Справа № 807/3256/13-а
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2015-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2015 року Справа № 876/5003/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді - Мікули О.І.,

суддів - Богаченка С.І., Курильця А.Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м.Ужгороді Головного управління Міндоходів у Закарпатській області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2014 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрспецгруп" до Державної податкової інспекції у м.Ужгороді Головного управління Міндоходів у Закарпатській області про скасування податкових повідомлень-рішень,-

в с т а н о в и в :

Позивач - ТОВ "Укрспецгруп" звернувся в суд з позовом до відповідача - ДПІ у м.Ужгороді, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення форми "Р" № 444/07-01-22-01/37231174/1834 від 04 вересня 2013 року, яким позивачу визначено грошове зобов'язання з податку на прибуток підприємств у розмірі 199286 грн., в тому числі штрафна санкція 39857 грн. та податкове повідомлення-рішення форми "Р" № 445/07-01-22-01/37231174/1835 від 04 вересня 2013 року, яким позивачу визначено грошове зобов'язання з ПДВ у розмірі 122217,5 грн., в тому числі штрафна санкція 24443,5 грн., податкове повідомлення-рішення форми "В4" № 446/07-01-22-01/37231174/1836 від 04 вересня 2013 року, яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суму ПДВ у розмірі 62 грн.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2014 року позов задоволено, визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 04 вересня 2013 року за № 444/07-01-22-01/37231174/1834, № 445/07-01-22-01/37231174/1835 та № 446/07-01-22-01/37231174/1836.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що представлені позивачем первинні документи не можуть у достатній мірі свідчити про реальність задекларованих господарських операцій. Зокрема, акти здачі-прийняття робіт не містять детального опису виконаних робіт. Вказані акти мають знеособлений характер та не містять конкретної інформації про надані виконавцями послуги (інформаційно-консультаційні послуги, юридичні послуги, послуги з проведення рекламної кампанії), а тому не можуть бути належним доказом факту здійснення відповідних господарських операцій. Таким чином, представлені позивачем первинні документи складені з метою маскування безтоварних операцій, що оформлялися з метою мінімізації податкових зобов'язань. Така направленість не може бути розцінена як самостійна ділова мета, а тому формування податкового кредиту від операцій з ТОВ "Українська компанія "МОДУС" , ТОВ "Арді Буд", ТОВ "ЛАНА ГРУПП", ТОВ "Оптоком 2012" здійснені поза межами господарської діяльності, та не можуть відображатися в податковому обліку. Таким чином, оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті правомірно. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому відповідно до положень ч.1 ст.197 КАС України, суд вважає можливим проведення розгляду справи в їхній відсутності в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 22 липня по 02 серпня 2013 року ДПІ у м. Ужгороді провела планову виїзну перевірку ТОВ "Укрспецгруп" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства законодавства за період з 05 серпня 2010 року по 31 грудня 2012 року, якою встановлено порушення п.п.14.1.27 п.14.1 ст.14, п.п.44.1, 44.3 ст.44, п.п.138.10.2, 138.10.3 п.138.2, 138.10 ст.138 ПК України, внаслідок чого донараховано податок на прибуток у розмірі 159429 грн.; абз."а" п.198.1 ст.198, п.198.3 Розділу V ПК України, внаслідок чого ПДВ у розмірі 97774 грн. та зменшено від'ємне значення між сумою податкових зобов'язань та податкового кредиту в сумі 62 грн.; порушення пп.168.1.2 п. 168.1 ст. 168 ПК України в частині недотримання строків сплати податку на доходи фізичних осіб із заробітної плати до бюджету в сумі 111,71 грн.; пп. "б" п. 176.2 ст.176 ПК України в частині не включення до податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку за формою N 1ДФ за Ш-ІV квартали 2012 року суми доходу за ознакою "157" (відомості про доходи фізичних осіб-підприємців, з якими перебували в господарських відносинах)".

За результатами вказаної перевірки складено Акт № 734/07-01-22-01/10/37231174 від 21 серпня 2013 року.

04 вересня 2013 року на підставі вказаного акта перевірки ДПІ у м. Ужгороді прийняла податкові повідомлення-рішення: № 444/07-01-22-01/37231174/1834, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 159429 грн. за основним платежем та 39857 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); № 445/07-01-22-01/37231174/1835, яким збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 97774 грн. за основним платежем та 2443,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); № 446/07-01-22-01/37231174/1836, яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми ПДВ у розмірі 62 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що жодних підстав щодо визначення відносин між позивачем та контрагентами такими, що не спричиняють реального настання правових наслідків не має, оскільки первинні документи ТОВ "Укрспецгруп" повністю відповідають вимогам, встановленим ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», та містять всю необхідну інформацію, яка підтверджує фактичне надання (отримання) послуг та їх зв'язок з веденням господарської діяльності підприємства. Домовленості про надання послуг спрямовані на реальне настання правових наслідків, оскільки пов'язані з організацією та веденням господарської діяльності підприємства. Таким чином, оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті на підставі помилкових висновків ДПІ у м.Ужгороді про порушення ТОВ "Укрспецгруп" податкового законодавства.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними, виходячи з наступного.

Згідно з п.138.2 ст.138 ПК Українит витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.

Відповідно до п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності, а саме: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст.39 зазначеного Кодексу та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст. 193 ПК України, протягом звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (в тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11 ст.201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу (п.198.6 ст. 198 ПК України).

П.44.1 ст.44 ПК України визначає, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до п.201.1 ст.201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, яка згідно з пунктом 201.6 статті 201 Податкового кодексу України є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (п. 201.10 ст. 201 ПК України).

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2 Положення про документальне збереження записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за №168/704.

Судом встановлено, що ТОВ "Укрспецгруп" зареєстроване як юридична особа 04 серпня 2010 року Ужгородським міськвиконкомом, основні види діяльності за КВЕД-201:46.19 діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту; 46.71 оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами; 46.90 неспеціалізована оптова торгівля; 47.30 роздрібна торгівля пальним; 49.41 вантажний автомобільний транспорт; 52.10 складське господарство.

Як вбачається з матеріалів справи, у період, що підлягав перевірці, ТОВ "Укрспецгруп" уклало ряд договорів з контрагентами ТОВ "Українська компанія "МОДУС" , ТОВ "Арді Буд", ТОВ "ЛАНА ГРУПП", ТОВ "Оптоком 2012", а саме: договір № 205Ю про надання юридичних послуг від 01 жовтня 2012 року, укладений з ТОВ "Українська компанія "МОДУС"; договір №01-06/К про надання інформаційно-консультаційних послуг від 13 липня 2012 року, укладений з ТОВ "ЛАНА ГРУПП"; договір №01-06/М про надання маркетингових послуг від 13 липня 2012 року, укладений з ТОВ "ЛАНА ГРУПП" () (сума договору 142000,00 грн. з ПДВ); договір №01-12 суборенди майна від 03 вересня 2012 року, укладений з ТОВ "Оптоком 2012"; договір зберігання №31/08/12 від 31 серпня 2012 року, укладений з ТОВ "Арді Буд"; договір №03-02/12 суборенди майна від 28 вересня 2012 року, укладений з ТОВ "Арді Буд"; договір №05-04/12 про надання послуг від 01 жовтня 2012 року, укладений з ТОВ "Арді Буд"; договір №04-03/12 суборенди місць стоянок транспортних засобів від 01 жовтня 2012 року,

На підтвердження господарських операцій позивач надав відповідні податкові накладні, акт надання послуг від 31 грудня 2012 року до договору № 205Ю від 01 жовтня 2012 року, звіт до договору про надання юридичних послуг № 205Ю від 01 жовтня 2012 року; акт надання послуг № 616 від 28 вересня 2012 року до договору № 01-06/К від 13 липня 2012 року, звіт до договору про надання інформаційно-консультативних послуг № 01-06/К від 13 липня 2012 року; акт надання послуг № 617 від 28 вересня 2012 року до договору № 01-06/М від 13 липня 2012 року; звіт ТОВ "Лана Групп" про обсяг та характер наданих послуг ТОВ "Укрспецгруп" за період з 13 липня 2012 року по 28 вересня 2012 року згідно з договором про надання маркетингових послуг №01-6/М від 13 липня 2012 року; акти приймання-передачі згідно з договору № 01-12 суборенди майна від 03 вересня 2012 року; акт надання послуг № 310 від 29 вересня 2012 року до договору № 31/08/12 від 31 серпня 2012 року; акти приймання-передачі до Договору зберігання № 31/08/12 від 31 серпня 2012 року; акти передання-повернення скрапленого газу з зберігання; акти передання-приймання, акти прийому-здачі виконаних робіт (наданих послуг).

Чинне податкове законодавство не встановлює конкретного переліку первинних документів, складенням яких має оформлюватися господарська операція, та не визначає ступінь деталізації опису господарської операції у первинному документі, разом з тим, умовою документального підтвердження операції є можливість на підставі наявних документів зробити однозначний висновок про те, що витрати фактично понесені та спрямовані на отримання позитивного економічного ефекту.

Колегія суддів вважає, що досліджені судом представлені позивачем акти наданих послуг, акти приймання-передачі обсягу наданих послуг та видаткові накладні по отриманних юридичних, інформаційно-консультативних, маркетингових послуг у контрагентів узгоджується із номенклатурою послуг/товарів, яка зазначена у податкових накладних.

Отже, податкові накладні, на підставі яких позивачем сформовано спірний податковий кредит, відповідають вимогам ПК України та Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 14.01.2014 № 10 "Про затвердження Форми податкової накладної та Порядку заповнення податкової накладної" і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 січня 2014 р. за N 185/24962 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), містять усі обов'язкові реквізити та видані особами, зареєстрованими як платник податку на додану вартість, на момент їх видачі.

Крім того, жодних додаткових вимог до формування податкового кредиту законодавство не встановлює, лише відсутність податкової накладної безумовно позбавляє платника податку права на включення до податкового кредиту сплачених (нарахованих) сум податків у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг).

Враховуючи усе вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про правомірність формування позивачем податкового кредиту та валових витрат, доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

Колегія суддів не приймає до уваги покликання апелянта на відсутність первинних документів, що підтверджують передачу товару на зберігання, повернення зберігання та факт одержання послуг за договором зберігання № 31/08/12 від 31 серпня 2012 року, укладеного з ТОВ "Арді Буд", оскільки частина первинних документів товариства вилучена слідчим відділом УПМ ГУ Міндоходів у Закарпатській області, а вилучення таких документів у позивача в примусовому порядку не може розглядатись як відсутність таких документів, тому підстав для зняття з складу валових витрат сум, сплачених в ціні плати за користування, донарахування податку на прибуток, немає, як немає підстав для зняття з податкового кредиту сум ПДВ, сплачених в ціні плати за користування вагами та донарахування податку на додану вартість.

Відповідно до п.1.7 Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 10 серпня 2005 року N 327 передбачено, що факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства викладаються в акті невиїзної документальної, виїзної планової чи позапланової перевірок чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач повинен базувати свої висновки за результатами проведеної перевірки лише на підставі безпосереднього дослідження первинних документів.

Чинним податковим законодавством передбачена презумпція правомірності рішень платника податків, яка застосовується в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, то рішення приймається на користь платника податків.

Зазначена норма поширюється також і на кваліфікацію господарських операцій з метою формування платником податків витрат для визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток та/або податкового кредиту з податку на додану вартість. За змістом указаної норми відповідні витрати і податковий кредит вважаються сформованими платником податків правомірно, однак контролюючий орган не позбавлений можливості довести в установленому порядку факт невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам.

Встановлення факту недійсності, в тому числі нікчемності цивільно-правового правочину, який опосередковує відповідну господарську операцію, не є необхідною умовою для визначення контролюючим органом грошових зобов'язань платнику податків у разі якщо буде встановлено відсутність реального вчинення цієї господарської операції або відсутність зв'язку між такою операцією та господарською діяльністю платника податків.

Оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Крім того, необхідно враховувати, що умовою для визнання недійсним правочину, який суперечить інтересам держави та суспільства, є встановлення умислу в діях осіб, що уклали такий правочин. При цьому носіями протиправного умислу юридичних осіб-сторін такого правочину є посадові особи цих юридичних осіб.

Обов'язковість установлення умислу поширюється лише на визнання недійсними правочинів, вчинених із метою, що суперечить інтересам держави та суспільства (ч.3 ст.228 ЦК України). Проте встановлення факту нереальності вчинення господарської операції не потребує з'ясування змісту умислу учасників такої операції. Відсутність реально вчиненої господарської операції та, як наслідок, юридична дефектність відповідних первинних документів не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платників податку - учасників відповідної операції.

Матеріалами справи підтверджено, що контрагенти позивача - ТОВ "Українська компанія "МОДУС", ТОВ "Арді Буд", ТОВ "ЛАНА ГРУПП", ТОВ "Оптоком 2012" на момент здійснення господарських операцій знаходився на податковому обліку як платники ПДВ, їх свідоцтва про державну реєстрацію платника ПДВ на час здійснення господарських операцій з позивачем не були анульовані, правочини з цими суб'єктами господарювання, а також первинні бухгалтерські та податкові документи не визнані у встановленому чинним законодавством України порядку недійсними.

Аналіз предметів укладених договорів між позивачем та його контрагентами дозволяє дійти висновку, що товари, або послуги, які були придбані ТОВ "Украспецгруп", використовувалися ним виключно у межах господарської діяльності.

Таким чином, покликання податкового органу на нікчемність правочинів, укладених між позивачем та його контрагентами, є безпідставними.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у разі, якщо дії платника податку свідчать про його добросовісність, а вчинені ним господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту для підтвердження права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування, достатньо наявності належним чином оформлених документів, зокрема податкових накладних.

Подібне розмежування платників податків дозволяє індивідуалізувати юридичну відповідальність особи та забезпечити дотримання правопорядку в галузі оподаткування.

Така правова позиція суду узгоджується також з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 22.01.2009 у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії"" (заява № 3991/03) зазначено, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ, який нараховується у ланцюгу поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки до отримувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності.

Колегія суддів звертає увагу на те, що збільшення суми грошового зобов'язання (шляхом прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення) порушує право позивача мирно володіти своїм майном, визначення якого міститься у Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року (надалі також "Протокол 1 до Конвенції"), яка є частиною національного законодавства України згідно із ст.9 Конституції України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до Конвенції так визначає підстави, за яких особа може бути позбавлена свого майна: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права".

Роз'яснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини.

Зокрема, у рішенні в справі "Щокін проти України"(п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення податковим органом зобов'язання особи з податку безперечно є втручанням до майнових прав заявника, гарантованих статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке втручання за Конвенцією може бути визнане тільки якщо здійснене на умовах, передбачених законом. Так, у пп. 50-51 згаданого рішення ЄСПЛ зазначає: "Найпершою та найбільш важливою вимогою ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції є те, що будь-яке втручання державних органів у мирне володіння майном повинне бути законним: друге речення першого параграфу наділяє правом позбавляти майна лише "на умовах, передбачених законом" і другий параграф визначає, що Держава має право контролювати використання майна шляхом введення в дію "законів". Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, притаманний всім статтям Конвенції. Це поняття (поняття "закону") вимагає, перш за все, щоб заходи, що застосовуються, ґрунтувалися на національному законодавстві. Воно також посилається на якість закону, що застосовується, вимагаючи його доступності для осіб, яких він стосується, точності та передбачуваності в його застосуванні." Таким чином, будь-які дії, спрямовані на позбавлення особи її майна є незаконними, якщо контролюючі органи діють не у відповідності до закону.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи усе вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що податкові повідомлення-рішення від 04 вересня 2013 року за № 444/07-01-22-01/37231174/1834, № 445/07-01-22-01/37231174/1835 та № 446/07-01-22-01/37231174/1836 прийняті неправомірно та підлягають скасуванню.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів прийшла до переконання про те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ч.1 ст.200 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Головного управління Міндоходів у Закарпатської області залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2014 року у справі № 807/3256/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, що беруть участь у справі, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.І. Мікула

Судді С.І. Богаченко

А.Р. Курилець