Справа № 826/3366/15
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2015-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

06 серпня 2015 року № 826/3366/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мазур А.С., суддів: Кротюка О.В., Літвінової А.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом доОСОБА_1 Державної міграційної служби України
про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:
Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 31.01.2015 № 21-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні; зобов`язання Управління Державної міграційної служби у Чернівецькій області повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог чинного законодавства та міжнародних договорів.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що у зв`язку із систематичними порушеннями прав людини на території Російської Федерації та його політичними переконаннями, він не може повернутись до країни походження.

У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та письмових поясненнях, посилаючись на те, що рішення ДМС України від 31.01.2015 № 21-15 є незаконним, необґрунтованим та прийнятим з численними порушеннями процедури та без урахування обставин повідомлених позивачем в анкеті-заяві та зафіксованих в протоколі співбесіди, а тому підлягає скасуванню.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов, зазначаючи, що факти, на які посилався позивач не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов передбачених п.1 ч.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому оскаржуване рішення прийняте в межах та з урахуванням норм законодавства.

Суд, керуючись ч. 4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, за результатами аналізу матеріалів особової справи № 2014 CV 0010 громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 Державною міграційною службою України встановлено наступне.

Згідно даних закордонного паспорта, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Казань, є громадянином Російської Федерації, розведений, освіта вища.

У п.4.1 анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник вказав наступне.

У 2010 році ОСОБА_2 виїхав з Російської Федерації через політичні переслідування, судові та адміністративні переслідування членів його родини і випадки затримання його міліцією. Біля 16 місяців заявник перебував в Хорватії, де він звернувся за наданням статусу біженця, але, оскільки він намагався незаконно перетнути словенсько-хорватський кордон, заявнику було відмовлено в наданні статусу біженця в Хорватії.

Потім, позивач поїхав до Ізраїлю, де прожив 2 роки та звертався за наданням статусу біженця в 2011-2012, проте йому було відмовлено у зв`язку з тим, що він не з`явився на інтерв`ю. Заявником апеляцію не було подано.

У 2012-2013 позивач повторно звернувся за наданням статусу біженця в Хорватії, але, за його словами, згодом написав заяву, в якій відмовився від процедури розгляду його справи. 18 липня 2013 року заявник звернувся за наданням статусу біженця в Румунії. Причиною даного звернення став стан здоров`я позивача, оскільки на той момент потребував медичної допомоги. Згодом він відмовився від процедури набуття статусу через те, що, за його словами, збирався їхати добровольцем до Одеси, щоб допомогти захищати місто в разі вторгнення російських військ. 18 вересня 2013 року заявник звернувся за наданням статусу біженця в Румунії вдруге, але йому було відмовлено.

На момент подання заяви до Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області заявник перебував легально на території України. Особисто із заявою про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту до Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області заявник звернувся 09.10.2014.

Причиною звернення за захистом в Україні позивач вказав, що виступає проти диктаторського режиму правління в Російській Федерації, що підтверджується його діями, а саме: виступами на Майдані Незалежності в Києві у вересні 2014 році із власними музичними творами на підтримку України, а також він на добровільних засадах супроводжує логістичне забезпечення підрозділів сил самооборони Маріуполя, що унеможливлює його повернення в РФ, оскільки після повернення в Росію є факт загрози життю позивача.

При цьому, проаналізувавши подані позивачем матеріали, ДМС України на підставі висновку Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області прийняла рішення від 31.01.2015 № 21-15, яким ОСОБА_2 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що позивач дізнався із повідомлення №1 від 16.02.2015, отримане 20.02.2015. Підставою для відмови у визнанні позивача біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись з вказаним рішенням та вважаючи його таким, що прийнято без повного з`ясування обставин, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі по тексту Закон №3671-VI).

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно з визначенням, наведеним в пункті 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до частини 7 статті 7 та частини 2 статті 13 цього ж Закону, заявник повинен надавати документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також у відповідності до позиції ООН «Про обов`язки та стандарти доказів біженців», факти в підтвердження заяв біженців визначають шляхом підтверджень або доказів викладеного. Обов`язок надання доказів покладається на особу, яка висловлює це твердження. Тобто, заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей.

Так, з матеріалів справи та пояснень позивача вбачається, що останній повідомив відповідачу що серед причин виїзду з країни походження, було те, що позивач працював за довіреністю в саморегулюючій організації гільдії арбітражних керуючих у м. Казань РФ, на працюючих здійснювався фізичний та моральний тиск з боку міліції. При цьому доказом такого тиску, який спричинив погіршення стану здоров`я, вважає надану довідку Верхньоуслонської центральної лікарні № 180 від 31.07.2008; також активна підтримка батька в конфліктах економічного характеру з регіональною владою; вираження політичних поглядів в неформальних музичних об`єднаннях; отримання погроз, психологічний тиск з боку правоохоронних органів.

Також при проведеній співбесіді відповідач вказав на те, що розвівся з дружиною і не спілкується з донькою, щоб не наводити підозр та вберегти їх від проблем; відкрито висловлювався щодо проукраїнської діяльності в РФ, що знайшло своє відображення в роботі на Фейсбук у відповідній переписці та також опублікуванні авторської пісні «Господи, захисти Україну».

Позивач покинув територію Російської Федерації ще 26.04.2010 і більше туди не повертався, та перед тим як потрапити до України, дійсно перебував в Ізраїлі, Хорватії, Румунії, де намагався отримати статус біженця в законному порядку, але з різних причин такого не отримав.

Враховуючи викладене, а також вивчивши матеріали особової справи, суд погоджується з висновком відповідача в тій частині, що стосується відмови в наданні ОСОБА_1 саме статусу біженця, так як під ознаки біженця, які перелічені в Законі №3671-VI, позивач не підпадає.

Проте, під час розгляду справи судом було встановлено, що на даний момент ОСОБА_1 має обґрунтовані побоювання повертатись до країни свого походження Російської Федерації.

Потрапивши на територію України, після виступів на Майдані Незалежності у Києві із своїм авторським музикальним твором на підтримку України, позивач подав заяву щодо добровільного призову на військову службу під час мобілізації в Житомирській об`єднаний міський військовий комісаріат Житомирської області, проте позивачу було відмовлено в задоволенні такої з підстав належності до російського громадянства.

Але, позивач, як іноземний громадянин, який на військову службу у зв`язку із мобілізацією не призивався, на добровільних засадах у батальйоні спеціального призначення (резервному) військової частини НОМЕР_1 супроводжував логістичне забезпечення підрозділів сил самооборони Маріуполя, так як є фахівцем високого класу в даній області, і проходив підготовку за стандартами НАТО.

Про вказані обставини, зокрема про його добровільне перебування у військових формуваннях України, а також про підтримку цілісності та територіальної єдності України та миротворчих ініціатив Уряду України позивач зазначав і в анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.10.2014 і під час співбесіди в Управлінні Державної міграційної служби у Чернівецькій області.

У судовому засіданні позивачем надано суду рапорт командира батальйону спеціального призначення (резервний батальйон) майора ОСОБА_3 командиру військової частини НОМЕР_1 полковнику ОСОБА_4 з проханням звернутись з клопотанням до Голови міграційної служби про продавження строку перебування ОСОБА_2 на території України, який надає необхідну волонтерську допомогу батальйону, а також звернення командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 . Голові Державної міграційної служби України,в якому останній клопоче щодо вирішення питання про продовження строку перебування в Україні громадянина РФ ОСОБА_2 , як фахівця високого класу в області логістичного забезпечення військ, проте такі документи подані після відмови Державною міграційною служби України в наданні позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Також до матеріалів справи судом долучено копію посвідчення про нагородження позивача відзнакою «За волонтерську допомогу БСП «Донбас» від 10.05.2015.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця або особою, яка потребує додаткового захисту. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

За таких обставин, суд вважає, що в оскаржуваному висновку міграційної служби відсутні доводи, які б спростували можливість позивача стати жертвою переслідувань в разі його повернення до Російської Федерації через його політичні переконання, які суперечать позиції влади країни походження, перебування позивача у батальйоні спеціального призначення (резервному) військової частини НОМЕР_1 , та у зв`язку з військово-політичною ситуацією між Україною та Російською Федерацією, яка мала місце як на час розгляду заяви позивача, так і станом на час вирішення справи судом. Наведене суперечить ст.3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Тому, ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість рішення ДМС України від 21.11.2014 № 654-14 в частині вирішення питання про наявність/відсутність підстав для надання додаткового захисту громадянину Російської Федерації ОСОБА_2 .

Згідно ст. 6 Конституції України Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Пунктом 25 Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3 «Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3» передбачено, що відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов`язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час вирішення справи щодо оскарження рішення органу про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд може визнати таке рішення протиправним, скасувати його та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом відповідного рішення. Після скасування судом рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до особи не може застосовуватися примусове видворення до закінчення процедури щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

П.4 ст. 1 Закону №3671-VI визначено, що додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Враховуючи зазначені обставини, керуючись ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України, з метою повного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 в частині щодо надання йому статусу особи, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням встановлених судом обставин, що стали підставою для скасування рішення Державної міграційної служби України 31.01.2015 № 21-15.

Також, суд зазначає, що норми міжнародного права передбачають надання особі міжнародного захисту, а саме надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, враховуючи ситуацію в країні походження позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінюючи надані у справі докази, виходить із принципів адміністративного судочинства - змагальність, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин справи, згідно із яким розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На підставі встановлених судом обставин, з урахуванням наведених норм законодавства, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість прийнятого рішення щодо позивача, а відтак позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Таким чином, суд, встановивши протиправність оскаржуваного рішення, вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути питання в частині вирішення заяви щодо наявності чи відсутності підстав для надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 31.01.2015 № 21-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 в частині вирішення питання щодо наявності чи відсутності підстав для надання ОСОБА_2 статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

В частині інших позовних відмовити.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Судді: О.В. Кротюк

А.В. Літвінова