 26.12.1992р. №13-92 (далі - Декрет №13-92), п.7.1 ст.7, пп.9.12.1 п.9.12 ст.9 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" від 22.05.2003р. №889-IV (далі - Закон №889-IV), які стали підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення від 25.05.2011р. №, ні з висновками про порушення позивачем вимог пп.2.3.1 п.2.3 ст.2, пп.7.3.1 п.7.3 ст.7, п.9.4 ст.9 Закону України "Про податок на додану вартість" від 03.04.1997р. №168/97-ВР (далі - Закон №168/97-ВР), які стали підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення від 25.05.2011р. №, виходячи з наступного.

За змістом п.1.2 ст.1 Закону №889-IV, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, дохід фізичної особи охоплює суму будь-яких коштів, одержаних платником податку у власність або нарахованих на його користь протягом відповідного звітного податкового періоду з різних джерел як на території України, так і за її межами. В свою чергу, дохід з джерелом його походження в Україні, згідно з п.1.3. ст.1 вказаного Закону - це будь-який дохід, одержаний платником податку або нарахований на його користь від здійснення будь-яких видів діяльності на території України, у тому числі, але не виключно, у вигляді доходів від продажу рухомого майна, якщо факт зміни власника (продажу обєкт рухомого майна) підлягає державній реєстрації та/або нотаріальному посвідченню згідно із Законом України, або якщо місце вручення такого рухомого майна набувачеві знаходиться на території України (пп."ж"). Загальний річний оподатковуваний дохід складається з суми загальних місячних оподатковуваних доходів звітного року, а також іноземних доходів, одержаних протягом такого звітного року. До складу загального місячного оподатковуваного доходу включаються в тому числі і частина доходів від операцій з майном, розмір якої визначається згідно з положеннями статей 11-12 цього Закону. Дохід платника податку від продажу обєкта рухомого майна протягом звітного податкового року оподатковується за ставкою, встановленою пунктом 7.1 статті 7 цього Закону (15% від об'єкта оподаткування).

На відміну від визначеного пп.11.1.3 п.11.3. ст.11 Закону №889-IV порядку оподаткування операцій з продажу нерухомості, при якому дохід від продажу обєкта нерухомого майна визначається виходячи з ціни, зазначеної у договорі купівлі-продажу, але не нижче оціночної вартості такого нерухомого майна, розрахованої органом, уповноваженим здійснювати таку оцінку відповідно до законодавства, при продажі рухомого майна вказаний Закон не містить вимог до визначення бази оподаткування не нижче оціночної вартості такого майна. За таких обставин висновок відповідача про визначення доходу від продажу рухомого майна виходячи з його фактурної та/або митної вартості не ґрунтується на вимогах чинного законодавства про оподаткування, а відтак і визначення позивачу податкового зобовязання із податку з доходів фізичних осіб від продажу рухомого майна, за даними ВРЕР м.Дубно УДАІ УМВС України про зняті позивачем з реєстраційного обліку транспортні засоби, вартість яких визначена податковим органом з митної або фактурної оцінки транспортних засобів, проведено неправомірно.

Фактично, при визначенні виручки позивача, відповідачем застосовано митну та/або фактурну вартість транспортних засобів, яка, як вбачається з акта перевірки, вважається звичайною ціною.

У той же час, порядок визначення звичайної ціни на момент виникнення спірних правовідносин було визначено п.1.20 ст.1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" від 28.12.1994р. (далі - Закон №334/94-ВР), за нормами якої звичайна ціна в першу чергу визначається виходячи з рівня справедливих ринкових цін. Справедлива ринкова ціна - це ціна, за якою товари передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари, а покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари, а також ціни, які склалися на ринку (території найближчій стосовно будь-якої із сторін договору) ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів. Для визначення звичайної ціни товару використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару договори з ідентичними (однорідними) товарами у співставних умовах. Якщо товари, ідентичні (за їх відсутності - однорідні) товарам, стосовно яких визначається звичайна ціна, прилюдно пропонуються до продажу, або мають ціни, встановлені на організованому ринку цінних паперів, або мають біржову ціну, визначення звичайної ціни здійснюється із врахуванням таких факторів.

Відповідно до пп.1.20.5 п.1.20 ст.1 Закону №334/94-ВР, якщо звичайна ціна не може бути визначена з використанням таких норм, то для доказів обґрунтування її рівня застосовуються правила, визначені національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, а також національними стандартами з питань оцінки майна.

З акта перевірки та переліку використаних відповідачем під час податкової перевірки позивача документів слідує, що податковим органом не здійснювалися заходи щодо дослідження справедливих ринкових цін на ідентичні або однорідні товари, що не заперечується в судовому засіданні і представником відповідача.

Податковий орган, всупереч порядку визначення звичайних цін, обумовлених п.1.20 Закону №334/94-ВР, прийняв за звичайну ціну відповідно митну та/або фактурну вартість товарів, однак така вартість товару не є звичайною ціною в розумінні вказаного Закону.

Крім того, ні Декрет №13-92, ні Закон №889-IV не покладають обовязку по застосуванню звичайної ціни під час продажу рухомого майна. В силу вимог п.12.4. ст.12 Закону №889-IV, застосування ставки податку до вартості рухомого майна, розрахованої за звичайними цінами, передбачено лише при обміні об'єктами рухомого майна. В той же час позивач операцій з обміну транспортними засобами в охопленому перевіркою періоді не здійснював, і зворотного податковим органом не встановлено.

Оскільки за змістом п.1.2 ст.1 Закону №889-IV дохід фізичної особи - це сума коштів, одержаних платником податку у власність або нарахованих на його користь протягом відповідного звітного податкового періоду з різних джерел як на території України, так і за її межами, то з урахуванням відсутності правової норми про визначення такого доходу при продажу рухомого майна, виходячи з ціни, яка не є нижчою за його оціночну вартість, об'єкт оподаткування повинен визначатися із ціни продажу обумовленої договором, або ж із суми коштів, яка фактично, а не ймовірно одержана такою фізичною особою.

Відповідно, повідомлення митниці про митну вартість транспортних засобів, як і дані електронної бази даних "Митниця" про фактурну вартість транспортних засобів, не є належними доказами в розумінні ст.70 КАС України, оскільки не містять інформацію щодо предмету доказування.

Відповідач в ході проведення перевірки визначив об'єкт оподаткування позивача з джерел інших, ніж звітність або первинні документи, зокрема, використовуючи дані митних декларацій при ввезені автотранспортних засобів на територію України, а не ціну, яка зазначена в біржових угодах, довідках-рахунках (а.а.с.54-63).

Такий спосіб визначення суми податкових зобов'язань, згідно з пп.4.3.1. п.4.3. ст.4 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" від 21.12.2000р. №2181-III, чинного на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №2181-III), є методикою непрямих методів. Донарахування податкових зобов'язань платника податку податковим органом внаслідок визначення звичайних цін платнику податку в силу вимог пп.1.20.10 п.1.20 ст.1 Закону №334/94-ВР також здійснюється за процедурою, встановленою законом для нарахування податкових зобов'язань за непрямими методами.

Порядок та підстави визначення суми податкового зобов'язання за непрямими методами було встановлено п.4.3 ст.4 Закону №2181-III. При цьому, пп.4.3.5 вказаної статті передбачає, що передумовою для застосування непрямих методів є рішення про застосування непрямих методів, яке приймається податковим органом за місцезнаходженням платника податків за наявності підстав, визначених у підпункті 4.3.1 цього пункту. Разом з тим, судом встановлено, що рішення про застосування непрямих методів для визначення суми податкового зобов'язання позивача з податку на доходи фізичних осіб не приймалося.

Згідно з п."б" пп.4.2.2. п.4.2. ст.4 Закону №2181-III податковому органу надано право самостійно визначити суму податкового зобов'язання платника податків у тому випадку, якщо дані документальних перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, заявлених у податкових деклараціях.

Таким чином, донарахування податковим органом податкових зобовязань допустиме лише у випадку підтвердження факту заниження субєктом господарювання суми зобовязань, який, у свою чергу, підтверджено документально.

Оскільки твердження про необхідність нарахування податкових зобовязань з податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності ґрунтуються на тому, що позивачем занижено базу оподаткування таким доходом, то податковий орган мав право зробити відповідні висновки, лише маючи у своєму розпорядженні документи, які б підтверджували факт настання такої події, як отримання позивачем доходу за відчужені транспортні засоби у розмірі, що дорівнює їх фактурній або митній вартості. Однак, ні на момент перевірки, ні на момент розгляду справи судом, жодного доказу на підтвердження обставин щодо отримання позивачем в охопленому перевіркою періоді доходу у розмірі, визначеному податковим органом, відповідач у своєму розпорядженні не мав і не має.

Пунктом 1.7 Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового та валютного законодавства субєктами підприємницької діяльності - фізичними особами, затвердженого наказом ДПА України №326 від 11.06.2004р. та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.06.2004 року за №803/94025, чинного на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок №326), на податковий орган покладено обовязок викладати в акті документальної перевірки факти виявлених порушень податкового та валютного законодавства чітко, об'єктивно та в повній мірі, з посиланнями на первинні або інші документи, які зафіксовані за обліком та підтверджують наявність зазначених фактів. Форма і зміст акта перевірки, що був складений відповідачем, в ході перевірки позивача, свідчить про порушення посадовими особами вимог вказаного Порядку, оскільки в акті як встановлений перевіркою факт наведені твердження, які не підтверджені документально, зокрема щодо обсягу отриманої позивачем виручки від реалізації ввезених з-за кордону транспортних засобів у 2008-2010 роках.

Оскільки вищевказані висновки податкового органу, в їх сукупності, стали основою для висновку про отримання позивачем доходу, сума якого перевищила законодавчо встановлену суму обмеження, а відтак і для висновків про те, що доходи позивача у відповідні періоди підлягають оподаткуванню на загальних підставах з огляду на втрату права застосовувати фіксовану ставку податку, суд вважає спірне податкове повідомлення-рішення, яким позивачу збільшено суму податкового зобовязання з податку з доходів фізичних осіб у розмірі 81272,40грн. та штрафні санкції у розмірі 9872,99грн. таким, що фактично винесене із застосуванням непрямих методів, із порушенням п.4.3, п.4.2. ст.4 Закону №2181-III та п.1.7 Порядку №326.

З цих же міркувань суд не може погодитися з висновком податкового органу про порушення позивачем вимог пп.2.3.1 п.2.3 ст.2, пп.7.3.1 п.7.3 ст.7, п.9.4 ст.9 Закону №168/97-ВР, а тому вважає позов в частині оспорення податкового повідомлення-рішення від 25.05.2011р. № таким, що також підлягає до задоволення.

В силу вимог п.9.4 ст. 9 Закону №168/97-ВР особа, яка не надсилає заяву про реєстрацію платником ПДВ, у тому випадку, коли вона підлягає обовязковій реєстрації як платник цього податку, відповідно до пп.2.3.1 п.2.3 ст.2 цього Закону (перевищення сумою виручки 300000,00грн.), несе відповідальність за ненарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування.

Поряд з цим, відповідачем суду не доведено, що позивач в охопленому перевіркою періоді отримав від реалізації транспортних засобів доходи в обумовлених актом перевірки розмірах, тобто досягнув граничного обсягу господарських операцій, що передбачає перехід на загальну систему оподаткування та реєстрацію платником податку на додану вартість. Відтак, підстави для нарахування підприємцю податкових зобовязань з ПДВ та застосування штрафної санкції з ПДВ у податкового органу відсутні.

Щодо висновків Дубенської ОДПІ про необхідність застосування до позивача штрафу за неподання до податкового органу декларацій з податку на додану вартість за десять податкових періодів 2010 року, суд зазначає наступне.

Як зазначалося вище, в силу вимог п.9.4 ст.9 Закону №168/97-ВР особа, яка не надсилає заяву про реєстрацію платником податку на додану вартість, несе відповідальність за ненарахування або несплату податку на додану вартість на рівні зареєстрованого платника. Іншої відповідальності для таких осіб не передбачено.

Враховуючи зазначене, а також те, що до дати реєстрації платником податку на додану вартість (у тому числі і несвоєчасної реєстрації) особа не має права на подання податкової декларації, то штрафні санкції, передбачені пп.17.1.1 п.17.1 ст.17 Закону №2181-III за неподання податкових декларацій з податку на додану вартість субєктом підприємницької діяльності, який не подав до органу податкової служби заяву про реєстрацію платником податку на додану вартість, не застосовуються.

За змістом ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Всупереч цьому, Дубенською ОДПІ не доведені ті обставини, на яких ґрунтувалися заперечення на адміністративний позов, а зокрема відповідачем не підтверджено належними доказами у справі обставини щодо отримання позивачем доходу у вказаних вище розмірах та відповідно досягнення граничного рівня доходу оподатковуваних операцій, за наявності якого виникає обовязок реєструватися платником ПДВ та перебувати на загальній системі оподаткування. Відтак, адміністративний позов підлягає до задоволення повністю.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції від 25.05.2011р. №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб суб'єктів підприємницької діяльності і незалежної професійної діяльності на загальну суму 90245,39грн. (81272,40грн. - основний платіж, 8972,99грн. - штрафні (фінансові) санкції) та від 25.05.2011р. №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 60926,25грн. (47381,00грн. - основний платіж, 13545,25грн. - штрафні (фінансові) санкції).

Присудити на користь позивача фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 із Державного бюджету України судовий збір у розмірі 3,40грн.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Дудар О.М.