Справа № 2а-16613/10/2070
Суддя: Водолажська Н.С.
Дата ухвалення: 2015-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський апеляційний адміністративний суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2015 р. Справа № 2а-16613/10/2070

Головуючий 1 інстанції: Тітов О.М.

Доповідач: Водолажська Н.С.

Колегія суддів у складі:

Головуючий суддя Водолажська Н.С.,

Суддя Калиновський В.А., Суддя Бенедик А.П.

при секретарі Тітова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Красноградської міжрайонної державної податкової інспекції Харківської області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16.06.2015р. по справі № 2а-16613/10/2070

за позовом Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1

до Красноградської міжрайонної державної податкової інспекції Харківської області

про визнання податкового повідомлення-рішення нечинним, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, СПД ФО ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог просив скасувати, як протиправне, податкове повідомлення-рішення Красноградської МДПІ у Харківській області № /0 від 20.07.09 р. в частині визначення податкового зобов'язання по сплаті земельного податку в сумі 26698,66 грн.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 16.06.15 р. по справі № 2а-16613/10/2070 позов був задоволений в повному обсязі.

Відповідач не погодився з судовим рішенням і подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16.06.15 р. по справі № 2а-16613/10/2070 та прийняте нову постанову про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства з мотивів, наведених в апеляційній скарзі.

Позивач письмові заперечення на апеляційну скаргу не подав.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши постанову суду, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції було встановлено, що СПД ФО ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа - підприємець 30.09.04 р. За договором купівлі-продажу від 13.04.03 р. гр. ОСОБА_1 належать нежилі будівлі, які знаходяться на території Красноградської міської ради за адресою: АДРЕСА_2.

Підставою для прийняття оскарженого податкового повідомлення-рішення є акт № 335/17-010/ від 20.07.09 р. перевірки гр. ОСОБА_1, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1, з питань повноти та своєчасності сплати земельного податку, в якому зафіксований факт того, що вказана особа у період з 01.01.07 р. по 31.12.08 р. використовувала земельну ділянку площею 0,3193 га без правовстановлюючих документів, у зв'язку з чим відповідачем були збільшені зобов'язання по земельному податку за вказаний період на 31410,20 грн. із розрахунку ставки земельного податку на землі промисловості у розмірі 5% від грошової оцінки земельної ділянки - 314102,82 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції процитував зміст ч. 1, ч. 2 ст. 125, ст. 126 Земельного кодексу України (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин), ч. 2 ст. 20 Закону України «Про оренду землі» і вказав на те, що земельне законодавство України вимагає державної реєстрації документа, що встановлює право користування земельною ділянкою. Тому для цілей регулювання земельних відносин виникнення права оренди земельної ділянки пов'язане із фактом державної реєстрації відповідного договору. У той же час у сфері оподаткування для виникнення у платника податкового обов'язку з нарахування та сплати земельного податку дотримання порядку оформлення права користування земельною ділянкою не має вирішального значення.

Крім того, суд першої інстанції, пославшись на ч. 1 ст. 2, ст. 5 та ст. 15 Закону України «Про плату за землю» (який діяв на час виникнення спірних правовідносин), зазначив, що використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка, яка перебуває у власності або користуванні, у т.ч. на умовах оренди, суб'єктом - власник земельної ділянки і землекористувач, у т.ч. орендар. Обов'язок сплачувати земельний податок виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.

При цьому наведені норми податкового законодавства не деталізують вимог до правового титулу, відповідно до якого у особи виникає право користування земельною ділянкою, не встановлюють будь-яких кваліфікуючих вимог щодо порядку укладення (оформлення) права користування земельною ділянкою для визнання за особою прав та обов'язків землекористувача у сфері податкових правовідносин. Принцип економічної обґрунтованості справляння земельного податку як майнового податку полягає у покладенні обов'язку з його сплати на особу, яка має юридичну можливість отримувати економічний ефект від використання землі. А відтак обов'язок зі сплати земельного податку пов'язується саме з фактичним отриманням особою права власності або права користування землею та існує й за відсутності державної реєстрації відповідного права, що здійснюється за бажанням правоволодільця. Таким чином, обов'язок зі сплати земельного податку виникає у особи в силу фактичного використання земельної ділянки, незалежно від дотримання такою особою вимог земельного та цивільного законодавства щодо порядку оформлення права землекористувача та підстав набуття права користування.

Зважаючи на те, що у періоді, охопленому перевіркою, позивач використовував спірну земельну ділянку за фактом використання нежитлових будівель, які на ній розташовані, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що твердження відповідача про обов'язок позивача сплачувати земельний податок з цієї ділянки є обґрунтованим.

У той же час при обчисленні земельного податку, який підлягає стягненню з позивача за використання спірної земельної ділянки, відповідачем була безпідставно застосована ставка податку на рівні 5%, яка встановлена ч. 1 ст. 8 Закону України «Про плату за землю» за земельні ділянки, надані для підприємств промисловості, транспорту, зв'язку та іншого призначення, за винятком земельних ділянок, зазначених у ч. 2 та ч. 3 цієї статті і ч. 2 ст. 6 цього Закону, оскільки позивач не є підприємством промисловості, транспорту, зв'язку та іншого призначення, на які поширюється дія цієї норми Закону.

При цьому суд першої інстанції послався на ухвалу Вищого адміністративного суду України від 19.03.15 р. по даній справі і на положення ст. 72 КАС України, де зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сини, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Також суд першої інстанції навів зміст ч. 1 та ч. 5 ст. 7 Закону України «Про плату за землю» і зазначив, що при обчисленні земельного податку зі спірної ділянки підлягає застосуванню ставка податку в розмірі 1% від грошової оцінки землі, що не заперечується і відповідачем.

Щодо періоду нарахування земельного податку, суд першої інстанції зазначив, що нарахування податку в 2009 р. повністю за 2007 р. та 2008 р. є неправомірним, оскільки згідно з приписами ст. 18 Закону України «Про плату за землю» (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) платники, яких своєчасно не було залучено до сплати земельного податку, сплачують податок не більш як за два попередні роки, а тому двома попередніми роками, за які відповідач мав право нарахувати земельний податок, рахуючи назад від дати складання акту перевірки, є наступні роки (наступній період): від дати складання акту 20.07.09 р. - один (перший) рік назад - 20.07.08 р.; від дати складання акту 20.07.09 р. - один (другий) рік назад - 20.07.07 р.

Таким чином, з огляду на зазначене, суд першої інстанції зробив висновок про те, що відповідачем безпідставно, в порушення приписів ст. 18 Закону України «Про плату за землю», визначений позивачу податок за період з 01.06.07 р. по 19.07.07 р., тобто за першу половину 2007 р., а тому розмір земельного податку, який має сплатити позивач, складає 4711,54 грн. і тому вимоги позивача про скасування податкового повідомлення-рішення Красноградської МДПІ № /0 від 20.07.09 р. в частині визначення податкового зобов'язання по сплаті земельного податку в сумі 26698,66 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає необхідним вказати на те, що суд першої інстанції безпідставно послався на положення ч. 1 ст. 72 КАС України і вважає, що ухвала Вищого адміністративного суду України від 19.03.15 р. по даній справі визначає обставини, які не повинні доказуватися при розгляді даної справи, оскільки в ній бере участь та сама особа, щодо якої встановлені ці обставини. Проте, як свідчить резолютивна частина ухвали Вищого адміністративного суду України від 19.03.15 р., цим судовим рішенням були скасовані постанова Харківського окружного адміністративного суду від 09.02.11 р. та ухвала Харківського апеляційного адміністративного суду від 08.09.11 р. по справі № 2а-16613/10/2070 і справа була направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. Наведене свідчить про те, що після винесення рішення судом касаційної інстанції будь-якого рішення по даній справі, яке б набрало законної сили, не існувало, а тому до нього не можуть застосовувати приписи ч. 1 ст. 72 КАС України.

Суд першої інстанції безпідставно ототожнив положення ч. 1 ст. 72 КАС України і ч. 5 ст. 227 КАС України, де записано, що висновки і мотиви, з яких судом касаційної інстанції скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи. У вказаній ухвалі суд касаційної інстанції визнав, що для правильного вирішення цього спору слід було за наслідками встановлення до якої саме категорії належить спірна ділянка, визначити ставку податку, що підлягає застосуванню при обчисленні земельного податку зі спірної ділянки.

В постанові суду першої інстанції був зроблений висновок про те, що на позивача, який не є підприємством промисловості, транспорту, зв'язку та іншого призначення, то на нього не поширюється дія ч. 1 ст. 8 Закону України «Про плату за землю». Наведене свідчить про те, що суд першої інстанції з хибних міркувань ототожнив поняття «категорії земель за цільовим призначенням» з видами господарської діяльності підприємця.

Слід відмітити, що в ст. 19 Земельного кодексу України встановлено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. В ст. 20 цього Кодексу передбачено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу.

Також слід відмітити, що в ст. 1 Закону України «Про землеустрій» містить визначення поняття «цільове призначення земельної ділянки», згідно з яким це є її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Цільове призначення земельних ділянок, які надані громадянам, юридичним особам у власність чи постійне користування, зазначається в державних актах на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою. З цією метою до форми бланків зазначених державних актів, затверджених постановою КМУ N 449 від 02.04.02 р. «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою», введена графа «цільове призначення». Таким чином, цільове призначення конкретної земельної ділянки фіксується у рішенні уповноваженого органу про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку. Про ці обставини вказано в постанові Верховного Суду України від 05.03.13 р. по справі № 21-417а12.

Як свідчать залучені до матеріалів справи документи, в інформації Управління Держкомзему у Красноградському районі Харківської області № 296 від 22.04.09 р. вказано, що за адресою: АДРЕСА_2 знаходиться земельна ділянка з нежитловими будівлями, що належать на праві власності гр. ОСОБА_1 (колишня Бавовняно-ткацька фабрика), цільовим використанням якої визначено - землі промисловості. Доказів того, що позивач звертався до відповідного органу місцевого самоврядування або органу державної влади для зміни цільового призначення у встановленому законодавством порядку на підставі документації із землеустрою і що такі зміни були внесені.

За таких підстав висновки суду першої інстанції стосовно категорії земельної ділянки за цільовим призначенням, що фактично використовує позивач, з урахуванням лише видів його господарської діяльності є безпідставним, а тому здійснений відповідачем розрахунок плати за землю з використанням ставки податку у 5%, встановленої ст. 8 Закону України «Про плату за землю», яка діяла на час виникнення даних правовідносин.

Колегія суддів вважає доцільним вказати на те, що в предметом оскарження в позові є податкове повідомлення-рішення Красноградської МДПІ у Харківській області № /0 від 20.07.09 р., винесене на підставі акт перевірки № 335/17-010/ від 20.07.09 р. Проте в матеріалах справи таке податкове повідомлення-рішення відсутнє, його копію позивач не надавав ні до позову, ні при подальшому розгляді даної справи в судах апеляційної та касаційної інстанції, ні при новому розгляді в суді першої інстанції. В матеріалах даної справи міститься лише податкове повідомлення від 31.05.11 р. (арк. справи 135), яке було додатком до заперечення на апеляційну скаргу відповідача на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 09.02.11 р. по даній справі і не має відношення до предмету позову.

За таких підстав колегія суддів дійшла до висновку про те, що при прийнятті оскарженого в даному апеляційному провадженні судового рішення суд першої інстанції не дослідив письмові докази і не з'ясував всі фактичні обставини, що мають відношення до справи. Наведене свідчить про порушення судом першої інстанції вимог процесуального права.

Також слід відмітити, що в постанові суду першої інстанції з посиланням на приписи п. 1 ст. 18 Закону України «Про плату за землю» зроблений висновок про те, що відповідач не мав права нараховувати позивачу плату за землю за період з 01.06.07 р. по 19.07.07 р., тобто за першу половину 2007 р., і здійснив відповідний розрахунок платежів.

Слід відмітити, що дана норма передбачає, що платники, яких своєчасно не було залучено до сплати земельного податку, сплачують податок не більш як за два попередні роки. А в ст. 26 цього Закону передбачено, що за порушення Закону України «Про плату за землю» платники несуть відповідальність, передбачену Земельним кодексом України та законами України. В Преамбулі Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» записано, що цей Закон є спеціальним законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов'язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов'язкових платежів), включаючи збір на обов'язкове державне пенсійне страхування та внески на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків контролюючими органами, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, та визначає процедуру оскарження дій органів стягнення.

Тобто на час проведення перевірки та прийняття оскарженого податкового повідомлення-рішення у сфері оподаткування діяв саме цей Закон, який встановлював порядок оподаткування, строки звітування, узгодження податкових зобов'язань та відповідальність платників податків. В п. 15.1.1 та п. 15.2 ст. 15 вказаного Закону встановлено, що за винятком випадків, визначених п. 15.1.2, податковий орган має право самостійно визначити суму податкових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Законом, не пізніше закінчення 1095 дня, наступного за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, а у разі, коли така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку податковий орган не визначає суму податкових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого податкового зобов'язання, а спір стосовно такої декларації не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку. Податкове зобов'язання може бути нараховане або провадження у справі про стягнення такого податку може бути розпочате без дотримання строку давності, визначеного у п. 15.1.1 наведеної норми, у разі коли: а) податкову декларацію за період, коли виникло податкове зобов'язання, не було подано.

Як свідчать матеріали справи і це не заперечувалося позивачем, він, як суб'єкт підприємницької діяльності, до органу ДПС податкові розрахунки земельного податку (плати за землю) за 2007-2008 роки не подавав, а тому, з урахуванням положень п. 19.1 ст. 19 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», при проведенні перевірки від 20.07.09 р. у відповідача були всі законні підстави для розрахунку податкових зобов'язань по платі за землю та прийняття у зв'язку з цим податкового повідомлення-рішення.

Зважаючи на те, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 16.06.15 р. по справі № 2а-16613/10/2070 прийнята з невірним застосуванням норм матеріального права та без дотримання приписів процесуального права, колегія суддів дійшла до висновку про те, що вона підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 160, 165, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 209, 254 КАС України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Красноградської міжрайонної державної податкової інспекції Харківської області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16.06.2015р. по справі № 2а-16613/10/2070 - задовольнити.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16.06.2015р. по справі № 2а-16613/10/2070 ? скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову СПД ФО ОСОБА_1 про скасування, як протиправного, податкового повідомлення-рішення Красноградської МДПІ у Харківській області № /0 від 20.07.09 р. в частині визначення податкового зобов'язання по сплаті земельного податку в сумі 26698,66 грн.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з моменту виготовлення повного тексту.

Головуючий суддя (підпис)Водолажська Н.С.
Судді(підпис) (підпис) Калиновський В.А. Бенедик А.П.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 07.08.2015 року.