Справа № 2-а-28/10
Суддя: Мусієнко Н. М.
Дата ухвалення: 2010-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Ленінський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 2а-28
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2010р. Ленінський районний суд м. Запоріжжя, у складі головуючого

судді Мусієнко Н.М.

при секретарі Ковальові Є.Ф. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу з позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій неправомірними, та призначення пенсії за вислугу років, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача про визнання дій неправомірними щодо призначення пенсії за вислугу років, в позовній заяві вказав, що 10.06.2009р. він звернувся до Головного управління Пенсійного форду України в Запорізькій області з письмовою заявою про призначення йому пенсії за вислугу років в органах внутрішніх справ та службу в прикордонних військах з доданням всіх необхідних документів.

Однак Головне управління УПФ в Запорізькій області в призначенні йому пенсії за вислугу років відмовило

на підставі ЗУ №2262-ХП від 09.04.1992р. «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». З відстав викладених в ст.12 зазначеного закону, оскільки згідно поданих документів, він був звільнений з органів внутрішніх справ у 1998р. у 34-річному віці з загальною вислугою 16 календарних років, а тому права на пенсію за вислуга років згідно чинного законодавства не має.

Не погоджуючись з назначеним висновком відповідача, просить визнати дії відповідача з приводу відмови в призначенні йому пенсії за вислугу років неправомірними та зобовязати відповідача призначити йому пенсію за вислугу років з 08.12.2008р.

В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги, просив його позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечує, надав суду письмові заперечення в яких вважає дії відповідача правомірними, посилаючись на те, що відповідно до ст.12 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХП від 09.04.1992р. в редакції зі змінами від 29.04.2006р. згідно з якими, вона призначається: а) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у п.п. «б»- «д» ст. 12 зазначеного закону, незалежно від віку в разі, якщо вони мають на день звільнення зі служби вислугу 20 років і більше, за винятком осіб, зазначених у ч. 3 ст. 5 Закону; б) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д» ст. 1-2 зазначеного Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служи 45-річного віку, крім осіб, зазначених у ч.3 ст.5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального звязку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Абзац 1 п. «б» ст.12 із змінами, внесеними згідно із Законом №879-У1 від 15.01.2009р. Особам, які є інвалідами війни, пенсія на визначених у цьому пункті умовах призначається незалежно від віку;

в) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом при досягненні 45-річного віку і за наявності в них вислуги 15 років, які звільняються з військової служби відповідно до ЗУ «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у звязку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей».

Тому вважає, що позивач, на момент звернення до суду, права на пенсію згідно з Законом №2262 від 29.04.2006р. не має.

Крім того, представник відповідача вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню і у звязку з тим, що позивач пропустив річний строк позовної давності, встановлений ст. 99 КАС України. Тому просить у позові відмовити в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що адміністративний позов задоволенню не підлягає у зв'язку з наступним:

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно до ст. 12 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХП від 09.04.1992р. в редакції зі змінами від 29.04.2006р. згідно з якими, вона призначається:

а) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у п.п. «б»- «д» ст. 12 зазначеного закону, незалежно від віку в разі, якщо вони мають на день звільнення зі служби вислугу 20 років і більше, за винятком осіб, зазначених у ч.3 ст.5 Закону;

б) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, пунктах «б»-«д» ст. 1-2 зазначеного Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служи 45-річного віку, крім осіб, зазначених у ч.3 ст.5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба, або служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального звязку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Абзац 1 п. «б» ст.12 із змінами, внесеними згідно із Законом №879-У1 від 15.01.2009р. Особам, які є інвалідами війни, пенсія на визначених у цьому пункті умовах призначається незалежно від віку;

в) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом при досягненні 45-річного віку і за наявності в них вислуги 15 років, які звільняються з військової служби відповідно до ЗУ «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у звязку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей». (Стаття 12 із змінами, внесеними згідно із Законами №3946-12 від 04.02.1994р., №103/96-ВР від 25.03.1996р., №51-1У від 04.07.2002р. №1889-1У від 24.06.2004р., в ред. ЗУ №3591-1У від 04.04.2006р.)

Тому на момент звернення до суду, згідно з Законом №2262 (в ред. після 29.04.2006р. позивач права на пенсію не має.

Тому обставини, які мали місце на день звільнення з військової служби тривалість цієї служби, умови її проходження, посада, військове звання, вік, трудовий стаж на інші, визначають як право на пенсійне забезпечення військовослужбовців за нормами ЗУ №2262-ХП від 09.04.1992р. «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких осіб», так розмір, умови і порядок виплати цієї пенсії. У звязку з цим ст.12 ЗУ в редакції, яка діяла до 29.04.2006р. було встановлено, що право на пенсію за вислугу років мають:

а) особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають на день звільнення зі служби вислугу 20 років і більше;

б) особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба, служба в органах внутрішніх справ або служба в державній пожежній охороні.

Пункт «б» ст. 12 ЗУ №2262( в ред. до 29.04.2006р.) застосовується в сукупності з положеннями інших статей цього Закону та з преамбулою до нього, а також інших законодавчих актів.

Суд погоджується з тлумаченням відповідача, що відповідно до ЗУ від 04.07.2002р. №51-1У до пункту «б» ст. 12 Закону були внесені зміни, в результаті чого вважається, що колишнім військовослужбовцям, які були звільнені з військової служби без права на пенсію за вислугу років, але згодом набули загального трудового стажу (з урахуванням військової служби) понад 25 років і досягли віку 45років.

А тому позивач такого права після звільнення з військової служби набути вже не може.

Преамбулою ЗУ №2262 (в ред. до 29.04.2006р.) було визначено, що відповідно до цього закону здійснюється пенсійне забезпечення військовослужбовців. Тому трудовий стаж після звільнення з військової служби не може бути підставою для призначення пенсій тим колишнім військовослужбовцям, які на день звільнення з військової служби не мали загального стажу 25 календарних років, з яких не менше 12 років і 6 місяців становить військова служба.

Не може бути підставою для цього, досягнення позивачем після звільнення з військової служби 45-річного віку, або набуття загального трудового стажу понад 25 років, тому що вони вже втратили звязок з військовою службою, тобто військовослужбовцями вже не були.

Статтею 2 ЗУ №2262 (в ред. до 29.04.2006р.) «Умови пенсійного забезпечення» також встановлено, що «військовослужбовцям», особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону, призначаються та виплачуються після звільнення їх зі служби», тобто цією статтею чітко визначено, що право на пенсію повинно встановлюватися військовослужбовцю особі, яка ще має відповідний статус «військовослужбовець».

Поняття «військовослужбовець» та «військовозобовязаний» (тобто колишній військовослужбовець) визначено ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (ст.ст.3,4) і «Про загальний військовий обовязок і військову службу» (ст.1,2) у яких також містяться визначення понять «військова служба» та «виконання військового обовязку в запасі».

Оскільки ЗУ №2262 (в ред. до 29.04.2006р.) передбачав призначення пенсій не військовозобовязаним

а військовослужбовцям, то право на пенсію визначається саме на день звільнення з військової служби (тобто на останній день, коли особа ще має статус військовослужбовця) і виходячи саме з обставин, які мали місце до цього часу.

Крім того, статтею 50 ЗУ №2262 визначалось, що військовослужбовцям, які звільняються зі служби (чи вже були звільнені) після його прийняття чи внесення до нього відповідних змін, пенсії призначаються з дня звільнення з військової служби.

Тож обставин, які мали місце на день звільнення з військової служби (тривалість служби, умови її проходження, посада, військове звання, вік, трудовий стаж та ін.) визначають як право на пенсійне забезпечення за нормами цього Закону, так і розмір, умови і порядку виплати пенсій.

Таким чином право на пенсію за вислугу років з урахуванням трудового стажу, який мав місце після звільнення з військової служби ОСОБА_1 особа яка не є військовослужбовцем, не має.

У відповідності до ст. 99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Але позовні вимоги заявлені з порушенням позовної давності, як зазначив позивач в позовні заяві, він звернувся до відповідача з відповідною заявою з 08.12.2008р. а звернувся до суду 18.08.2009р. заявлені з порушенням вказаних вимог.

Позивач обґрунтував сплив строку позовної давності тим, що від не був повідомлений відповідачем про зміну діючого законодавства, в якому він не обізнаний, тому просив суд його поновити. Між тим, відповідач зазначив, що ніяких неправомірних дій відносно ОСОБА_1 відповідач не вчиняв, його законних прав не порушував.

Відповідно до Указу Президента України «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності» від 10.06.1997р. №503/07 офіційними друкованими виданнями, де оприлюднюються акти законодавства України, є «Офіційний вісник України» газета «Урядовий курєр», газета «Голос України» «Відомості Верховної Ради України».

Представник відповідача у своїх запереченнях просить суд, в тому числі, застосувати вимоги КАС України, що стосуються строків позовної давності.

З врахуванням викладеного, суд вважає, що позивачем без поважних причин пропущений строк позовної давності при заявлені вимог щодо призначення йому пенсії за вислугу років з 08.12.2008р.

Тому підлягають застосуванню вимоги ч.1 ст.100 КАС України, відповідно до яких пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Крім того, відповідно до вимог ст. 2 КАС України, суд при вирішені справ про оскарження дій та бездіяльності суб'єкту владних повноважень перевіряє, чи вчинені вони на підставі, у межах та у спосіб, що передбачені законодавством України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, неупереджено, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, своєчасно.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач, при розгляді заяви позивача про призначення йому пенсії за вислугу років діяв у межах своїх повноважень і у спосіб, встановлений чинним законодавством. При цьому діяв він обґрунтовано, неупереджено, добросовісно, з дотриманням принципу рівності перед законом і своєчасно.

Таким чином, судом не встановлено обставин, що вказували б на незаконність дій відповідача по відношенню до позивача щодо призначення пенсії за вислугу років.

Відповідач довів суду, що, підстави для задоволення позову позивача про призначення пенсії за вислугу років відсутні, тому у задоволенні його адміністративного позову необхідно відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 2, 21, 99, ч. 1 ст. 100, 159, ч. 3 ст.160, 161, ч. 4 ст. 167, 202 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про призначення пенсії за вислугу років відмовити у повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена до адміністративного суду апеляційної інстанції Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 - денний строк з дня складання Постанови у повному обсязі заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, з одночасною подачею її копії до суду апеляційної інстанції або в порядку ч. 3 ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: