Справа № 826/11769/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2015-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 серпня 2015 року № 826/11769/15

Окружний адміністративний суд м. Києва, у складі: судді Добрянської Я.І., розглянув відповідно до вимог ч. 6 ст. 128 КАС України в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1

до Вищого господарського суду України в м. Києві

третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві

про визнання протиправними дій, зобов"язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Вищого господарського суду України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Державна казначейська служба України, в якому просить:

- визнати неправомірною відмову Вищого господарського суду України здійснити нарахування та виплату мені вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на день досягнення мною 65-річного віку і реалізованого права на відставку судді згідно з пунктом 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України та статтею 109 Закону;

- зобов"язати Вищий господарський суд України здійснити нарахування та виплату позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на день досягнення ним 65-річного віку і реалізованого права на відставку судді.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.06.2015 р. суддею Добрянською Я.І. відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні.

До судового засіданні 14.07.2015 р. позивач не прибув. Водночас у позовній заявіклопотав про розгляд справи у скороченому провадженні, яке суд, враховуючи призначення даної адміністративної справи до судового розгляду в судовому засіданні, трактує як клопотання позивача про продовження розгляду справи без його участі.

Відповідач та третя особа в судове засідання не прибули та не скерували повноважних представників.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно до ч. 1 ст. 41 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Зважаючи на викладене, суд ухвалив продовжити розгляд даної адміністративної справи в порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

20.07.2015 р. позивачем подано до суду письмові пояснення, в яких повідомлено про те, що фактично ухвалу про відкриття провадження ним отримано 16.07.2015 р. Окрім цього, на підтвердження правової позиції у даному спорі додатково позивачем здійснено посилання на судову практику Київського апеляційного адміністративного суду у справах №826/4136/15 та №705/1490/15-а.

23.07.2015 р. від Вищого господарського суду України до суду надійшли письмові заперечення на позовну заяву, в яких йдеться про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що умовою виплати вихідної допомоги позивачу є факт виходу судді у відставку, а не подання ним відповідної заяви. Клопотання про слухання справи за участю представника відповідача до суду не надходили.

Розглянувши наявні у справі матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 з травня 1995 р. працював суддею Вищого господарського суду України, з лютого 2003 р. обіймав посаду заступника голови цього суду.

30.09.2013 р. позивач, маючи необхідний для відставки судді стаж роботи, встановлений Законом України «Про судоустрій і статус суддів», звернувся із заявою про відставку.

15.10.2013 р. Вищою радою юстиції було прийняте рішення №1025/0/15-13 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого господарського суду України, у зв'язку з поданням заяви про відставку», яким вирішено внести відповідне подання до Верховної Ради України.

25.12.2014 р. Верховною Радою України прийнято постанову №59-VIII «Про звільнення суддів», якою відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України у зв'язку з поданням заяви про відставку, звільнено з посади судді Вищого господарського суду України Москаленка Віктора Семеновича.

Як встановлено судом, наказом Голови Вищого господарського суду України від 26.12.2014 № 460-к ОСОБА_1 звільнено з посади судді відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України та постанови Верховної Ради України від 25.12.2014 № 59-УІІІ «Про звільнення суддів», при цьому в п. 2 цього наказу зазначено про необхідність виплати позивачу грошової компенсації за невикористані ним 10 робочих днів щорічної оплачуваної відпустки та 5 календарних днів щорічної додаткової відпустки за період з 21.11.2013 р. по 20.11.2014 р., 3 робочі дні щорічної оплачуваної відпустки та 2 календарні дні щорічної додаткової відпустки за період з 21.11.2014 р. по 26.12.2014 р.

Водночас, як йдеться у позовній заяві, відповідачем не здійснено нарахування та виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, що передбачалося ст. 136 Закону України від 07.07.2010 р. №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній станом на день досягнення позивачем 65 - річного віку та реалізованого ним права на відставку, далі - Закон №2453).

Звернення ОСОБА_1 до Вищого господарського суду України з проханням нарахувати та виплатити вихідну допомогу у передбаченому Законом розмірі залишилося без задоволення з посиланням на втрату чинності ст. 136 Закону №2453 згідно із Законом України від 27.03.2014 р. №1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» (далі - Закон №1166).

Відмова Вищого господарського суду листом від 15.06.2015 р. №13-31/1995/1002/15 у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою позивача, на його переконання, є неправомірною, а відтак, з огляду на вказані обставини, позивач звернувся за захистом порушених прав та інтересів у судовому порядку до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, зважаючи на наступне.

Відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням. При цьому звільнення судді відбувається за наявності в судді відповідного стажу роботи, який визначено в частині першій ст. 109 Закону №2453, а також подання суддею заяви, яка є підтвердженням справжнього і вільного (без стороннього впливу чи примусу) волевиявлення судді на реалізацію ним права на відставку.

Зазначене вбачається також і з рішенні Конституційного Суду України від 19.11.2013 р. №10-рп/2013 у справі щодо відповідності Конституції України статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, п.п. 1 п. 2 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» цього Закону.

Так, суд, зокрема, зазначив, що аналіз розділу VIII Конституції України та Закону №2453 дає Конституційному Суду України підстави для висновку, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.

Між тим, Конституційним судом України у зазначеному рішенні зауважено, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків.

Тобто, за наявності відповідного стажу суддя має право звернутися із заявою про вихід у відставку до Вищої ради юстиції (ст. 31 Закону України «Про Вищу раду юстиції»). Відповідно до п. 4 параграфа 2.1 розділу II Регламенту Вищої ради юстиції розгляд цього питання включає в себе з'ясування дійсного волевиявлення судді, який подав заяву про відставку, з метою перевірки відсутності стороннього впливу на суддю або примусу.

Протягом одного місяця з дня надходження заяви Вища рада юстиції вносить до Верховної Ради України подання про звільнення судді з посади (ч. 3 ст. 109 Закону). Стосовно позивача таке подання, як уже було зазначено, внесено ще 15.10.2013 р.

Отже, Вища рада юстиції за наявності у судді відповідного стажу роботи повноважна перевіряти лише справжність волевиявлення судді, водночас відмовити в задоволенні заяви про відставку з інших підстав Вища рада юстиції не правомочна.

Подібну роль у цьому процесі відведено й Верховній Раді України. Про це свідчить відсутність будь-якого контролю за проходженням матеріалів про звільнення суддів у парламентських комітетах. Відповідно до частини другої ст. 216 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України» (в редакції, чинній на день внесення зазначеного подання Вищою радою юстиції) керівництво Верховної Ради України лише забезпечує організацію підготовки цього питання до розгляду на пленарних засіданнях.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно зі ст. 109 Закону №2453 заяву про відставку позивачем подано 30.09.2013 р. Зазначену заяву 15.10.2013 р. було розглянуто Вищою радою юстиції і рішенням останньої внесено подання до Верховної Ради України про звільнення мене з посади судді Вищого господарського суду України. Разом з тим, більше, аніж через один рік і два місяці, а саме 25.12.2014 р. постановою Верховної Ради України № 59-VIII, ухваленою відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України, позивача звільнено з посади судді Вищого господарського суду України у зв'язку з поданою заявою про відставку.

Тобто, тривалий період, протягом якого не вирішувалося питання про звільнення позивача з посади судді у відставку, жодним чином не залежав від його волі, а тому й не впливає на вирішення питання про нарахування та виплату позивачу вихідної допомоги за законодавством, чинним на час подання ним заяви про відставку.

Між тим, позбавлення позивача права на отримання відповідної вихідної допомоги у зв'язку з відставкою відповідно до Закону є протиправним ще й у зв'язку з тим, що за приписами ст. 22 Конституції України «при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинник законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод».

Водночас у Рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 р. №1-2/2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень ст. 2, абз. 2 п. 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці), зазначено, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання, і така незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним та соціальним забезпеченням. Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюється на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці.

Поряд з тим Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 03.06.2013 р. №1-2/2013 відзначив, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен враховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізувати інше право (гарантію). Зокрема, суддя після виходу на пенсію або у відставку, використовуючи конституційне право на працю, визначене ст.43 Основного Закону України, не може бути при цьому позбавлений гарантій незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення.

Аналогічна правова позиція викладена в рішенні Ради суддів України від 05.02.2015 р. №6, у якому зафіксовано, що конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), та і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не його особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

У цьому ж Рішенні від 05.02.2015 №6 при розгляді питання гарантій незалежності судців, їх правового статусу, матеріального та соціального забезпечення, посилаючись на рішення Конституційного Суду України, Рада суддів України зазначила про неможливість звуження змісту та об'єму гарантій незалежності суддів, а відповідно матеріального і соціального забезпечення.

Таким чином, належне матеріальне та соціальне забезпечення суддів, в тому числі й виплата вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, забезпечення гідного статусу життєвого рівня суддів є обов'язком держави, оскільки суддя відповідно до ст. 127 Конституції України, а також статті 53 Закону №2453, обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу.

Підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді, при цьому не може виокремлюватися певна категорія суддів у відставці, які не мають права на отримання вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку з підстав, не пов'язаних з статусом судді та його професійною діяльністю щодо здійснення правосуддя.

А відтак, враховуючи, що за суддею, який перебуває у відставці, зберігається звання судді та такі ж гарантії недоторканності та соціального захисту, як і до виходу у відставку, скасування при виході у відставку гарантованої виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою є обмеженням соціальних гарантій суддів, передбачених Конституцією України та іншими законами України, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

Таким чином, оскільки право на відставку позивачем реалізовано до набрання чинності Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким із Закону було виключено ст. 136, наявні правові підстави для нарахування та виплати позивачу як судді у відставці вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на час досягнення мною 65 - річного віку та реалізованого права на відставку.

Отже, беручи до уваги встановлені під час судового розгляд справи сторонами обставини, виходячи із зазначених вище норм національного та міжнародного законодавства, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 69-71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправною відмову Вищого господарського суду України, оформлену листом від 15.06.2015 р. №13-31/1995/1002/15, щодо здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на день досягнення ним 65-річного віку і реалізованого права на відставку судді згідно з пунктом 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України та статтею 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

3. Зобов"язати Вищий господарський суд України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на день досягнення ним 65-річного віку і реалізованого права на відставку судді.

3. Присудити на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України сплачену суму судового збору у розмірі 78,03 грн.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська

Дата складання та підписання в повному обсязі постанови - 10.08.2015 р.