Справа № 2-а-1/11
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2015-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 серпня 2015 року № 2-а-1/11

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2
до Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації
про поновлення на роботі

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог про поновлення на роботі з 30 січня 2007 року на посаді спеціаліста І категорії сектору розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури, а якщо суд скасує розпорядження № 206-к від 25 травня 2006 року - на посаді спеціаліста І категорії відділу розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури з 26 травня 2006 року, з оплатою вимушеного прогулу з 30 січня 2007 року по час поновлення на роботі та відшкодуванням моральної шкоди в розмірі 2000000 грн.; скасування розпоряджень від 30 січня 2007 року № 40-к, від 24 квітня 2007 року № 172-к, від 6 березня 2007 року № 101-к, від 25 травня 2006 року № 206-к повністю, а розпорядження від 24 березня 2006 року № 484, від 1 листопада 2006 року № 1920 - в частині, що стосується управління економіки та розвитку району, та інші незаконні розпорядження та акти, що мають відношення до нього, про які йому не відомо; скасування розпоряджень від 17 березня 2006 року № 429, від 27 квітня 2006 року № 688, від 4 жовтня 2006 року № 1731, 28 листопада 2006 року № 2184 «Про затвердження положення про відділ економіки та розвитку району Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації», від 30 січня 2007 року № 158, від 12 лютого 2007 року № 223 «Про затвердження положення про відділ економіки та розвитку району Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації»; зобов'язання призначити його з кадрового резерву з 2 жовтня 2006 року на вакантну посаду головного спеціаліста відділу (сектору) розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури; стягнення надбавок, встановлених розпорядженнями № 116-к від 11 березня 2004 року і № 122-к від 31 березня 2006 року, надбавки за ранг та вислугу років, щомісячні премії до заробітної плати, заборгованість по оплаті основної та додаткової відпусток, лікарняних, матеріальних допомог на оздоровлення соціально-побутові потреби, премії до свят та визначних дат, премію за підсумками роботи; зобов'язання надати основну та додаткові відпустки за період вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що його незаконно було переведено на іншу посаду у зв'язку з реорганізацією, а потім незаконно переміщено у інший відділ та незаконно звільнено на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Постановою Бородянського районного суду Київської області від 22.01.2011, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.06.2012 відмовлено в задоволені позовних вимог.

В подальшому, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09.06.2015 вказані вище постанову та ухвалу скасовано, а справу направлено до Окружного адміністративного суду міста Києва на новий судовий розгляд. Ухвалою від 30.06.2015 справу прийнято до провадження та призначено до вирішення в судовому засіданні.

В судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні позову.

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце судового вирішення справи.

Протокольною ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання позивача про роз'єднання позовних вимог.

Також, в судовому засіданні відповідно до ч. 6 ст. ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням голови Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 12 січня 2004 року №14-к, ОСОБА_2 призначено, за конкурсом, на посаду спеціаліста 1 категорії відділу розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури управління економіки та розвитку району з 12 січня 2004 року з посадовим окладом 151,8 грн., з випробувальним терміном два місяці.

Також, розпорядженням від 11 березня 2004 року №116-к ОСОБА_2 присвоєно 15 ранг державного службовця, та встановлено з 12 березня 2004 року надбавку у розмірі 40% посадового окладу.

В подальшому, розпорядженням Святошинської РДА у місті Києві від 17 березня 2006 року №429 «Про введення в дію штатного розпису держадміністрації», відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», введено в дію з 01 січня 2006 року штатний розпис працівників апарату та інших управлінь, та відділів Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації.

Рішенням Святошинської районної у місті Києві Ради IV скликання двадцять третьої сесії від 21 березня 2006 року №432 внесено зміни до структури виконавчого органу Святошинської районної у м. Києві ради - Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, і згідно з додатком до нього до структури входить відділ економіки та розвитку району, в тому числі сектор розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури.

Крім того, розпорядженням від 24 березня 2006 року №484, відповідно до постанови КМ України від 09 березня 2006 року № 268 та рішення Святошинської районної у м. Києві ради ІУ скликання XXIII сесії від 21 березня 2006 року №432, внесено зміни до структури Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації та штатний розпис, реорганізовано управління економіки та розвитку району у відділ економіки та розвитку району, в тому числі відділ розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури у сектор розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури.

Згідно з додатком 2 до зазначеного розпорядження, позивача 27 березня 2006 року попереджено про можливе звільнення.

Розпорядженням від 31 березня 2006 року № 122-к «Про встановлення надбавок за високі досягнення у праці працівникам держадміністрації», відповідно до пп. "в" п.2 постанови КМ України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» №268 від 09 березня 2006 року, з 1 січня 2006 року встановлено надбавки за високі досягнення у праці, в тому числі позивачу в розмірі 30% посадового окладу з урахуванням надбавки за ранг державного службовця та вислугу років.

В подальшому, розпорядженням Святошинської РДА у м. Києві від 27 квітня 2006 року № 688, введено в дію штатний розпис з 1 квітня 2006 року, згідно з яким фонд місячної заробітної плати спеціаліста 1 категорії сектору розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури відділу економіки та розвитку району не змінився.

Розпорядженням Святошинської РДА у м. Києві від 25 травня 2006 року №206-к, ОСОБА_2 спеціаліста 1 категорії відділу розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури управління економіки та розвитку району, призначено, за переведенням, на посаду спеціаліста 1 категорії сектору розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури з 26 травня 2006 року з посадовим окладом 460 грн., із збереженням раніше встановлених йому надбавок.

Також, розпорядженням від 22 травня 2007 року № 83-к в розпорядження від 25 травня 2006 року № 206-к «Про призначення ОСОБА_3, ОСОБА_2.», внесено доповнення, зокрема преамбулу викладено в такій редакції «Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» та розпорядження Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації від 24 березня 2006 року №484 «Про внесення змін в структуру виконавчого органу Святошинської районної у м. Києві ради - Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації».

Розпорядженням голови Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації від 09 жовтня 2006 року № 1745, затверджене «Положення про матеріальне стимулювання», згідно з п.3.1. якого преміювання у 2006 році проводиться відповідно до особистого вкладу в загальні результати роботи.

Святошинською районною у місті Києві Радою V скликання третьої сесії прийнято рішення від 31 жовтня 2006 року № 43 «Про затвердження структури та загальної чисельності виконавчого органу Святошинської районної у м. Києві ради (Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації), відповідно до додатку № 1 до зазначеного рішення, до структури Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації входить відділ економіки, в складі якого відсутній сектор.

Розпорядженням Святошинської РДА у м. Києві від 01 листопада 2006 року № 1920 «Про внесення змін в структуру та штатний розпис працівників держадміністрацій», відповідно до ст.47 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» та на виконання рішення третьої сесії Святошинської районної у м.Києві ради V скликання від 31 жовтня 2006 року №43 «Про затвердження структури та загальної чисельності виконавчого органу Святошинської районної у м. Києві ради (Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації)», внесено зміни в структуру та штатний розпис виконавчого органу Святошинської у м. Києві державної адміністрації з 1 січня 2007 року, зокрема ліквідовано в складі відділу економіки та розвитку району - сектор розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури.

Згідно додатку №1 до зазначеного розпорядження, затверджено структуру та чисельність працівників апарату на рік, та згідно з додатком 2 працівників Святошинської державної адміністрації попереджено про їх можливе наступне вивільнення.

Начальником відділу кадрової роботи, начальником відділу економіки та розвитку району, завідуючою сектору комплексного аналізу 01 листопада 2006 року складено акт про те, що ОСОБА_2 відмовився від підпису в попередженні про можливе наступне вивільнення працівників держадміністрації.

Згідно розпорядження Святошинської РДА у м. Києві від 23 січня 2007 року №32-к «Про проведення щорічної оцінки виконання державними службовцями Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації покладених на них завдань і обов'язків за підсумками роботи у 2006 року», зокрема п. З зазначено, що заповнені бланки щорічної оцінки необхідно надати до 24 лютого 2007 року.

Розпорядженням Святошинської РДА у м. Києві від 30 січня 2007 року № 40-к «Про переміщення», відповідно до ч.2 ст.32 КЗпП України та розпорядження від 1 листопада 2006 року №1920 «Про внесення змін в структуру та штатний розпис працівників держадміністрації», позивача ОСОБА_2, спеціаліста 1 категорії сектору розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури переміщено у відділ економіки та розвитку району на посаду спеціаліста 1 категорії з 30 січня 2007 року з посадовим окладом 460 грн., із збереженням раніше встановлених надбавок.

З акта від 2 лютого 2007 року вбачається, що позивач відмовився від підпису про ознайомлення із розпорядженням про переміщення.

Розпорядженням Святошинської РДА у м. Києві від 24 квітня 2007 року №172-к, позивача ОСОБА_2, спеціаліста 1 категорії сектору розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури відділу економіки та розвитку району, звільнено з займаної посади 24 квітня 2007 року, згідно п. 6 ст. 36 КЗпП України, в зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Розпорядження Святошинської РДА у м. Києві від 30 січня 2007 року № 40-к «Про переміщення ОСОБА_2.» втратило чинність.

Вирішуючи питання щодо строку звернення до суду з даним позовом, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути дно в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 3 цієї статті передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи і Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

З матеріалів справи вбачається, що з даним позовом позивач звернувся до Бородянського районного суду Київської області 29.05.2007.

Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що порушення своїх прав, свобод та інтересів, зокрема, розпорядженнями № 206-к від 25 травня 2006 року, № 484 від 24 березня 2006 року, № 1920 від 1 листопада 2006 року позивач пов'язує зі звільненням, яке відбулось 24.04.2007.

Враховуючи, що диспозиція ст 99 КАС України початок перебігу строку звернення до суду пов'язує із обізнаністю особи (позивача) про порушення його прав, свобод та інтересів, оскільки порушення своїх прав згадуваними розпорядженнями позивач повзує із не законним, на його думку звільненням, отже суд дійшов висновку, що позивачем не порушено строк звернення до суду з вимогами про скасування розпоряджень № 206-к від 25 травня 2006 року, № 484 від 24 березня 2006 року, № 1920 від 1 листопада 2006 року.

Оскільки зміни в структурі Святошинської районної у м. Києві районної державної адміністрації відбувались на виконання відповідних рішень Святошинської у м. Києві ради, які позивачем не оскаржено, на час прийняття оскаржених розпоряджень були чинними ат обов'язковими до виконання, отже при прийнятті згадуваних розпоряджень відповідач дія відповідно до Закону України "Про столицю України - місто-герой Київ", отже суд не вбачає підстав для скасування розпорядження №484 від 24 березня 2006 року, розпорядження від 27 квітня 2006 року № 688, розпорядження №1731 від 4 жовтня 2006 року, розпорядження № 1920 від 1 листопада 2006 року та розпорядження № 158 від 30 січня 2007 року.

Відповідно до ст. 32 Кодексу законів про працю України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Як зазначено вище, 25 травня 2006 року позивача призначено за переведенням на посаду спеціаліста 1 категорії сектору розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури.

Суд вважає безпідставними доводи позивача про порушення відповідачем ст.49-2 КЗпП України, оскільки переведення відбулось до закінчення двомісячного строку з дня попередження про наступне вивільнення.

Як вбачається зі ст.49-2 КЗпП України, процедура попередження про наступне вивільнення спрямована на реалізацію можливості протягом двох місяців підшукати власними силами або за допомогою державної служби зайнятості роботу. Умовою для переведення є згода працівника на переведення, а не закінчення терміну можливого вивільнення.

З матеріалів справи вбачається, що переведення позивача 25.05.2006 відбулось у зв'язку з погодженням позивача перейти на запропоновану відповідачем посаду.

Суд вважає необґрунтованими доводи позивача, що йому не була запропонована інша посада, оскільки саме на пропозицію зайняти посаду останнім була написана заява про переведення.

На думку суду переміщення, що відбулось 30 січня 2007 року не потребувало згоди позивача, оскільки його було переміщено на роботу в тій же установі в межах кваліфікації, спеціальності, яку він займав, при цьому, позивача було попереджено про зміну істотних умов праці, зокрема про зміну найменування посади в листопаді 2006 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивач був не згоден на переміщення в зв'язку із зміною істотних умов праці, отже його було звільнено відповідно до п.6 ст.36 КЗпП України, що відповідає вимогам ч.4 ст.32 КЗпП України.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для поновлення позивача на роботі в Святошинській районній в м. Києві державній адміністрації.

Крім того, відповідно до рішення Київської міської ради від 09.09.2010 №7/4819 «Про питання організації управління районами в місті Києві» з 31.10.2010 районні в місті Києві ради та їх виконавчі органи припинено шляхом ліквідації, в тому числі Святошинську районну у місті Києві раду та її виконавчий орган Святошинську районну у місті Києві державну адміністрацію без визначення правонаступника.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 22.06.2011 №1032 «Про затвердження акта комісії з припинення Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації та ліквідаційного балансу Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації» затверджено ліквідаційний баланс, рахунки закриті, штат працівників відсутній.

З матеріалів справи вбачається, що розпорядження № 40-к від 30 січня 2007 року скасовано розпорядженням №172-к від 24 квітня 2007, отже на час вирішення справи не порушує безпосередньо права, свободи та не створює додаткових обов'язків для позивача.

Розпорядженням Святошинської РДА у м. Києві № 101-к від 6 березня 2007 року (тіа.с.207), за систематичне невиконання посадових обов'язків та відмову здати щорічну оцінку виконання державним службовцем посадових обов'язків і завдань за 2006 рік ОСОБА_2 спеціалісту І категорії відділу економіки та розвитку району оголошено догану (на підставі доповідної записки (ті а.с.208), акта від 28 лютого 2007 року про відмову здати щорічну оцінку, акта про відмову дати пояснення).

Факт систематичного невиконання позивачем посадових обов'язків та відмови здати щорічну оцінку знайшли своє підтвердження під час вирішення справи а саме копіями актів та доповідних (т.1 а.с.193, 195-198, 205, 210, т.2 а.с.84,188).

Суд вважає необґрунтованими доводи позивача, що часу на здачу щорічної оцінки у нього не було, оскільки, як вбачається з акту (т.1 а.с.205), позивач відмовлявся здати щорічну оцінку, оскільки був відсутній його керівник, а 6 березня 2007 року (т.1 а.с.210) позивач відмовився надавати пояснення щодо не проходження щорічної оцінки.

Також суд вважає безпідставними доводи позивача, що його не було ознайомлено з посадовою інструкцією, оскільки вони спростовуються актом від 28 лютого 2007 року (т.2 а.с.84).

Розпорядження від 28 листопада 2006 року № 2184 «Про затвердження положення про відділ економіки та розвитку району Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації» (т.2 а.с.148-153), та розпорядження від 12 лютого 2007 року №233 «Про затвердження положення про відділ економіки та розвитку району Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації» (т.2 а.с.142-147) на думку суду не порушують безпосередньо права, свободи інтереси та не створюють обов'язків для позивача. Крім того, позивач жодним чином не обгрунтовує їх протиправність. З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову у вказаній частині.

Позовні вимоги про зобов'язання Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації призначити його з кадрового резерву з 2 жовтня 2006 року на вакантну посаду головного спеціаліста відділу (сектору) розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури, не підлягають задоволенню, оскільки перебування позивача в кадровому резерві на зазначену посаду не підтверджено матеріалами справи.

Відповідно до списку осіб, зарахованих до кадрового резерву (т.4 а.с 13-18), позивач перебував в кадровому резерві на посаді провідного спеціаліста відділу комплексного аналізу та прогнозування соціально-економічного розвитку району, спеціаліста 1 категорії відділу інвестиційної роботи та координації державних закупівель та головного спеціаліста в і розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури, який відсутній на той момент в структурі адміністрації.

Крім того, згідно зі звітом про наявність вакантних посад (т.1 а.с. 178) вакантної посади головного спеціаліста сектору розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури станом 1 жовтня 2006 року не було.

Не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації надбавок, встановлених Розпорядженням № 116-к від 11 березня 2004 року, і розпорядженням № 122-к від 31 березня 2006 року, оскільки на думку суду, розпорядженням від 31 березня 2006 року надбавка встановлена розпорядженням від 11 березня 2004 року була змінена, та протягом 2006-2007 років виплачувалась в повному розмірі.

Крім того, на час винесення розпорядження №603-к про преміювання (т.1 а.с.216) позивач знаходився на лікарняному, що підтверджується листом від 9 січня 2007 року (т.1 а.с.233) та актом перевірки державним інспектором праці (т.2 а.с.11-16), відповідно до якого, згідно табелів обліку робочого часу позивач знаходився в грудні 2006 року на лікарняному, отже відсутність преміювання на думку суду є обґрунтованою.

Відсутність підстав для поновлення позивача на роботі прямо вказує на відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення надбавки за ранг, надбавки за вислугу років та щомісячної премії до заробітної плати, заборгованості по основній та додатковій відпустках, лікарняних, матеріальної допомоги на оздоровлення на соціально-побутові потреби, премій до свят та визначних дат, премії за підсумками роботи за 2006 рік (з урахуванням інфляції); стягнення за період з 2007 року по 2010 року чотирьох матеріальних допомог на оздоровлення та трьох матеріальних допомог на вирішення соціально-побутових питань; про зобов'язання надати основну та додаткові відпустки за період вимушеного прогулу.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 та від 27.02.2009 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивачем не надано суду доказів не обґрунтовано, в чому полягає ця шкода, не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з прийняття оскаржених рішень.

Оскільки при прийнятті оскаржених рішень та звільненні позивача відповідачем не порушено норми Кодексу законів про працю України, отже відсутній факт завдання позивачу матеріальної шкоди, що вказує на відсутність підстав для задоволення позову у вказаній частині.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зважаючи на вищенаведене, виходячи з наявних матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.69-71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя В.І. Келеберда