Справа № 1620/3323/2012
Суддя: Куцин В. М.
Дата ухвалення: 2012-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 1620/3323/2012
Провадження № 2-а/1620/151/2012
Миргородський міськрайонний суд Полтавської області
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2012 року Миргородський міськрайонний суд Полтавської області

в складі:

головуючого судді Куцин В. М.

при секретарі Калініченко Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миргороді справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Полтавській області про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 28.02.2012 року, третя особа - Управління праці та соціального захисту населення Миргородської міської ради Полтавської області

в с т а н о в и в :

13 березня.2012 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом. В позовній заяві зазначає, що постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Полтавській області від 28.02.2012 року було закінчено виконавче провадження №29948538 з примусового виконання виконавчого листа №2-а-7218/2011, виданого 01.11.2011 року Миргородським міськрайонний судом про зобов'язання Управління праці та соціального захисту населення Миргородської міської ради і Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 щорічну разову грошову допомогу за 2011 рік як учаснику бойових дій у розмірі, передбаченому ч.5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції що діє з 22 травня 2008 року, а саме пяти мінімальних пенсій за віком, виходячи з розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначено ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове пенсійне страхування» на момент проведених виплат, з урахуванням виплачених коштів, оскільки державним виконавцем при прийнятті постанови не дотримані вимоги ст.49 та ст. 89 Закону України «Про виконавче провадження».

Вказану постанову позивач вважає такою, що винесена в порушення вимог чинного законодавства, є необґрунтованою, так як відсутність коштів у боржника не може бути підставою для закінчення виконавчого провадження та порушує її законні права, оскільки рішення суду залишилося не виконаним. Крім того відповідачем не вжито до боржника будь-яких заходів передбачених ЗУ «Про виконавче провадження» з метою виконання рішення суду. З цих підстав просила постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Полтавській області скасувати.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судове засідання не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені. ОСОБА_1 подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.10).

Відповідач, представник Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Полтавській області в судове засідання не зявився, про дату час та місце розгляду повідомлений належним чином, заява про розгляд справи у відсутність представника до суду не надходила, заперечень проти позову не надав (а.с.37).

Третя особа по справі, Управління праці та соціального захисту населення Миргородської міської ради Полтавської області, свого представника в судове засідання не направив, про дату,час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи у відсутність представника не надав(а.с.36).

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд встановив.

Відповідач, на підставі ст.ст. 1,3 Закону України Про державну виконавчу службу, є органом виконавчої служби, завданням якого є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень відповідно до Законів України.

Відповідно до ст.181 КАС України та ст.82 Закону України Про виконавче провадження учасники виконавчого провадження мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням дією або бездіяльністю держаного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси.

Судом встановлено, що постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Полтавській області від 28.02.2012 року було закінчено виконавче провадження №29948538 з примусового виконання виконавчого листа №2-а-7218/2011, виданого 01.11.2011 року Миргородським міськрайонний судом про зобов'язання Управління праці та соціального захисту населення Миргородської міської ради і Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 щорічну разову грошову допомогу за 2011 рік як учаснику бойових дій у розмірі, передбаченому ч.5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції що діє з 22 травня 2008 року, а саме пяти мінімальних пенсій за віком, виходячи з розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначено ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове пенсійне страхування» на момент проведених виплат, з урахуванням виплачених коштів. Оскаржувана постанова отримана позивачем 12.03.2012 року.

Вищезгадане виконавче провадження було закінчено на підставі п.11 ст. 49 Закону України Про виконавче провадження з посиланням на те, що виконати рішення суду в частині виплати стягувачу належних йому коштів не надалось можливим через відсутність відповідного фінансового ресурсу бюджету, хоч при цьому органом виконавчої служби вжито вичерпних заходів для примусового виконання рішення (а.с.8).

Оцінивши оскаржене рішення суб`єкта владних повноважень, суд виходить з приписів ч.3 ст.2 КАС України та приходить до висновку про його протиправність, та задоволення позовних вимог позивача з наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п.1 ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно положень статті 1 Закону України Про виконавче провадження виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 1 статті 75 Закону України Про виконавче провадження після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення.

Згідно з частиною 2 статті 75 Закону України Про виконавче провадження у разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.

Частиною 3 статті 75 Закону України Про виконавче провадження встановлено, що у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Згідно з пунктом 11 частини 1 статті 49 Закону України Про виконавче провадження виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону.

Проаналізувавши положення чинного законодавства України, суд вважає, що постанова старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Полтавській області про закінчення виконавчого провадження є передчасною, оскільки державний виконавець мотивуючи свою постанову вказує на відсутність коштів, однак виконавчий лист Миргородського міськрайонного суду №2-а-7218/2011 від 01.11.2012 року має зобовязальний характер, а державним виконавцем не було проведено усіх виконавчих дій щодо виконання зазначеного виконавчого листа в частині зобовязання боржника Управління праці та соціального захисту населення Миргородської міської ради і Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області здійснити перерахунок та виплатити грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 5 статті 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

Згідно з частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Відповідно до практики Європейського Суду (справа Кечко проти Українивід 08.11.2005р.) реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Згідно з ч.2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Положеннями ч.2 ст.71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч.1 ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

З матеріалів справи не вбачається, що неможливість виконання судового рішення підтверджується будь-якими доказами. Відповідачем не надано суду актів перевірки, вчинених в порядку ч.1,2 ст. 75 Закону України Про виконавче провадження, чи будь-яких інших доказів про фактичну відсутність бюджетних коштів, або про вчинення будь-яких заходів примусового виконання постанови суду. Таким чином висновки державного виконавця про наявність підстав для закінчення виконавчого провадження без фактичного прийняття буд-яких заходів для виконання постанови суду, є необґрунтованими.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що державним виконавцем не вжито усі дії, передбачені чинним законодавством для забезпечення виконання судового рішення, натомість винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, яка позбавляє позивача права повторно предявити виконавчий лист до виконання.

Статтею 50 Закону України Про виконавче провадження передбачені наслідки закінчення виконавчого провадження. У разі закінчення виконавчого провадження скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у звязку із закінченням виконавчого провадження. Закінчене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Відтак, позивач позбавлений права повторно предявити виконавчий лист до виконання.

На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що закриття виконавчого провадження є фактично відмовою у повному виконанні судового рішення.

Також, відповідно до статті 263 КАС України за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, тощо), державний виконавець може звернутися до адміністративного суду першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий лист, що видав виконавчий лист, із поданням, а особа, яка бере участь у справі, та сторона виконавчого провадження з заявою про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

Відповідачем не надано доказів звернення державного виконавця до суду із заявою про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

Отже, постанова від 28.02.2012 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 29948538 не ґрунтується на вимогах Закону України Про виконавче провадження, є передчасною, тому позовні вимоги про її скасування підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст.7, ч.1, 8 ч.2, 11, 71, 76, 100, 122, 158, 160, 163, 181 Кодексу адміністративного судочинства України, рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року,

П о с т а н о в и в :

Постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Полтавській області ВП № 29948538 від 28.02.2012 року, про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2-а-7218/2011, виданого 01.11.2011 року Миргородським міськрайонний судом про зобов'язання Управління праці та соціального захисту населення Миргородської міської ради і Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 щорічну разову грошову допомогу за 2011 рік як учаснику бойових дій у розмірі, передбаченому ч.5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції що діє з 22 травня 2008 року, а саме пяти мінімальних пенсій за віком, виходячи з розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначено ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове пенсійне страхування» на момент проведених виплат, з урахуванням виплачених коштів визнати протиправною та скасувати її.

Зобовязати відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Полтавській області вжити заходів по виконанню рішення суду.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Миргородський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови, з одночасним направлення копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_3