Справа № 2-а-55/2010
Суддя: Яценко В. В.
Дата ухвалення: 2010-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Лубенський міськрайонний суд Полтавської області
Справа № 2 - А - 55 / 10
II О С ТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 січня 2010 р. Лубенський міськрайонний суд Полтавської області
у складі головуючого судді Яценка В.В., розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Лубенського міськрайонного суду' в м. Лубни справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Лубни Полтавської області про відновлення пропущеного строку звернення до суду, про визнання дій неправомірними, здійснення перерахунку та виплату соціальної державної допомоги до пенсії, -
ОСОБА_1 М І. звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України у м. Лубни Полтавської області Інадалі УІ1Ф), в якому просила суд відновній пропущений строк для звернення до суду за захистом порушених прав, свобод та інтересів, визнати дії Відповідача неправомірними, нарахувати та стягнути недоплачену щомісячну державну соціальну допомогу за період із січня 2006 р. по грудень 2007 р. в сумі 2733 грн. 30 коп.
В обгрунтування своїх позовних вимог Позивачка посилалась на те, що вона належить до соціальної категорії ..Дитина війни та, відповідно до ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни", з 01.01.2006 р. по 31.12.2007 р. маг право на отримання щомісячної державної соціальної допомоги у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком. У 2006-2007 роках дана .допомога їй не виплачувалась. Верховна Рада України Законом України „Про Державний бюджет України на 2006 рік призупинила на 2006 р. дію ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни, але дане зупинення порушує вимоги ст. З Закону України „Про соціальний захист дітей війни" та ст. 22 Конституції України. Законом України „Про Державний бюджет України на 2007 рік Верховна Рада України призупинила на 2007 р. дію ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни". Відповідач, всупереч Рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09.07.2007 р„ яким були визнані неконституційними окремі положення Закону України „Про державний бюджет України на 2007 рік", в тому числі й щодо зупинення ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни", не здійснив у 2007 р. нараху вання та виплату відповідної соціальної державної допомоги.
Відповідач надав заперечення на позов, в яких просить суд в задоволенні позову відмовити В обгрунту вання своїх доводів зазначив, що у 2007 р. було передбачено виплату надбавки до пенсії дітям війни лише за наявності групи інвалідності. Після прийняття Конституційним Судом України рішення № 6-рп/2007 від 09.07.2007 р. протягом 2007 р. не було прийнято відповідного додаткового законодавчого акту з питання визначення величини мінімальної заробітної плати за віком для обчислення підвищення дітям війни, а тому надбавка до пенсії ді тям війни виплачувалась лише за наявності групи інвалідності.
В судове засідання Позивачка та представник Відповідача не з'явились, про час та місце слухання справи були повідомлені своєчасно та належним чином. Позивачка надала до суду клопотання про розгляд справи без її участі. Відповідач у своєму запереченні на позов просить справу розглянути без участі їх представника.
Суд, керуючись ст. 122 ч. З КАС України, ухвалив про розгляд справи в порядку письмового провадження у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів.
Виходячи із встановлених обставин справи та досліджених доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.
Позивачка маг статус „Дитини війни". Відповідно до ст. 6 Закону України „Про соціальний захист ді'іей війни", дітям війни пенсії або щомісячне довічне і рошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 % мінімальної пенсії за віком.
Враховуючи зазначений статус Позивачки, судом встановлено, що вона, відповідно до ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни, має право на отримання саме підвищення до пенсії на 30 % мінімальної пенсії за віком.
Згідно ст. 7 Закону України „Про соціальний захист дітей війни", фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Законом України „Про Державний бюджет на 2006 рік" від 20.12.2005 р. дію сг. 6 зазначеного Закону на 2006 р. зупинено.
Законом України „Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет на 2006 рік" від 19.01.2006 р„ який набрав чинності 15.03.2006 р,, до ст. І 10 Закону України „Про Державний бюджет на 2006 рік" було внесено зміни, якими встановлено, що пільги дітям війни, передбачені ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни" у 2006 р. запроваджуються поетапно, за результатами виконання бюджету у першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за
погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету. Проте, у 2006 р. пільги, встановлені ст. 6 Закону України ..Про соціальний захист дітей війни, запроваджені не були. Закони України ..Про Державний бюджет на 2006 рік" від 20.12.2005 р. та ..Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет на 2006 рік від 19.01.2006 р. неконституційними не визнані та діяли протягом 2006 р.
Таким чином, відповідно до вищезазначених Законів, у Відповідача не було підстав нараховувати та сплачувати Позивачці підвищення до пенсії, передбачену ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни", оскільки до 15.03.2006 р. дію зазначеної норми було зупинено, а потім передбачені нею виплати не запроваджені.
Крім того, надаючи перевагу Законам України „Про Державний бюджет на 2006 рік від
20.12.2005 р. та „Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет на 2006 рік" від
19.01.2006 р., суд виходить з того, що закони є актами єдиного органу законодавчої влади - Верховної Ради України. Конституція України не встановлює пріоритету в застосуванні того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання Немає такого закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.
Конституційний Суд України у п. З мотивувальної частини рішення № 4-зп від 03.10.1997 р. зазначив: „Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується одногіредметний акт, який діяв у часі раніше".
Виходячи із системного аналізу наведених норм законодавства, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог Позивачки, які стосуються виплат підвищення до пенсії за 2006 р. Відповідач по справі протягом 2006 р. діяв у відповідності з діючим законодавством га не мав підстав здійснювати Позивачці виплати підвищення до пенсії, оскільки до 15.03.2006 р. дія ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни" була зупинена, а з 15.03.2006 р. здійснення підвищення, визначено у інший спосіб, тобто поставлено в залежність від виконання у другому півріччі 2006 р. Закону України „Про Державний бюджет на 2006 рік".
Стосовно позовних вимог щодо здійснення Позивачці доплати до пенсії за період з 01.01.2007 р. по 31.12.2007 р., суд вважає їх підлягаючими частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 71 гт. 12 Закону України „Про Державний бюджет на 2007 рік", дію ст. 6 Закону України ..Про соціальний захист дітей війни", з урахуванням ст. 1 1 1 цього Закону, було зупинено.
Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09.07.2007 р. визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення п. 12 ст. 71 Закону України „Про Державний бюджет на 2007 рік", яким зупинено дію ст. 6 Законе України „Про соціальний захист дітей війни", з урахуванням ст. 111 цього Закону.

Рішення Конституційного Суде України у цій справі мас преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначеного закону, що визнані неконституційними. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Відповідно до ст. 152 ч. 2 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Виходячи з приписів ст. 152 ч. 2 Конститу ції України та дати ухвалення Конституційним Судом України рішення № 6-рп/2007 від 09.07.2007 р. УПФ повинно було нараховувати та сплачувати Позивачці доплату до пенсії, передбачену ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни з

09.07.2007 р„ оскільки з моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення щодо неконституційності ст. 71 п. 12 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік", ця норма втратила чинність та не підлягала застосуванню. Отже, Відповідач з 09.07.2007 р. мав діяти у відповідності з приписами діючої норми ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни.

Сову вати та здійснювати Позивачці відповідну Доплату.

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно ч.ч. З та 4 ст. 8 КАС України звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Таким чином, доводи Відповідача, в частині неврегульованості на законодавчому рівні порядку здійснення доплат особам, які мають статус дітей війни, не може бути підставою для їх не здійснення або відмови в задоволенні позову .

Щодо доводів стосовно відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин ст. 28

Закону України ..Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування', суд зазначає наступне.

Сторонами по справі не заперечується, що Позивачка, відповідно до ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни", мас право на отримання Доплати до пенсії.

За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими ст. 28 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", іншого нормат ивно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

З огляду на викладене, суд вважає необгрунтованими доводи Відповідача щодо застосування положення ст 28 ч 3 зазначеного Закону, з якої випливає, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абз. І ч. 1 цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом, оскільки наявність такої норми та відсутність іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації Позивачкою конституційної гарантії, встановленої ст. 46 Конституції України та права на отримання Доплати до пенсії, передбаченої сг. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни".

Відповідно до ст. 6 ч. 2 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України.

Пунктом 1.1 Положення про у правління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.04.2002 р. за № 8-2, Управління Пенсійного фонду України у районах, містах і районах у містах є органами Пенсійного фонду України, підвідомчими відповідно Головним управлінням цього фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що разом з цими у правліннями утворюють систему органів Пенсійного фонду України та мають завданням - забезпечення призначення та виплати пенсії.

Таким чином, судом встановлено, що обовязок по нараху ванню та виплаті Доплати до пенсії, яка передбачена Законом України „Про соціальний захист дітей війни, покладено саме на територіальні органи Пенсійного фонду України.

З сі. 2 ч. 1,2 КАС України наїолошується, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування. їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Одночасно у ст. 2 ч. З п. 1 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи із системного аналізу приписів Конституції України та наведених нормативно- правових актів, суд вважає безпідставними посилання Відповідача на відсутність коштів як на обгрунтування правомірності невиконання своїх зобов'язань перед Позивачкою.

Відповідно до ст.. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Таким чином, держава взяла на себе зобовязання забезпечити реалізацію громадянами своїх конституційних прав.

За змістом ст. 46 ч. 1 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової вдрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Законом України „Про соціальний захисг ді гей війни" реалізовано конституційне право на соціальний захист громадян, які мають статус дітей війни, серед яких їм надано право на отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, з підвищенням на ЗО % мінімальної пенсії за віком. І обто. фактично ця вимога Позивачки щодо виплати Доплати до пенсії є формою реалізації конституційного права громадян на соціальний захист.

Враховуючи, що держава взяла на себе обов'язок щодо виплати Позивачці Доплати до пенсії та поклала виконання цього обов'язку на центральний орган виконавчої влади - Пенсійний фонд України, який діє через свої місцеві органи, що входять в систему його органів, але вони не вчинили жодної дії для нарахування цих коштів та їх виплати, суд вважає, що вони не виконали своїх повноважень без поважних причини.

За умови відсутності у державному бюджеті коштів на виплату Доплати до пенсії громадянам

України, які мають статус дітей війни, це створює ситуацію правової невизначеності стосовно джерела коштів, з яких має виплачуватися зазначена надбавка. Однак, в той же час, на думку Суду, цс не може бути підставою для порушення прав громадян на соціальний захист, в тому числі й на отримання Доплати до пенсії, яка прямо передбачена законом.

Враховуючи те. що Позивачка має статус дитини війни, тобто наділена державою певним правовим статусом, який включає в себе й право на додаткові елементи соціального захисту, зокрема право на отримання Доплати до пенсії.

Наділивши осіб зазначеною соціальною гарантією, держава таким чином взяла на себе публічне зобов'язання забезпечити належний матеріальний рівень осіб, які мають статус дітей війни.

Тобто, між Позивачкою і державою встановлено певний правовий зв'язок у визначеній сфері життєдіяльності, який характеризується наявністю зобов'язання держави забезпечити соціальний захист громадяни України, які мають статус дітей війни.

Суд звертає увагу сторін на те, що реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань судом не приймається до уваги. Так, наприклад, у справі „Кечко проти України" Європейський Суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Правовідносини, що виникають в процесі реалізації права окремої категорії громадян України на отримання Доплати до пенсії основані на принципі юридичної визначеності. Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. Як свідчить позиція Європейський Суд з прав людини у справі ОСОБА_2 ОСОБА_3 (Сазе 41/74 уап ОСОБА_2 у. ОСОБА_4) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку це надання Доплати до пенсії, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обгрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Відносини, що склалися між Позивачкою та Відповідачем є публічно-правовими відносинами, виходячи із змісту ст.ст. З, 17 ч. І н. 2 КАС України.

Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України № 8-рп/2005 від 11.10.2005 р. (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) зміст прав і свобод людини - це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Відповідно до ст. 71 ч. 1, 2 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу: в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд вважає, що Відповідачем не доведено та не надано суду доказів щодо вчинення будь-яких дій для забезпечення виконання покладеного на нього обовязку щодо нарахування та виплати Позивачці Доплати до пенсії у розмірі, встановленому Законом України „Про соціальний захист дітей війни" та Законом України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

Отже, відсутність коштів у Відповідача, який не вчинив жодної дії щодо їх отримання для забезпечення виконання своїх зобов'язань або невиконання іншим органом виконавчої влади свого обовязку щодо виділення коштів на здійснення Позивачці доплат, гарантованих їй Конституцією України, не є підставою для відмови в задоволенні позову та визнання правомірними дій або бездіяльності Відповідача, а тому суд визнає протиправною бездіяльність УПФ по не виконанню з

09.07.2007 р. по 31.12.2007 р.приписів сг. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни, яка призвела до порушення прав Позивачки на своєчасне нарахування на отримання підвищення до пенсії.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходить з того, що вимоги про стягнення з УПФ Доплати до пенсії у визначеній Позивачкою грошовій сумі не підлягають задоволенню, оскільки такі виплати не були їй нараховані, а суд не може перебирати на себе функцію здійснення перерахунку та нарахування пенсії замість органу, якому надані такі повноваження.

Суд не вбачає пропущення Позивачкою строку звернення до суд) за захистом свого права щодо отримання підвищення до пенсії, передбаченого ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни".

Одночасно суд відмовляє в задоволенні позову Позивачки щодо вимоги зобов'язати Відповідача надалі нараховувати щомісячну соціальну державну допомогу, відповідно до Закону України „Про соціальний захист дітей війни, при нарахуванні їй пенсії, т.я. нараху вання Доплати до пенсії у розмірі, встановленому Законом України „Про соціальний захист дітей війни, є обов'язком Відповідача і суд не

має права зобов'язувати Відповідача в майбутньому вчиняти дії. які прямо передбачені законодавством як обов'язок УПФ, а може лише, в разі порушення Відповідачем прав, свобод та інтересів фізичної особи, захистити дану особу від неправомірних дій чи бездіяльності УПФ.

Судові витрати по справі підлягають розподілу у відповідності до ст. 94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 6, 22, 46, 152 Конституції України, рішенням Конституційного Суду України № 4-зп від 03.10.1997 р., рішенням Конституційного Суду України № 8-рп/2005 від 11.10.2005 р., рішенням Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09.07.2007 р., ст.ст. 2, 3, 7-11, 69-72, 86, 87, 94, 98, 159-

163, 167 КАС України, ст.ст. З, 6. 7 Закону України „Про соціальний захист дітей війни", ст. 28 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", п.п. 1-6, 10, Постановою Пленуму Верховного Суду України „Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя № 9 від 01.11.1996 р., суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Лубни Полтавської області про відновлення пропущеного строку звернення до суду, про визнання дій

неправомірними, здійснення перерахунку та виплат)' соціальної державної допомоги до пенсії - задовольниш частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м. Лубни І Іолтавської області.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в м. Лубни Полтавської області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з підвищенням її на ЗО % мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, та провести відповідні виплати за період з 09 липня 2007 р. по 31 грудня 2007 р., та з 22 травня 2008 р. по 30 червня 2008 р., врахувавши раніше проведені виплати.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 М.1. витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 грн. 70 коп.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Лубенський міськрайонний суд. Заява про апеляційне оскарження постанови може бути подана протягом 10 днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга подається^ротягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження, з подачею її копії доапеляційної інстанції.

Головуючий В.В.Яценко