Справа № 2-а-3847/2010
Суддя: Вергун І. В.
Дата ухвалення: 2010-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Ізюмський міськрайонний суд Харківської області
Справа № 2а-3847/2010 року
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2010 року м. Ізюм

Суддя Ізюмського міськрайонного суду Харківської області Вергун І. В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі про поновлення пропущеного строку для звернення до суду, зобовязання здійснити нарахування та стягнення недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги дітям війни, -

встановив:

У листопаді 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області про поновлення пропущеного строку для звернення до суду, зобовязання здійснити нарахування та стягнення недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги дітям війни.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що він наділений правовим статусом дитини війни, а тому відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» користується правом на одержання щомісячної державної соціальної допомоги у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. Просить зобовязати відповідача провести відповідні нарахування і виплати державної соціальної допомоги дитині війни у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком за період з 22. 05. 2008 по 31.12.2008 року, за 2009 рік, з січня по 01 листопада 2010 року.

В запереченні проти позову відповідач адміністративний позов не визнав, пояснивши, що позивачеві як дитині війни правомірно підвищення до пенсії з 2006 року не нараховувалося та не виплачувалося. Виплата підвищення до пенсії дітям війни здійснюється не з коштів Пенсійного фонду України, а за рахунок коштів Державного бюджету України, в межах видатків, затверджених Законами України про Державний бюджет України на відповідний рік, якими було передбачено виплату підвищення до пенсії позивачеві тільки з 1 січня 2008 року у розмірі 10 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Враховуючи також і те, що позивач пропустив строк звернення до адміністративного суду, представник відповідача просить в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

До судового засідання позивач ОСОБА_1 подав клопотання, в якому просить суд проводити розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задовольнити.

Представник відповідача до початку судового розгляду справи подав до суду заперечення проти позову та письмову заяву, в якій позовні вимоги не визнає в повному обсязі. Просить суд в задоволенні позову відмовити та проводити розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Відповідно до частини 4 статті 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд здійснюється в порядку письмового провадження.

Оскільки від всіх осіб, які беруть участь у справі, надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суддя ухвалою визнав можливим розглянути справу в порядку письмового провадження, на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в адміністративному позові та в запереченні проти цього позову докази, суддя приходить до висновку, що адміністративний позов слід задовольнити частково.

Суддею встановлені обставини і визначені відповідні до них правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 народився 28 січня 1944 року, є громадянином України (а.с. 5).

Згідно із статтею 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» дитиною війни є особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни було менше 18 років. Відповідно, позивач є дитиною війни в розумінні Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Встановлено, що позивач наділений правовим статусом дитини війни, знаходиться на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії Ж № 150071 виданого 17.08.2004 року, з проставленим в ньому штампом «дитина війни» (а.с.7).

Відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18 листопада 2004 року, який набрав чинності з 1 січня 2006 року, дітям війни пенсії, щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до пункту 41 розділу ІІ «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року, який набрав чинності 1 січня 2008 року, текст статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» було викладено у новій редакції, відповідно до якої дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни.

Проте рішенням Конституційного Суду України № 10-рп/2008р. від 22 травня 2008 року у справі №1-28/2008р. було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення пункту 41 розділу ІІ «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Положення пункту 41 розділу ІІ «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», які визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення.

Оскільки дія статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» в редакції, яка передбачає виплату дітям війни підвищення у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, була відновлена з 22 травня 2008 року, а позивачеві у 2008 році підвищення до пенсії виплачувалося у розмірі 10 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, то суддя приходить до висновку про задоволення позовних вимог про зобовязання відповідача провести нарахування позивачеві державної соціальної допомоги як дитині війни у розмірі, визначеному статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», за період з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року.

Щодо доводів стосовно відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», суддя зазначає наступне.

Сторонами по справі не заперечується, що позивач, відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» має право на отримання доплати до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до підпункту 6 пункту 2.2 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 30 квітня 2002 року №80-2, у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 25 лютого 2008 року №5-5 (зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 13 березня 2008 року) управління Пенсійного фонду України в місті відповідно до покладених на нього завдань призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до чинного законодавства. Судом встановлено, що позивачеві нараховувалося та виплачувалося підвищення до пенсії як дитині війни з 1 січня 2008 року управлінням Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області, де позивач перебуває на обліку.

На час розгляду цієї справи розмір мінімальної пенсії за віком визначений лише статтею 28 Закону України «Про загальнообовязкове соціальне страхування» і згідно цієї норми мінімальна пенсія за віком дорівнює прожитковому мінімуму встановленому для осіб, що втратили працездатність.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15 липня 1999 року № 966-14, прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком.

Статтею 58 Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів» затверджений на 2008 рік прожитковий мінімум на одну особу в розрахунковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 470 гривень, з 1 квітня - 481 гривень, з 1 липня - 482 гривень, з 1 жовтня - 498 гривень.

За таких обставин, суддя приходить до висновку про необхідність зобовязати управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області провести нарахування позивачеві державної соціальної допомоги, як дитині війни у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, з 22 травня 2008 року до 31 грудня 2008 року та провести відповідні виплати.

Стосовно позовних вимог про зобовязання відповідача нарахувати та виплачувати позивачу щомісячну доплату до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком за 2009 рік, з січня по 01 листопада 2010 року суддя вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню з таких підстав.

В частині першій статті 54 Закону України «Про державний бюджет України на 2009 рік» від 26.12.2008 року № 835-VI (далі - Закон № 835-VІ) зазначено, що у 2009 році прожитковий мінімум на одну особу та для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, в розмірах, що діяли у грудні 2008 року.

Законом № 835-У1 ніяких змін до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» не вносилось.

Тобто, при нарахуванні позивачу пенсії з 1 січня 2009 року по 31 жовтня 2009 року відповідач повинен брати прожитковий мінімум в сумі станом на грудень 2008 року, тобто - 498 гривень, а на підставі Закону України «Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати» від 20.10.2009 року № 1646-У1 з 1 листопада 2009 року по 1 січня 2010 року відповідач управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області повинен брати прожитковий мінімум в сумі 701 гривня, з 1 січня 2010 року по 1 квітня 2010 року 825 гривень, з 1 квітня 2010 року по 1 липня 2010 року 839 грн., з 1 липня 2010 року по 1 жовтня 2010 року 843 грн., з 1 жовтня 2010 року по 1 грудня 2010 року 861 грн., з 1 грудня 2010 року 875 грн., оскільки саме він береться для визначення мінімальної пенсії за віком при нарахуванні та виплаті щомісячну доплату до пенсії згідно Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Крім того, суддя вважає безпідставними посилання відповідача на відсутність коштів, щодо забезпечення виплат зазначеної доплати до пенсії.

Статтею 22 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи гарантуються.

Таким чином, держава взяла на себе зобовязання забезпечити реалізацію громадянами своїх конституційних прав.

За змістом частини 1 статті 26 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення у старості та в інших випадках, передбачених законом.

ЗУ 32195-1У реалізовано конституційне право на соціальний захист громадян, які мають статус «дитина війни», серед яких їм надано право на отримання 30% доплат до пенсії.

Відповідно до частини 2 статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно до абзацу 1 Положення про Пенсійний фонд України ПФУ є центральним органом виконавчої влади, на який відповідно до зазначеного положення покладено обов'язок щодо призначення пенсій, підготовки документів для її виплати, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій.

Пунктом 1.1. Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.04.2002 року за №8-2, управління Пенсійного фонду України у районах, містах і районах міста є органами Пенсійного фонду України, підвідомчими відповідно Головним управлінням цього фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що разом з цими управліннями утворюють систему органів ПФУ та мають завданням забезпечення призначення та виплати пенсії.

Отже, обовязок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії, яка передбачена ЗУ №2195-1У, покладено саме на органи ПФУ.

Виходячи із системного аналізу приписів Конституції України та наведених нормативно-правових актів, суддя вважає безпідставними посилання відповідача на відсутність коштів, як на обґрунтування правомірності невиконання своїх зобовязань перед позивачем.

Суддя звертає увагу сторін на те, що реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань судом не приймається до уваги. Так, наприклад, у справі Кечко проти України Європейський Суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань.

Правовідносини, що виникають в процесі реалізації права на отримання надбавки до пенсії основані на принципі юридичної визначеності. Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. Як свідчить позиція Суду ЄС у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобовязання, взяті державою, навіть якщо такі зобовязання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу повязана з іншим принципом відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобовязань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку це надання дітям війни надбавок до пенсії, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Враховуючи, що держава взяла на себе обовязок щодо виплати позивачу 30% доплати до пенсії та поклала виконання цього обовязку на центральний орган виконавчої влади Пенсійний фонд України, який діє через свої місцеві органи, що входять в систему його органів, але вони не вчинили жодної дії для нарахування цих коштів та їх виплати, суддя вважає, що вони не виконали свої повноваження без поважних причин.

Крім того, відповідачем, в порушення частини 2 статті 71 КАС України, не доведено та не надано суду доказів, щодо вчинення будь-яких дій для забезпечення виконання покладеного на нього обовязку, щодо нарахування та виплати позивачу доплати до пенсії у розмірі 30% від мінімальної пенсії за віком.

Отже, відсутність коштів у відповідача, який не вчинив жодної дії щодо їх отримання для забезпечення виконання своїх зобов'язань або невиконання іншим органом виконавчої влади свого обовязку, щодо виділення коштів на здійснення позивачу виплат, гарантованих йому Конституцією України, не є підставою для відмови в задоволенні позову та визнання правомірними дій або бездіяльності відповідача.

Між тим, виходячи зі змісту позову та для повного захисту прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, суддя вважає необхідним, на підставі частини 2 статті 11 КАС України, вийти за межі позовних вимог та визнання протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області по не виконанню з 22 травня 2008 року приписів статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», яка призвела до порушення прав позивача на своєчасне нарахування на отримання доплати до пенсії за період з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року, з 1 січня 2009 року по 31 грудня 2009 року, з 1 січня 2010 року по 01 листопада 2010 року.

З огляду на положення статей 21, 105, 162 КАС адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобовязання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішенням, дією або бездіяльністю. Встановивши, що відповідач порушив норми права, які регулюють спірні правовідносини, суд визнає такі дії незаконними і зобовязує відповідача діяти відповідно до закону, вказавши яким чином має бути здійснено перерахунок.

Відповідно до частини другої статті 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком. У матеріалах справи відсутні дані, які б свідчили про те, що позивачу раніше було відомо, з яких саме виплат складається його пенсія, і входить, чи ні до їх складу підвищення до пенсії як дитині війни, та в якому розмірі виплачувалось дане підвищення.

Судові витрати по справі підлягають розподілу у відповідності до частини 3 статті 94 КАС України.

Керуючись статтями 22, 46, 64, 124, 152 Конституції України, статтями 3, 6, 7 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік» від 28.12.2007 року № 107-VI, Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09.07.2007 року, Рішенням Конституційного Суду України №10-рп/2008р. від 22 травня 2008 року, Рішенням Конституційного Суду України №19-рп/2010р. від 9.09.2010 року, статтею 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» № 1058 від 09.07.2003 року, Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 01.03.2001 року за № 121/2001, статтями 6-14, 71, 72, 94, 99, 159-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

постановив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі про поновлення пропущеного строку для звернення до суду, зобовязання здійснити нарахування та стягнення недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги дітям війни задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» підвищення до пенсії на 30% мінімальної пенсії за віком з розміру, встановленого частиною 1 статті 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» за період з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року, з 1 січня 2009 року по 31 грудня 2009 року, з 1 січня 2010 року по 01 листопада 2010 року.

Зобовязати управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з підвищенням її на 30% мінімальної пенсії за віком з розміру, встановленого частиною 1 статті 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» і провести відповідні виплати з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року, з 1 січня 2009 року по 31 грудня 2009 року, з 1 січня 2010 року по 01 листопада 2010 року з урахуванням здійснених виплат.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 гривні 70 копійок (однієї гривні 70 копійок).

Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Суддя -