Справа № 265/4015/13-а
Суддя: Вайновський А. М.
Дата ухвалення: 2013-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 265/4015/13-а
Провадження № 2-а/265/159/13
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2013 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Вайновського А.М.,

при секретарі Григор А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Маріуполі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Орджонікідзевського району Маріупольської міської ради про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

30 травня 2013 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом до відповідача в особі УПСЗН Орджонікідзевського району Маріупольської міської ради про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову зазначила, що у квітні 1942 року її було насильно вивезено на територію Німеччини, а саме міста Потсдам, де вона працювала на заводі «Арадо». У квітні 1945 року її було звільнено військами червоної армії. Охорона авіаційного заводу «Арадо» здійснювалася військами СС, працювали на заводі по 16-17 годин щоденно, ночували у бараках, обнесених парканом з колючим дротом та під електричною напругою. По кутах паркану розташовувались вартові вишки, по периметру несли службу охоронці із собаками. Працівникам-остарбайтерам були присвоєні лагерні номери. На роботу виводили під охороною військ СС. 20.03.2013 року вона звернулася до УПСЗН із заявою про перегляд її статусу «жертви нацистських переслідувань» та надання їй нового статусу «неповнолітнього вязня концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового утримання». Такі дії відповідача вважає неправомірними, оскільки на її думку УПСЗН не прийняло до уваги те, що архівні дані, які збереглися на сьогодення, не відповідають дійсності. Просить зобовязати відповідача надати їй статус «неповнолітнього вязня концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового утримання».

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 вимоги та доводи адміністративного позову підтримала у повному обсязі, надавши пояснення аналогічні, викладеним у позовній заяві. Просила задовольнити адміністративний позов.

Представник відповідача до судового засідання не зявився, проте від нього до суду надійшли письмові заперечення, за змістом яких зазначає, що позивач перебуває на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги, як учасник Великої Вітчизняної війни, ветеран праці. Встановити позивачеві статус «неповнолітнього вязня концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового утримання» у відповідності до ст. 6-1 ЗУ «Про жертви нацистських переслідувань» немає підстав, оскільки відсутні відомості про місце та режим її утримання на території Німеччини. Просив відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно зі ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень, обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суб'єкт владних повноважень повинен надати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребує названі документи та матеріали. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справи на основі наявних доказів.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 народилася 09 березня 1926 року, перебуває на обліку в УПСЗН Орджонікідзевського району Маріупольської міської ради та внесені до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги, як учасник ВОВ, користується пільгами, передбаченими ст. 14 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що підтверджено посвідченням серії В-ІІІ № 100290 від 22.04.1997 року.

З довідки за № 7/1-П-8272-93, виданої Управлінням служби безпеки України по Донецькій області від 11.04.1994 року, вбачається, що ОСОБА_2 у квітні 1942 року було насильно вивезено до Німеччини, де вона працювала на заводі у м. Потсдам. Звільнена у квітні 1945 року.

20 березня 2013 року позивач ОСОБА_1, дошлюбне прізвище якої ОСОБА_2, звернулася до УПСЗН Орджонікідзевського району із заявою про присвоєння їй статусу «неповнолітнього вязня концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового утримання» на підставі ст. 6-1 ЗУ «Про жертви нацистських переслідувань», надавши на підтвердження зазначену довідку.

Листом УПСЗН Орджонікідзевського району за вих. № 066хП-16-02/1-11 від 25.03.2013 року ОСОБА_1 було відмовлено у присвоєнні їй зазначеного статусу.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» особами, які належать до числа жертв нацистських переслідувань, є: колишні в'язні концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання та місць примусових робіт у роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни; особи, які були насильно вивезені з території колишнього Союзу РСР на примусові роботи на територію Німеччини або її союзників, що перебували у стані війни з колишнім Союзом РСР, або на території окупованих ними інших держав; діти, які народилися в місцях примусового тримання їх батьків та в місцях відбування батьками примусових робіт; діти партизанів, підпільників, інших учасників боротьби з націонал-соціалістським режимом у тилу ворога, яких у зв'язку з патріотичною діяльністю їх батьків було піддано репресіям, фізичним розправам, гонінням. До жертв нацистських переслідувань належать також особи, які у роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни були насильно вивезені з території інших держав, що після 1944 року увійшли до складу колишнього Союзу РСР, а також особи, які після звільнення з концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання та місць примусових робіт були переселені на територію України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» держава забезпечує соціальний захист жертв нацистських переслідувань та їх громадських організацій шляхом надання пільг, зокрема, колишнім неповнолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 18 років) в'язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, створених фашистською Німеччиною та її союзниками в період Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни, а також дітям, які народилися в зазначених місцях примусового тримання їх батьків, - відповідно до статті 6-1 цього Закону.

Аналізуючи зміст наведених норм, суд приходить до висновку про те, що низка пільг, передбачених ст. 6-1 наведеного Закону, може розповсюджуватися на певних осіб при встановленні двох фактів: факту недосягнення особою на момент увязнення 18-річного віку та факту увязнення у концентраційних таборах, гетто, інших місцях примусового утримання.

Стаття 1 ЗУ «Про жертви нацистських переслідувань» визначає поняття концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, а саме:

Концентраційний табір це місце превентивного ув'язнення людей з мотивів політичного, національного та релігійного характеру за рішенням державної таємної поліції - гестапо, без слідства і суду, без встановлення терміну, з особливо жорстоким режимом тримання (ізоляції), і з метою поступового знищення в'язнів непосильною каторжною працею, голодом, екзекуціями, тортурами, вбивствами і стратами, підпорядковане інспекції концентраційних таборів ОСОБА_3 з характерними ознаками: повна ізоляція в'язнів від зовнішнього світу, що забезпечується комплексом споруд, обнесених системою дротяних огорож під високою електричною напругою, встановленням вогневих точок на охоронних вежах і в наземних дзотах по периметру огорожі, а також системою зовнішніх постів, що виключає можливість проникнення до табору ззовні; реєстрація ув'язнених та запровадження спеціального одягу і системи розпізнавальних знаків і номерів; охорона військами СС; використання праці ув'язнених головною службою господарського управління СС; незастосування превентивного ув'язнення, що здійснювалося державною таємною поліцією - гестапо як покарання або заміна тюремного ув'язнення.

Гетто - частина території населеного пункту, виділена для примусового тримання осіб єврейської національності з метою їх ізоляції та подальшого знищення.

Іншими місцями примусового тримання та місцями примусових робіт є: виправно-трудовий табір - місце ув'язнення громадян на визначений термін за ухилення від трудової повинності, з подальшим направленням на попереднє місце роботи або до концтабору, підпорядкований комендатурі СД та поліції безпеки, з особливо жорстоким режимом тримання; табір примусової праці для осіб єврейської національності - місце ув'язнення осіб єврейської національності з метою їх використання на важких роботах, перетворений із гетто або новостворений з вивезенням працездатних євреїв із гетто, підпорядкований керівництву поліції та СС; табори знищення, створені з метою проведення екзекуцій в стаціонарних приміщеннях, та місця масових страт мирного населення; гестапівські тюрми - місця ув'язнення і тримання з політичних мотивів із застосуванням до ув'язнених насильницьких дій виняткової жорстокості, включаючи катування і вбивства; медичні та дитячі заклади, в яких насильно утримувалися особи-донори, особи, над якими проводилися злочинні медичні експерименти, та особи, відібрані для онімечування; створені в місцях активних антифашистських дій табори для заручників, які підлягали масовому фізичному знищенню; пересувні загони (команди) з числа мирного населення, які використовувались окупантами для власного захисту під час проведення військових операцій або робіт з розміновування; карантинні інфекційні табори, створені нацистами на передньому краї оборони для розповсюдження інфекційних хвороб серед мирного населення та військ ОСОБА_4; табори для членів сімей офіцерів ОСОБА_4.

Надана позивачем ОСОБА_1 довідка за № 7/1-П-8272-93, що була видана Управлінням СБУ по Донецькій області від 11.04.1994 року, не містить конкретизованих відомостей про місце, характер та режим її примусового тримання на території Німеччини у період з квітня 1942 року по квітень 1945 року.

Крім того, за інформацією, наданою Управлінням СБУ в Донецькій області від 02.08.2013 року, в архіві тимчасового зберігання документів наявна фільтраційна картка на репатріантку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі якої видана довідка № 7/1-П-8272-93 від 11.04.1994 року, текст якої у повному обсязі відповідає матеріалам. Будь-які інші відомості у матеріалах відсутні.

Таким чином, за відсутності зазначених відомостей УПСЗН Орджонікідзевського району Маріупольської міської ради суду правомірно відмовив позивачеві ОСОБА_1, а тому підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.

За таких обставин, керуючись ст. ст. 8-11, 17, 18, 71, 86, 94, 159-167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Орджонікідзевського району Маріупольської міської ради про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя ___________________