Справа № 802/2151/15-а
Суддя: Вергелес Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2015-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

04 серпня 2015 р. Справа № 802/2151/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Вергелеса Андрія Валерійовича,

за участю:

секретаря судового засідання: Дмитрука Віктора Володимировича

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації

про: визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що листом № 04-1360 від 12.03.2015 р. Департамент соціальної політики Вінницької ОДА відмовив ОСОБА_1 у наданні дозволу на перереєстрацію на її ім'я автомобіля ЗАЗ 110308, 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 наданого в 2012 році її (позивача) батьку ОСОБА_4 як інваліду війни І групи.

Позивач не погоджується з такою відмовою, вважає її протиправною, оскільки вона володіє сукупністю всіх необхідних підстав для переоформлення автомобіля: а саме є донькою покійного ОСОБА_4, проживала разом з ним, являється інвалідом ІІІ групи, яка перебуває на обліку для позачергового забезпечення автомобілем.

ОСОБА_1 двічі зверталась до Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації про надання дозволу на перереєстрацію автомобіля на її ім'я. Однак відповідач відмовив позивачу в наданні такого дозволу, в звязку з чим позивач звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просить: визнати протиправними дії Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації стосовно відмови в перереєстрації автомобіля ЗАЗ року випуску, на ім`я ОСОБА_1; зобовязати відповідача - Департамент соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації прийняти рішення про реєстрацію на ім`я ОСОБА_1, інваліда ІІІ групи автомобіля ЗАЗ року, який був у користуванні ОСОБА_4

В судовому засіданні позивач та її представник надали пояснення, що повністю відтворюють зміст позовної заяви, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно наказу Головного управлінням праці та соціального захисту населення Вінницької облдержадміністрації від 01.10.2012 року № 106 ОСОБА_4 було безкоштовно видано автомобіль ЗАЗ 110308, 2010 року випуску.

Відповідно до листа Головного управлінням праці та соціального захисту населення облдержадміністрації від 03.10.2012 р. 3 04-1078 на підставі пункту 32 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 року №999, ОСОБА_5 було видано тимчасовий талон на право керування автомобілем ЗАЗ 110308, 2010 року випуску, терміном на 3 роки (а.с. 15).

10 січня 2014 року ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-АМ №279492 (а.с. 5).

Після смерті ОСОБА_4, позивач як особа, яка доглядала за померлим та постійно проживала з ним, являючись інвалідом ІІІ групи (з червня 2014 року перебуває на обліку для позачергового забезпечення автомобілем), 01.07.2014 р. звернулась із заявою до Департаменту соціальної політики щодо надання дозволу на перереєстрацію автомобіля на її ім'я.

Листом департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації від 01.08.2014 р. № 04-3395/1 позивачу було відмовлено в зв'язку з тим, що на день смерті ОСОБА_4 ОСОБА_1 не була зареєстрована разом з ним за однією адресою, а також у позивача відсутнє посвідчення на право керування автомобілем відповідної категорії (а.с. 23).

06 березня 2015 року ОСОБА_1 повторно звернулась із заявою до Департаменту соціальної політики, щодо надання дозволу на перереєстрацію автомобіля.

Однак, відповідач надав відмову щодо надання дозволу в перереєстрації автомобіля ЗАЗ року випуску, оформлену листом від 12.03.2015р. №04-1360, де було вказано, що в документах, наданих до повторного звернення не має інформації, яка б свідчила про реєстрацію ОСОБА_1 за однією адресою з ОСОБА_4 (а.с. 24).

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходив з такого.

Так, відповідач, відмовляючи позивачу у наданні дозволу на перереєстрацію вказаного автомобіля керувався приписами пункту 16 Порядку та виходив виключно з переліку наданих позивачем документів, дотримуючись формального порядку розгляду звернення позивача про переоформлення автомобіля.

Однак, об'єктивні обставини по справі свідчать про наявність у позивача достатніх підстав для переоформлення за ним автомобіля як інвалідом, після смерті батька інваліда.

Згідно з приписами статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV від 11.12.2003 р., місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово; реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла.

Також пунктом 1.2. Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України №1077 від 22.11.2012 року та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18.12.2012, за № 2109/22421 передбачено, що реєстрація місця проживання або місця перебування особи - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

З системного аналізу наведених правових норм слідує, що реєстрація місця проживання є адміністративною дією, яка встановлює додатковий зв'язок особи з державою, і не є обставиною, яка підтверджує чи спростовує фактичне місце проживання чи перебування особи.

Натомість законодавець, визначаючи однією із умов наявність реєстрації на час смерті інваліда за місцем його реєстрації, переслідував насамперед мету: виключити можливість зловживання правом на реєстрацію автомобіля сторонніми, заінтересованими особами, які, до прикладу, - постійно не проживали, не вели спільний побут та не були членами сім'ї інваліда, який помер.

Керуючись принципом верховенства права, закріпленим в статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд повинен виходити із того, що людина, її права та свободи є найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

В частині другій статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV від 11.12.2003 року зазначено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Як вбачається з договору купівлі продажу від 01.06.2006 р., що зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за №1342998, позивач придбала цілий житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться в с. Медвеже Вушко по вул. М. Загребельної під номером 22 Вінницького району, Вінницької області, в якому проживала та доглядала за ОСОБА_4 до його смерті.

Факт родинних відносин та проживання ОСОБА_1 однією сім'єю із ОСОБА_4 підтверджується рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 02.02.2015р. по справі №128/252/15-ц.

З довідок №№ 320, 321, 322 від 10.06.2015 р., виданих виконавчим комітетом Медвежо-Вушківської сільської ради народних депутатів видно, що ОСОБА_4 був зареєстрований та постійно, з червня 2006 року по день смерті (10.01.2014р.), проживав разом зі своєю донькою ОСОБА_1, яка здійснювала за ним догляд, в будинку по вул. М.Загребельної, 22 в с. Медвеже Вушко, Вінницького району, Вінницької області, власником якого вона є (а.с. 17-19).

З огляду на вищенаведене, факт відсутності запису про реєстрацію місця проживання позивача, з врахуванням встановлених судом обставин, а саме постійного проживання за відповідним місцем реєстрації померлого, не може слугувати безумовною підставою позбавлення законного права позивача на забезпечення автомобілем як члена сім'ї померлого інваліда. Адже, суть Постанови Кабінету Міністрів № 999, від 19.07.2006 року спрямована на максимальне право сім'ї інваліда залишити автомобіль у користуванні, після смерті самого інваліда, при наявності в ній інваліда.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про реабілітацію інвалідів в Україні", статей 6 і 11-1 Закону України "Про гуманітарну допомогу" Кабінет Міністрів України постановою від 19.07.2006 № 999 затвердив Порядок забезпечення інвалідів автомобілями.

Згідно з абз. 1, 3 пункту 16, Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 № 999 ( зі змінами та доповненнями, надалі - Порядок), після смерті інваліда автомобіль, яким він був забезпечений, строк експлуатації якого більше ніж 10 років, залишається безоплатно члену сім'ї, який на час смерті інваліда був зареєстрований за місцем реєстрації інваліда. Автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років (крім випадку, зазначеного в абзаці другому цього пункту), після смерті інваліда залишається у користуванні його сім'ї, якщо в ній є інвалід. який: мав підстави для забезпечення автомобілем на час смерті інваліда або протягом не більше 6 місяців з дня його смерті; був зареєстрований на час смерті інваліда за місцем його реєстрації

Згідно ч. 2 ст. 38 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», після смерті інваліда, автомобіль, виданий безоплатно чи на пільгових умовах, у тому числі визнаний гуманітарною допомогою, за бажанням членів його сім'ї може бути переданий у їх власність безоплатно у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

З аналізу вище зазначених норм вбачається, що позивач має право на перереєстрацію автомобіля який був оформлений за її батьком інвалідом, на себе, як інваліда яка є членом сім'ї свого батька.

У зв'язку з викладеним вище, суд дійшов висновку про те, що позов обґрунтований та такий, що підлягає до задоволення.

При ухваленні рішення в даній адміністративній справі суд також керувався наступним.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно положень, закріплених статтею 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст. 86 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується частиною 1 статті 94 КАС України, в силу якої якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації щодо відмови в наданні дозволу ОСОБА_1 на перереєстрацію на її ім'я автомобіля ЗАЗ 110308, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Зобов'язати Департамент соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації надати ОСОБА_1 дозвіл на перереєстрацію на її ім'я автомобіля ЗАЗ 110308, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 73 грн. 08 коп. (сімдесят три грн. 08 коп.).

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Вергелес Андрій Валерійович