Справа № 2а-447/19/15, 447/324/15-а
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2015-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2015 року Справа № 876/5398/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Носа С.П., Іщук Л.П.,

з участю секретаря судових засідань Гелецького П.В.,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Левицького О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Миколаївської районної ради Львівської області на постанову Миколаївського районного суду Львівської області від 24 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Миколаївської районної ради Львівської області про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила стягнути з Миколаївської районної ради Львівської області (далі - Рада) різницю між середнім заробітком за час вимушеного прогулу та виплатами по безробіттю, одержаними у центрі зайнятості, у розмірі 30345,47 грн.

Окрім того, ОСОБА_4 просила стягнути з Ради середній заробіток за час затримки виконання постанови Миколаївського районного суду Львівської області від 27.05.2014 року за період з 28.05.2014 року по 10.02.2015 року у розмірі 24523,84 грн.

Постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 24.04.2015 року у справі № 447/324/15-а позов було задоволено частково. Стягнено з Ради в користь ОСОБА_4 різницю між середнім заробітком за час вимушеного прогулу та виплатами по безробіттю, одержаними у центрі зайнятості, у розмірі 30345,47 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі Рада просила постанову суду від 24.04.2015 року скасувати та залишити позовну заяву ОСОБА_4 без розгляду.

У обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що відповідно до ч. 3 ст. 99 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Поняття «проходження публічної служби» включає у себе і заробітну плату працівника.

Даний місячний строк обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. ОСОБА_4. дізналася про порушення своїх прав 31.12.2013 року, оскільки за своїм підписом була ознайомлена із змістом розпорядження голови Ради від 31.12.2013 року № 106к «Про звільнення з посади ОСОБА_4.». Відтак, строк звернення позивачки до суду минув 31.01.2014 року, а вона звернулася до Миколаївського районного суду Львівської області лише 10.02.2015 року, тобто, більше, ніж через 1 рік. При цьому у її позовній заяві не наведено жодних підстав щодо визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Судом першої інстанції у порушення вимог частин 1, 3 ст. 99, ч. 1 ст. 100, ст. 107, ч. 5 ст. 121, п. 9 ч. 1 ст. 155, ч. 3 ст. 162 КАС України відкрито провадження у справі та проведено її судовий розгляд.

Представник відповідача у ході апеляційного розгляду підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі, та просив її задовольнити у повному обсязі.

Представник позивачки заперечила обґрунтованість вимог апелянта, просила залишити оскаржуване судове рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників процесу, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до переконання, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до постанови Миколаївського районного суду Львівської області від 27.05.2014 року у справі № 447/515/14-а, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.12.2014 року, позивачку поновлено на посаді керуючого справами Ради.

Відповідачу було відомо про вказане судове рішення та порядок його виконання, оскільки його представник був присутнім в судовому засіданні, однак станом на день звернення позивачки до суду із даним позовом таке рішення суду виконане не було.

Відповідно до довідки від 23.12.2014 року № 504/01-21/347 про заробітну плату і інші доходи за 2013 рік ОСОБА_4 середньомісячна заробітна плата позивачки становить 3065,48 грн. Згідно з довідкою № 424, виданої 29.01.2015 року Миколаївським РЦЗ, ОСОБА_4 перебувала на обліку як безробітна з 21.01.2014 року по 27.01.2015 року та отримувала допомогу по безробіттю, дохід за вказаний період становить 6440,29 грн.

Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31.12.2013 року до 10.02.2015 року становить 36785,76 грн. (139,34 (середньоденна заробітна плата) х 22(середньомісячне число робочих днів) х 12 (кількість місяців вимушеного прогулу у розрахунковому періоді). Різниця між середнім заробітком позивачки за час вимушеного прогулу та виплатами по безробіттю становить 30345,47 грн. (36785,76 грн. - 6440,29 грн.) і підлягає виплаті позивачці відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України.

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_4 у зв'язку з невиконанням рішення суду про поновлення на роботі за період часу з 28.05.2014 року по 10.02.2015 року, то дана вимога до задоволення не підлягає, оскільки судом при вирішенні позовної вимоги про стягнення різниці між середнім заробітком позивачки за час вимушеного прогулу та виплатами по безробіттю, одержаними в центрі зайнятості, вказаний період враховано, а відтак додатково стягувати з відповідача середній заробіток в розмірі 24523,84 грн. підстав немає.

Даючи правову оцінку доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, та постанові суду першої інстанції у частині, що оскаржена у апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції виходить із таких міркувань.

Приписами ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до положень ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 27.05.2014 року у справі № 447/515/14-а, яка набрала законної сили, позивачку поновлено на посаді керуючого справами Ради.

Відповідно до наведеного судом першої інстанції розрахунку, правильність якого не оспорюється учасниками судового розгляду, за період з 31.12.2013 року до 10.02.2015 року сума різниці між середнім заробітком позивачки за час вимушеного прогулу та виплатами по безробіттю становить 30345,47 грн.

Даючи оцінку доводам апелянта щодо неврахування судом першої інстанції того, що позивачка ОСОБА_4 при зверненні до адміністративного суду пропустила встановлений ст. 99 КАС України строк без наявності поважних причин, апеляційний суд виходить із такого.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 2 ст. 99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 99 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

Статтею ч. 2 ст. 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

При цьому ч. 3 ст. 99 КАС України, якою встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, є загальною нормою, оскільки вона прямо не передбачає строк звернення до суду у справах щодо стягнення заробітної плати (грошового забезпечення тощо).

Частина 2 ст. 233 КЗпП України конкретизує предмет (заробітна плата) судового захисту та встановлює, що в цьому разі звернення до суду не обмежується будь-яким строком, і з цієї норми такий висновок прямо випливає.

Таким чином, оскільки за загальними правилами визначення пріоритетності змісту норми висновки, що прямо випливають з норми, мають пріоритет над висновками, що непрямо випливають з норми, а норми ч. 2 ст. 233 КЗпП України є спеціальними (прямо встановлюють предмет судового захисту), то вони мають пріоритет над нормами ч.3 ст. 99 КАС України, які є загальними і з них не можна прямо зробити висновок стосовно строків звернення до суду для захисту права на заробітну плату (грошове забезпечення тощо).

Відтак, на переконання апеляційного суду, підчас визначення строку звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (грошового забезпечення тощо) у разі порушення законодавства про оплату праці слід застосовувати приписи ч. 2 ст. 233 КЗпП України, тобто строки звернення до суду у цій категорії спорів не застосовуються.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення і залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_4, а отже подану апеляційну скаргу слід залишити без розгляду.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України апеляційний суд,

УХВАЛИВ :

апеляційну скаргу Миколаївської районної ради Львівської області залишити без задоволення, а постанову Миколаївського районного суду Львівської області від 24 квітня 2015 року у справі № 447/324/15-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.В.Онишкевич

Судді С.П.Нос

Л.П.Іщук

Ухвала у повному обсязі складена 06 серпня 2015 року.