Справа № 554/5997/15-а
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2015-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2015 р.Справа № 554/5997/15-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Калиновського В.А.

Суддів: Бенедик А.П. , Філатова Ю.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України Октябрського району в м.Полтаві на постанову Октябрського районного суду м. Полтава від 09.06.2015р. по справі № 554/5997/15-а

за позовом ОСОБА_1

до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області

третя особа Управління Пенсійного фонду України Октябрського району в м.Полтаві

про визнання незаконними та скасування постанов державного виконавця,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до Октябрського районного суду м. Полтава з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області третя особа: Управління Пенсійного фонду України Октябрського району м. Полтави, в якому просила суд: визнати незаконними та скасувати постанови відповідача про закінчення виконавчого провадження ВП № 46848896 від 23.04.2015 року та ВП № 46850014 від 05.05.2015 року.

Постановою Октябрського районного суду м. Полтава від 09.06.2015 року позов задоволено.

Визнано незаконними та скасовано постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області про закінчення виконавчого провадження ВП № 46848896 від 23.04.2015 року та ВП № 46850014 від 05.05.2015 року.

Управління Пенсійного фонду України Октябрського району у м. Полтаві, не погодившись з судовим рішенням, подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Октябрського районного суду м. Полтава від 09.06.2015 року та винести нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що привело до невірного вирішення справи.

Відділом примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області надано пояснення по справі, в яких останній просив скасувати постанову Октябрського районного суду м. Полтава від 09.06.2015 року та винести нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити. Також просив провести розгляд страви без участі їхнього представника.

Сторони, повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, поважних причин неявки судом не встановлено.

Колегія суддів на підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 195 КАС України постанова переглянута в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що Октябрським районним судом м. Полтава видано два виконавчих листи:

виконавчий лист № 2а/554/269/2014 від 10.03.2015 року про зобов'язання Управління Пенсійного фонду Октябрського району в м. Полтаві провести ОСОБА_1 нарахування та виплату 50% пенсії по втраті годувальника відповідно до ст.50,52,54 ч.4 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", ст. 37 Закону Ураїни "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" у розмірі не нижче 10 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю у розмірі 100% мінімальної пенсії за віком з урахуванням ч.1 ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виходячи із розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної на рівні прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік з урахуванням проведених виплат та до змін у законодавстві починаючи з 11 січня 2014 року;

виконавчий лист № 2а/554/269/2014 від 10.031.2015 року про зобов'язання Управління Пенсійного фонду Октябрського району в м. Полтаві провести ОСОБА_1 нарахування та виплату щомісячної компенсації по втраті годувальника відповідно до ст.52 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком з урахуванням ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виходячи із розрахунку мінімальної пенсії за віком визначеної на рівні прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого Законом Украйни про Державний бюджет України на відповідний рік з урахуванням проведених виплат та до змін у законодавстві, починаючи з 11 січня 2014 року.

Вказані виконавчі листи перебували на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області.

Державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області Ткаченко С.В. винесено постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 46848896 від 23.04.2015 року та ВП № 46850014 від 05.05.2015 року з підстав, передбачених п. 11 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" (а.с. 5, 6).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані постанови про закінчення виконавчого провадження від 23.04.2015 року та від 05.05.2015 року винесені державним виконавцем з порушенням вимог Закону України "Про виконавче провадження".

Колегія суддів погоджується з висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Статтею 11 цього Закону передбачений обов'язок державного виконавця здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Судом встановлено, що постанови про закінчення виконавчих проваджень за виконавчими листами № 2-а/554/269/14 від 10.03.2015 року винесені на підставі п. 11 ст. 49, ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до п. 11 ч.1 ст. 37 Закону України від 21.04.1999 № 606-XIV "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у випадку повернення виконавчого документу до суду, який видав виконавчий документ, на підставах, передбачених ст. 76 ч. 3 цього ж Закону.

Згідно п. 11 ч.1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у випадку повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 75 Закону України "Про виконавче провадження" у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Відповідно до ч. 3 ст. 76 Закону України "Про виконавче провадження", якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець застосовує до нього штрафні санкції та інші заходи, передбачені ст. 87 Закону України "Про виконавче провадження", після чого виконавчий документ постановою державного виконавця повертається до суду, що його видав.

Колегія суддів зазначає, що вимоги ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" містить вичерпний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження, а саме: визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; передачі виконавчого документа ліквідаційній комісії (або ліквідатору) у разі ліквідації боржника - юридичної особи; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; списання згідно із Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

З постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження вбачається, що виконавчим органом не вжиті всі можливі заходи, передбачені Законом України "Про виконавче провадження ", спрямовані на виконання рішення суду, а саме: застосування штрафних санкцій на боржника, звернення до правоохоронних органів про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону, з підстав відсутності фінансового ресурсу бюджету, що на думку державного виконавця є поважною причиною.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначені обставини не є підставою для закінчення виконавчого провадження.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності поважних причин невиконання рішення суду, а саме: відсутність бюджетного фінансування та коштів на виплату пенсій, колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Крім того, згідно ч.2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

В рішенні Європейського суду з прав людини Гордєєви і Гурбик проти України від 17.01.2006 р зазначено, що державний орган не може довільно посилатись на брак коштів для оплати заборгованості, присудженої рішенням суду. Таким чином, відмовою здійснити необхідні заходи для виконання остаточних судових рішень державні органи України частково позбавили положення пункту 1 статті 6 Конвенції її корисного ефекту. Цього достатньо для того, щоб Суд міг зробити висновок про те, що було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіттям з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Практика Європейського суду з прав людини (рішення Європейського суду з прав людини - від 07.11.05 р. справа "Качко проти України", від 29.06.2004 року справа "Жовнір проти України", від 29.06.2004 року справа "Півень проти України") свідчить про те, що реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

У своєму рішенні по справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом має розцінюватись як складова частина "судового розгляду". Суд зазначив, що орган державної влади не має права посилатися на брак коштів на виправдання неспроможності виконати судове рішення про виплату боргу.

Основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Виконання судового рішення не може бути поставлене у залежність від надходження або ненадходження коштів на розрахункові рахунки боржника, адже, зобов'язання органу пенсійного забезпечення згідно судового рішення щодо соціальних виплат за минулі періоди для боржника є безумовною зобов'язуючою обставиною.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності фінансування з Державного бюджету України , що позбавляє можливості боржника виконати в повному обсязі судове рішення колегія суддів вважає необґрунтованими, тому як зазначені обставини не припиняють обов'язку виконати судове рішення, оскільки за принципом юридичної визначеності, якщо держава законодавчо закріпила власний обов'язок створення певного рівня соціальної захищеності власних громадян, такі особи вправі розраховувати на безумовне виконання державних гарантій.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що управлінням Пенсійного фонду України в в Октябрському районі м. Полтави не виконане рішення суду в частині проведення виплат ОСОБА_1 в повному обсязі.

Враховуючи наведене, державним виконавцем не правомірно закінчено виконавче провадження на підставі на п. 11 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження".

Отже, колегія суддів підтверджує висновок суду першої інстанції про те, що постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження винесені не правомірно, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Законом України "Про виконавче провадження", а отже позовні вимоги є законними, обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ч.1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що постанова Октябрського районного суду м. Полтава від 09.06.2015 року по справі № 554/5997/15-а прийнята з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для її скасування не виявлено.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 197, 198, 200, п. 1 ч. 1 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України Октябрського району в м.Полтаві залишити без задоволення.

Постанову Октябрського районного суду м. Полтава від 09.06.2015р. по справі № 554/5997/15-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Калиновський В.А.
Судді(підпис) (підпис) Бенедик А.П. Філатов Ю.М.