Справа № 127/16615/15-а
Суддя: Гриневич В. С.
Дата ухвалення: 2015-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/127/516/15
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 липня 2015 року м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Гриневич В.С., розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу №127/16615/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України у м. Вінниці про визнання неправомірними дій щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років та зобовязання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із адміністративним позовом до Управління пенсійного фонду України у м. Вінниці про визнання неправомірними дій щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років та зобовязання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 03 липня 2015 року позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці із заявою про призначення пенсії за вислугою років, розгляд якої відбувся в Управлінні Пенсійного фонду України м. Вінниці комісійно та за рішенням комісії №49 від 08.07.2015 року йому було відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років. На думку Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці, правовою підставою відмови позивачу у призначенні пенсії за вислугою років є приписи п. 5 розділу III Прикінцевих положень Закону України від 2 березня 2015 року №213 - VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», відповідно до яких у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України».

Крім того, з рішення комісії слідує, що загальний стаж позивача становить 24 роки 5 місяців та 3 дні, в тому числі 4 роки 3 місяці 3 дні - з 01.09.1991 року по 03.12.1995 року навчання в Одеському державному університеті ім. І.І. Мечникова та 19 років та 7 місяців - з 04.12.1995 року по 02.07.2015 року - стаж роботи на посадах слідчого прокуратури та на прокурорських посадах, відповідно до ст. 56 Закону України «Про прокуратуру». При цьому, комісія прийшла до висновку, що відповідно приписів ч. 6 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» позивачу до стажу зараховується тільки період з 04.12.1995 року по 02.07.2015 року, який складає 19 років і 7 місяців.

Позивач вважає, що дії Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці, щодо відмови йому у призначенні пенсії за вислугою років, які знайшли своє відображення у рішенні комісії №49 від 08.07.2015 року є незаконними, у звязку з чим звернувся до суду з даним адміністративним позовом та просив: визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у зарахуванні до вислуги позивача половини строку навчання на юридичному факультеті Одеського державного університету імені ОСОБА_2, а також щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру»; скасувати, як незаконне рішення комісії Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці по розгляду спірних питань, повязаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсії від 08.07.2015р. №49; зобовязати відповідача зарахувати до вислуги років позивача, що дає право на пенсію, половину строку навчання на юридичному факультеті Одеського державного університету імені ОСОБА_2 з 5 серпня 1991 року по 30 червня 1996 року всього 4 роки 10 місяців і 25 днів, а половина 2 роки 5 місяців і 12 днів; зобовязати відповідача призначити позивачу пенсію з 3 липня 2015 року відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» у розмірі 60 відсотків від середньомісячного заробітку.

Ухвалою суду від 16 липня 2015 року відкрито скорочене провадження у справі.

24 липня 2015 року на адресу суду надійшли письмові заперечення відповідача проти позову, в яких останній вказав, що 03 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Однак, з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначалися відповідно до Закону України «Про прокуратуру», відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-УІІІ від 02.03.2015 року, тому, з 1 червня 2015 року не здійснюється ні призначення, ані перерахунки пенсій відповідно до спеціального законодавства, а саме відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Разом з тим, відповідач зазначив, що загальний стаж позивача, обрахований управлінням, становить 24 роки 5 місяців 3 дні, в тому числі 4 роки 3 місяці 3 дні - з 01.09.1991р. по 03.12.1995р. - період навчання в Одеському державному університеті ім. І.І.Мечникова та 19 років 7 місяців - з 04.12.1995р. по 02.07.2015р. - стаж роботи на посадах слідчого прокуратури та на прокурорських посадах відповідно до статті 56 Закону України «Про прокуратуру», тому до вислуги років відповідно до частини 6 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» зараховується період з 04.12.1995р. по 02.07.2015р. та становить 19 років 7 місяців. Таким чином, на думку відповідача відсутні підстави для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугою років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

З урахуванням положень ст. 183-2 КАС України, за результатами розгляду поданого відповідачем заперечення проти позову суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в порядку скороченого провадження.

Дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Судом встановлено, що, 03.07.2015р. ОСОБА_1 звернувся до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

Крім того, як вбачається із заяви-пояснення ОСОБА_1 від 03.07.2015 р., останній просив зарахувати до його трудового стажу, що дає право на пенсію за вислугу років половину навчання на юридичному факультеті Одеського державного університету ім. І.І. Мечнікова, тобто 2 роки 5 місяців і 12 днів.

Рішенням комісії Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці по розгляду спірних питань, повязаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсії відповідно до чинного законодавства України №49 від 08.07.2015 року, ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» з посиланням на п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-УІІІ від 02.03.2015 року, а також з посиланням на відсутність необхідно стажу роботи.

Однак, такі висновки відповідача суд вважає такими що не ґрунтуються на вимогах закону, а відтак є безпідставними враховуючи наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пенсійне забезпечення прокурорів і слідчих прокуратури, до яких законодавцем віднесено і позивача, встановлено приписами ст. 50-1 Закону № 1789-12 та приписами ст. 86 Закону України №1697-VII.

Згідно з частиною першою статті 50-1 Закону «Про прокуратуру»№ 1789-ХІІ, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років.

Разом з тим, згідно з частиною шостою статті 50-1 Закону «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в

науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у

державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Таким чином, до стажу роботи який дає право на призначення пенсії позивачу зараховується як час роботи на прокурорських посадах так і половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах

З довідки №11-951вих-15 від 01.07.2015р., виданої Прокуратурою Вінницької області вбачається, що ОСОБА_1 працює в органах прокуратури Вінницької області з листопада 1995 року, а з 19 червня 2013 року по теперішній час на посаді Жмеринського міжрайонного прокурора Вінницької області.

Як вбачається із записів трудової книжки серії БТ-ІІ № 6488961 виданої 20 липня 1987 року, позивач працює в органах прокуратури з 04 грудня 1995 року по теперішній час.

Таким чином, стаж роботи позивача на прокурорських посадах, який дає право на призначення пенсії, з 04.12.1995р. по 02.07.2015р. становить 19 років 7 місяців.

Вказана обставина відповідачем не заперечується та в силу положень ч. 3 ст. 72 КАС України не підлягає доказуванню.

Крім того, як вбачається з архівної довідки № 24-01-976 від 24.04.2015 року виданої Одеським національним університетом імені ОСОБА_3, позивача згідно наказу №1254-18 від 05.08.1991 року зараховано до складу студентів 1 курсу юридичного факультету за спеціальністю «Правознавство», денної форми навчання, і відраховано із числа студентів наказом №785-18 від 05.07.1996 року, звязку із закінченням навчання.

З диплому серії ЛГ ВЕ №000416 виданого 28 червня 1996 року вбачається, що ОСОБА_1 закінчив Одеський державний університет імені ОСОБА_3 за спеціальністю правознавство та рішенням державної екзаменаційної комісії від 26.06.1996 року йому присвоєно кваліфікацію спеціаліста - юриста.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 28 Закону України «Про вищу освіту» університет - багатогалузевий (класичний, технічний) або галузевий (профільний, технологічний, педагогічний, фізичного виховання і спорту, гуманітарний, богословський/теологічний, медичний, економічний, юридичний, фармацевтичний, аграрний, мистецький, культурологічний тощо) вищий навчальний заклад, що провадить інноваційну освітню діяльність за різними ступенями вищої освіти (у тому числі доктора філософії), проводить фундаментальні та/або прикладні наукові дослідження, є провідним науковим і методичним центром, має розвинуту інфраструктуру навчальних, наукових і науково-виробничих підрозділів, сприяє поширенню наукових знань та провадить культурно-просвітницьку діяльність;

Згідно статті 42 Закону України «Про освіту» підготовка фахівців у вищих навчальних закладах може проводитися з відривом (очна), без відриву від виробництва (вечірня, заочна), шляхом поєднання цих форм, а з окремих спеціальностей - екстерном. Цим Законом підтверджується рівноправність кожної із зазначених форм навчання за певним освітньо-кваліфікаційним рівнем і передбачає здобуття громадянами вищої освіти відповідного державного стандарту.

Навчання позивача в Одеському національному університеті імені ОСОБА_3 на юридичному факультеті, є беззаперечним фактом, що підтверджується архівною довідкою та дипломом серії ЛГ ВЕ №000416, виданого 28 червня 1996 року.

Період навчання позивача в Одеському державному університеті ім. І.І. Мечникова складає 4 роки 11 місяців - з 05.08.1991 року (наказ №1254-18 про зарахування до складу студентів) по 05.07.1996 року (наказ №785-18 про відрахування з університету), а відтак згідно з приписами ч. 6 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» половина навчання позивача, а саме 2 роки 5 місяців 15 днів підлягає зарахуванню до вислуги років, що дає право на пенсію.

Таким чином, висновки комісії Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці по розгляду спірних питань, повязаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсії відповідно до чинного законодавства України, викладені в рішенні №49 від 08.07.2015 року, щодо відмови у зарахуванні позивачу до вислуги років половини строку навчання у вищому навчальному закладі є протиправними, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

При цьому, як зазначено вище стаж роботи позивача на прокурорських посадах, який дає право на призначення пенсії становить 19 років 7 місяців, половина строку навчання у вищому навчальному закладі становить 2 роки 5 місяців 15 днів, що в сумі складає 22 роки 15 днів та дає право позивачу на призначення пенсії відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру".

Згідно з частиною другою статті 50-1 Закону «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, в редакції на час виникнення спірних правовідносин пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Отже, позовні вимоги щодо зобовязати відповідача призначити позивачу пенсію з 3 липня 2015 року відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» у розмірі 60 відсотків від середньомісячного заробітку є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Посилання ж відповідача на те, що з 1 червня 2015 року не здійснюється ні призначення, а ні перерахунки пенсій відповідно до спеціального законодавства, а саме відповідно до Закону України «Про прокуратуру» суд вважає безпідставним, оскільки на момент набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-УІІІ від 02.03.2015 року норма статті статті 50-1 Закону «Про прокуратуру»№ 1789-ХІІ, не втратила чинності, а продовжувала діяти до 15 липня 2015 року.

Поряд з цим, на момент набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-УІІІ від 02.03.2015 року питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури уже було врегульовано Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII відповідно до прикінцевих положень якого норми щодо пенсійного забезпечення працівників прокуратури набули чинності 15 липня 2015 року.

Зокрема, відповідно до частини 1 статті 86 Закону №1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років.

Згідно з частиною 2 статті 86 Закону №1697-VII пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

До вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів, а також половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання.

Таким чином, на зміну вимог статті 50-1 Закону «Про прокуратуру»№ 1789-ХІІ набули чинності положення статті 86 Закону №1697-VII «Про прокуратуру», відповідно до яких в повній мірі збережено право працівників прокуратури на пенсійне забезпечення за вислугою років. При цьому, положення статті 86 Закону «Про прокуратуру» №1697-VII аналогічні приписам статті 50-1 Закону «Про прокуратуру»№ 1789-ХІІ щодо періоду роботи який зараховується до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугою років та розміру пенсійного забезпечення.

В свою чергу, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Зазначені висновки також узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними в постановах від 10 грудня 2013 року (справа №21-348а1) та від 17 грудня 2013 року (справа №21-445а13).

Крім того, вирішуючи питання про застосування наведеного Закону в часі, суд виходить з того, що згідно зі ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Таким чином, суд не бере до уваги посилання відповідача на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-УІІІ від 02.03.2015 року, яким скасовуються норми Закону України «Про прокуратуру» щодо пенсійного забезпечення осіб, оскільки це суперечить вимогам ч. 1 ст. 58 Конституції України, якою передбачено, що закони та нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність.

Відповідно до частини 1 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, відповідно до частини 2 статті 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено належними засобами доказування правомірності свого рішення щодо відмови позивачу у зарахуванні до вислуги років половини строку навчання у вищому навчальному закладі та відмови у призначенні пенсії, натомість позовні вимоги позивача суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Отже, враховуючи положення ст. 94 КАС України, суд присуджує на користь позивача витрати повязані зі сплатою судового збору в сумі 73,08 гривень з Державного бюджету України.

Що стосується допущення постанови суду до негайного виконання слід зазначити, що відповідно до пункту 8 частини 6 статті 183-2 КАС України в постанові, прийнятій у скороченому провадженні, зазначається обов'язок відповідача виконати постанову негайно, крім постанови в адміністративній справі, передбаченій пунктом 2 частини першої цієї статті, тобто в тому числі з приводу призначення чи перерахунку пенсій.

Разом з тим, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць. Поряд з цим, згідно з пунктом 1 частини 2 статті 256 КАС України суд, який прийняв постанову, за заявою осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в постанові звернути до негайного виконання постанову у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті.

Таким чином, з аналізу вказаної норми слідує висновок, що негайне виконання постанов в адміністративних справах може застосовуватись лише у разі стягнення суми боргу, а відтак у вимога позивача про допущення до негайного виконання постанови суду зобовязального характеру не може бути задоволена. Крім того, така вимога не є позовною вимогою в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, а є встановленням порядку виконання судового рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 6-12, 70-72, 86, 94, 159-163, 167, 183-2, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці щодо відмови у зарахуванні до вислуги років ОСОБА_1 половини строку навчання на юридичному факультеті Одеського державного університету імені ОСОБА_2, а також щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Визнати протиправним та скасувати Рішення комісії Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці по розгляду спірних питань, пов'язаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсій від 08 липня 2015 року №49.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років, що дає право на пенсію, половину строку навчання на юридичному факультеті Одеського державного університету імені ОСОБА_2 із 05 серпня 1991 року по 5 липня 1996 року, тобто 2 роки 5 місяців 15 днів.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці призначити ОСОБА_1 із 03 липня 2015 року пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» у розмірі 60 відсотків від середньомісячного заробітку.

Стягнути із Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 73,08 грн. судових витрат повязаних зі сплатою судового збору.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії постанови до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Вінницький міський суд Вінницької області.

Суддя: