Справа № 819/1286/13-а
Суддя: Ємельянова В.І.
Дата ухвалення: 2015-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2015 року К/800/51935/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Ємельянової В.І.

Заїки М.М., Олексієнка М.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Бучацької районної державної адміністрації Тернопільської області на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2013 року по справі № 819/1286/13

за позовом ОСОБА_4

до Бучацької районної державної адміністрації Тернопільської області

про визнання протиправним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Бучацької районної державної адміністрації Тернопільської області про визнання протиправним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 травня 2013 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нову постанову, якою позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано розпорядження голови Бучацької районної державної адміністрації Тернопільської області від 10 квітня 2013 року №40-к «Про звільнення ОСОБА_4».

Поновлено ОСОБА_4 на посаді начальника відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Бучацької районної державної адміністрації Тернопільської області з 10 квітня 2013 року.

Стягнуто з Бучацької районної державної адміністрації Тернопільської області на користь ОСОБА_4 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 10 квітня 2013 року по 20 вересня 2013 року з врахуванням допомоги по безробіттю.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 травня 2013 року залишити в силі.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 в період з 16 травня 2005 року по 10 квітня 2013 року працював на посаді начальника відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Бучацької районної державної адміністрації.

Розпорядженням голови Бучацької районної державної адміністрації від 10 квітня 2013 року № 40-к «Про звільнення ОСОБА_4» відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України позивача звільнено із займаної посади. Розпорядження мотивоване змінами в організації виробництва та праці (реорганізація відділу), відмовою від переведення на іншу посаду та враховуючи вимоги статті 14 Закону України «Про архітектурну діяльність».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Тернопільська обласна державна адміністрація листом від 26 березня 2013 року № 01-1646/13-22 погодила звільнення ОСОБА_4 з посади начальника відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Бучацької районної державної адміністрації Тернопільської області відповідно до чинного законодавства. Відповідачем 2 січня 2013 року позивача було повідомлено про можливе вивільнення та запропоновано посаду головного спеціаліста відділу інфраструктури, будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства районної державної адміністрації від якої останній відмовився, про що 20 березня 2013 року усно повідомив керівництво. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем правомірно та у відповідності до вимог чинного законодавства прийнято рішення про звільнення позивача із займаної посади. Доводи позивача щодо його звільнення в період тимчасової непрацездатності, судом не взято до уваги, оскільки Закон України «Про державну службу» не містить обмежень щодо неможливості звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період тимчасової непрацездатності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції виходив з наступних мотивів, з чим погоджується суд касаційної інстанції.

Постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», з подальшими змінами й доповненнями, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Відповідно до статей 42, 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) позивач мав переважне право на залишенні на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, проте відповідачем не враховано стажу роботи, її якості, ефективності та продуктивності, свідченням чого є розпорядженням від 30 грудня 2011 року № 879 «Про роботу структурних підрозділів райдержадміністрації щодо посилення виконавської дисципліни, реалізації завдань,визначених законами України, актами і доручення Президента України, Кабінету Міністрів України, розпорядчими документами голів обласної та районної державних адміністрацій».

Відповідно до частини 3 статті 40 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, але всупереч зазначеним вимогам встановлено, що позивачу не було належним чином запропоновано іншу роботу.

Крім того, звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника, крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок) (частина 3 статті 252 КЗпП України).

Такого погодження відповідач не отримав.

Розрахунок позивача також відповідачем проведено із порушенням вимог статті 47 КЗпП України в частині обов'язку власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку у день звільнення.

ОСОБА_4 про звільнення повідомлено листом від 10 квітня 2013 року № 01-523/01-20, відправленим відповідачем згідно з відбитком поштового штемпеля 15 квітня 2013 року та врученим позивачу лише 19 квітня 2013 року.

Також, встановлено, що розпорядженнями від 28 грудня 2012 року № 948-од «Про упорядкування структури районної державної адміністрації» та від 21 січня 2013 року №11-од «Про внесення змін та доповнень до розпорядження голови районної державної адміністрації від 28 грудня 2012 року № 948-од» відділ архітектури, містобудування житлово-комунального господарства районної державної адміністрації реорганізовується шляхом перетворення з покладенням відповідних функцій на відділ інфраструктури, будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства районної державної адміністрації. При цьому гранична чисельність працівників відділу збільшена з двох працівників до трьох. Тобто, скорочення чисельності або штату працівників не відбулося.

В касаційній скарзі відповідач посилається на те, що у разі пропуску триденного строку виборним органом профспілкової організації надання згоди на звільнення з посади, в розумінні частини 5 статті 43 КЗпП України слід вважати, що такий орган надав згоду на розірвання трудового договору з працівником.

Такі твердження не відповідають обставинам справи та нормам чинного законодавства. Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач на час його звільнення був членом профспілкового комітету профспілки працівників Бучацької районної державної адміністрації Тернопільської області, а відповідно до приписів статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу, його керівників, крім додержання загального порядку, допускається лише за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є. Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 1 жовтня 2013 року № 21-319а13 та від 25 березня 2014 року № 21-44а14.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо скасування розпорядження голови Бучацької районної державної адміністрації від 10 квітня 2013 року № 40-к «Про звільнення ОСОБА_4» та поновлення його на роботі з виплатою середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Поновлюючи ОСОБА_4 на роботі, суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про зобов'язання Бучацької районної державної адміністрації Тернопільської області поновити позивача на посаді начальника відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Бучацької районної державної адміністрації Тернопільської області, оскільки відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, тобто, працівник поновлюється на тій же посаді, з якої відбувалось таке звільнення.

Посилання відповідача про неналежне виконання своїх обов'язків позивачем не може бути підставою для скасування судових рішень, оскільки останній був звільнений не за систематичне невиконання посадових обов'язків, а в зв'язку зі змінами в організації та реорганізації відділу.

Що стосується доводів касаційної скарги про перебування ОСОБА_4 на стаціонарному лікуванні з 10 по 16 квітня 2013 року та порушень при видачі листка непрацездатності, то доказів щодо його анулювання суду відповідачем не надано.

Суд апеляційної інстанції при вирішенні справи обґрунтовано виходив з того, що при звільненні працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу повинні бути дотримані вимоги частини 3 статті 40 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанцій при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Суд апеляційної інстанції не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судового рішення чи вчиненні процесуальних дій, а тому у відповідності до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2013 року - без змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Бучацької районної державної адміністрації Тернопільської області відхилити.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ємельянова В.І.

Судді Заїка М.М.

Олексієнко М.М.