Справа № 826/7312/15
Суддя: Нагорянський С.І.
Дата ухвалення: 2015-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 серпня 2015 року № 826/7312/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Нагорянського С.І., суддів Бояринцевої М.А., Добрянської Я.І. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом громадянки Російської Федерації ОСОБА_2
доДержавної міграційної служби України
третя особа: проГоловне управління Державної міграційної служби України в м. Києві визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ :

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась громадянка Російської Федерації ОСОБА_2 з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, в якому просила:

- визнати протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 27 лютого 2015 року № 100-15 «Про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту»;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вона є громадянкою Російської Федерації та перебуває за її межами, в Україні, у зв'язку з тим, що вона була вимушена залишити територію країни свого походження та шукати захист з огляду на об'єктивні обставини та обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров'я. Крім того, позивач зазначила, що її було піддано дискримінації та переслідуванням за її політичні погляди в країні походження. Також, вона побоюється загрози загальнопоширеного насильства в ситуації систематичного порушення прав людини.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2015 року відкрито провадження у даній справі та призначено попереднє судове засідання на 13 травня 2015 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 травня 2015 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, у зв'язку з чим попереднє судове засідання було відкладено на 28 травня 2015 року.

28 травня 2015 року попереднє судове засідання було відкладено на 17 червня 2015 року, у зв'язку з неявкою уповноважених представників відповідача та третьої особи.

У судовому засіданні 17 червня 2015 року суд ухвалив закінчити підготовче провадження по справі та призначив розгляду справи на 22 липня 2015 року у складі колегії суддів.

У судовому засіданні 22 липня 2015 року представник позивача та позивач підтримали позовні вимоги, просили суд їх задовольнити у повному обсязі, з огляду на доводи, викладені в адміністративному позові.

Представник відповідача заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову позивача, подав письмові заперечення, в яких посилався на необґрунтованість адміністративного позову.

Представник третьої особи під час судового розгляду справи також заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні 22 липня 2015 року, враховуючи явку не всіх представників та відсутність необхідності заслуховування експерта чи свідка, керуючись ч.6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оголосив ухвалу про перехід до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та третіх осіб, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, оцінивши докази, які мають значення для розгляду та вирішення справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка Російської Федерації, народилась в місті Саратов (Куйбишев), прибула легально в Україну літаком 14 травня 2014 року.

20 травня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві із заявою-анкетою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У вищевказаній заяві до Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, заявниця зазначила, що покинула територію країни свого походження по політичним причинам. Так, заявниця зазначила, що вважає неможливим проживання у державі, де її політичні погляди зустрічаються образами та погрозами.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві №299 від 10 червня 2014 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Російської Федерації ОСОБА_2», позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами судового оскарження вищевказаного рішення, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 жовтня 2014 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві про скасування наказу, - позовні вимоги задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 10 червня 2014 року №299 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. Російської Федерації ОСОБА_2». Зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві повторно розглянути заяву гр. Російської Федерації ОСОБА_2 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві від 26 грудня 2015 року № 770, ОСОБА_2 продовжено строк розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до 28 січня 2015 року (т.2. а.с. 62).

За результатами огляду особової справи позивача, 28 січня 2015 року Головним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві складено висновок про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За наслідками повторного розгляду заяви ОСОБА_2, та з урахуванням висновку Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві за наслідками розгляду особової справи заявниці, Державною міграційною службою України прийнято рішення № 100-15 від 27 лютого 2015 року про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вищевказане рішення мотивовано тим, що стосовно позивача відсутні умови, передбачені п. п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

На підставі зазначеного рішення, 13 березня 2015 року Головним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві прийнято повідомлення № 52, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України від 27 лютого 2015 року № 100-15 «Про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» та вважаючи його протиправним, позивач звернулась до суду з позовом.

Згідно ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI), біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 13 Закону № 3671-VI визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно частин 1 та 2 ст. 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частині 1 та 2 ст. 9 Закону № 3671-VI, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Частиною 11 ст. 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону № 3671-VI, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно роз'яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» від 25 червня 2009 року № 1 (із змінами та доповненнями), згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно ч.6 ст.8 Закону № 3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами: які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону; якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу; за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Крім того, обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Частиною сьомою статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до абзацу 4 частини першої статті 6 Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як було встановлено судом, 28 січня 2015 року Головним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві складено висновок про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно даного висновку, у результаті додаткового аналізу матеріалів особової справи заявниці було з'ясовано, що до приїзду в Україну 14 травня 2014 року вона неодноразово приїжджала в Україну з метою працевлаштування. На різноманітних сайтах з працевлаштування були знайдені резюме, викладені заявницею, починаючи з 2007 року. Крім того, було з'ясовано, що починаючи з 2007 року та до 2011 року, заявниця мешкала та працювала в Україні, в м. Києві у відповідності до відміток про перетин кордону України, кожних три місяці, що з квітня 2014 року стало неможливим для продовження терміну перебування, у зв'язку з новими Правилами перебування для громадян Російської Федерації на території України.

Крім того, згідно висновку Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, заявниця не змогла надати жодних документальних підтверджень переслідувань щодо неї через її політичні погляди. Твердження та інформація надана заявницею щодо негативних висловлювань щодо неї в мережі Інтернет не може розцінюватись як переслідування та загроза її життю по політичним причинам оскільки позивачем не було надано інших доказів, здобутих з алтернативних джерел.

З огляду на вищенаведені обставини, Головне управління Державної міграційної служби України у м. Києві дійшло висновку, що ОСОБА_2 не було доведено обґрунтованість суб'єктивних побоювань заявника стати жертвою переслідувань за політичними ознаками.

У зв'язку із вказаними обставинами, Головним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві було рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову громадянці ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з недоведеністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Суд встановив, що за результатами вивчення особової справи позивача та наданих матеріалів щодо політичного клімату країни походження, співбесід по уточненню викладених фактів, Державна міграційна служба України дійшла правильного висновку про те, що позивач не надала достовірних та обґрунтованих фактів щодо особистого переслідування, погроз та загроз своєму життю в країні походження.

Крім того, під час розгляду справи було з'ясовано, що Державною міграційною службою не встановлено фактів щодо можливості застосування до позивача смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення в країну свого походження.

З огляду на встановлені по справі обставини, суд погоджується з позицією відповідача про недоведеність того факту, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи вищенаведені обставини та перелічені правові норми, суд вважає правомірним оскаржуване позивачем рішення Державної міграційної служби України від 27 лютого 2015 року № 100-15 «Про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» та відсутність законних підстав для його скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 69-71, 160-165, 167, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 відмовити.

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя С.І. Нагорянський

Судді М.А. Бояринцева

Я.І. Добрянська

Головуючий Суддя С.І. Нагорянський

Судді М.А. Бояринцева