Справа № 817/1120/15
Суддя: Котік Т.С.
Дата ухвалення: 2015-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Недашківська К.М.
Суддя-доповідач:Котік Т.С.
УХВАЛА

іменем України

"06" серпня 2015 р. Справа № 817/1120/15

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Котік Т.С.

суддів: Жизневської А.В.

Малахової Н.М.,

при секретарі Єрикаловій О.О. ,

за участю представника відповідача Фещенка Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної виконавчої служби України на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "24" квітня 2015 р. у справі за позовом ОСОБА_4 до Державної виконавчої служби України про визнання дій протиправними,скасування рішення і зобов'язання вчинити певні дії ,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2015 року задоволено позов ОСОБА_4.

Визнано протиправною бездіяльність Державної виконавчої служби України щодо невиконання рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18 липня 2013 року відносно ОСОБА_4, в частині виконання рішень національних судів у повному обсязі.

Визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про закінчення виконавчого провадження ВП №39414954 від 06 квітня 2015 року по примусовому виконанню рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18 липня 2013 року по справі «Москаленко та інші проти України».

Зобов'язано Державну виконавчу службу України виконати рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 по справі «Москаленко та інші проти України» у повному обсязі.

В апеляційній скарзі Державна виконавча служба України, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду та прийняти нову - про відмову в задоволенні позову. Зокрема, апелянт посилається на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи та не узгоджуються з Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Розглянувши справу, перевіривши законність та обгрунтованість судового рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Рівненського міського суду від 21.02.2011 року (справа №2-а-1550/2011) було задоволено адміністративний позов ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в м. Рівне Рівненської області. Визнано протиправними рішення та дії Пенсійного органу щодо відмови у перерахунку пенсії та додаткової щомісячної пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю та зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в м. Рівне Рівненської області здійснити перерахунок та виплатити позивачу пенсію у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком з дня звернення з 02.11.2010, а також здійснити перерахунок пенсії за вказаний період (з 02.11.2010) у зв'язку з підвищенням розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Разом з тим, постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2011року, прийнятою за наслідками розгляду апеляційної скарги Управління Пенсійного фонду України в м. Рівне Рівненської області, останню було задоволено частково: скасовано постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 21.02.2011 в частині визнання протиправним рішення, дій Управління Пенсійного фонду України в м. Рівне Рівненської області щодо відмови у перерахунку пенсії ОСОБА_4; зобов'язано відповідача зробити перерахунок, виплатити ОСОБА_4 пенсію у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком з дня звернення з 02 листопада 2010 року, а також зробити перерахунок пенсії за вказаний період (з 02 листопада 2010 року) у зв'язку з підвищенням розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність та прийняти в цій частині нову постанову; визнано протиправними дії управління Пенсійного фонду України в м. Рівне Рівненської області щодо відмови у переведенні ОСОБА_4 на пенсію, визначену Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» згідно поданої ним заяви з 02.11.2010; зобов'язано управління Пенсійного фонду України в м. Рівне Рівненської області перевести ОСОБА_4 на пенсію, визначену Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» згідно поданої ним заяви від 02.11.2010 та проводити її виплату у розмірі, передбаченому статтею 54 цього Закону; в решті постанову суду залишено без змін.

У зв"язку з невиконанням рішення суду позивач звернувся до Європейського суду з прав людини.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 року (заява №1270/12 та 249 інших заяв) у справі «Москаленко та інші проти України» одноголосно постановлено, що були порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції; постановлено (а) протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 (дві тисячі) Євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю; ці суми є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат, і мають бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу; b) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

ОСОБА_4 зазначений в переліку Додатку №3 до рішення Суду (порядковий номер 205) (прийняті заяви).

На підставі заяви ОСОБА_4 від 15.08.2013 року, старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №39414954 від 16.08.2013 по виконанню рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 (заява №1270/12 та 249 інших заяв) у справі «Москаленко та інші проти України».

Рішенням Європейського суду з прав людини, окрім визначення основного предмета зобов'язання, постановлено боржнику - Державі, добровільно виконати рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 (заява №1270/12 та 249 інших заяв) у справі «Москаленко та інші проти України» у строк, встановлений Законом України від 21.04.1999 №606-XIV «Про виконавче провадження» (далі іменується - Закон України №606-XIV) та Законом України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі іменується - Закон України №3477-IV).

Відповідно до платіжного доручення від 07.11.2013 №4544 на рахунок позивача здійснено перерахування коштів у розмірі 21608 грн. 28 коп. (призначення платежу: еквівалент 2000 Євро на 07.11.2013 Рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013). Згідно платіжного доручення від 01.07.2014 №1910 позивачу перераховано пеню у розмірі 75 грн. 48 коп., за несвоєчасне виконання рішення щодо стягнення суми відшкодування у розмірі 2000 Євро.

Як встановлено судом першої інстанції та не оспорюється сторонами, рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 (заява №1270/12 та 249 інших заяв) у справі «Москаленко та інші проти України» виконано в частині сплати на користь позивача суми відшкодування у розмірі 2000 Євро (матеріальна та моральна шкода, а також компенсація судових витрат, що мали бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу). Даний факт не заперечується жодною із сторін по справі.

Натомість, як встановлено судом, рішення національного суду про виплату ОСОБА_4 пенсії у розмірі, визначеному статтями 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідачем не виконано, однак головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 06.04.2015 ВП №39414954, щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 (заява №1270/12 та 249 інших заяв) у справі «Москаленко та інші проти України».

Суд першої інстанції перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб'єктом владних повноважень в основу спірного рішення, на відповідність вимогам частини 3 статті 2 КАС України, дійшов висновків про протиправну бездіяльність відповідача при виконанні рішення Європейського суду з прав людини відповідно ОСОБА_4, а прийняті рішення такими, що суперечать Закону України "Про виконавче провадження".

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з вказаним висновком, виходячи з наступного.

Зі змісту постанови про закінчення виконавчого провадження від 06.04.2015 року вбачається, що її винесено на підставі пункту 8 частини 1 статті 49 та статті 50 Закону України "Про виконавче провадження".

За приписами пункту 8 частини 1 статті 49 зазначеного Закону, виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до статті 50 Закону України "Про виконавче провадження", у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У даному випадку, стаття 49 Закону України "Про виконавче провадження" визначає вичерпний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження, а норми статті 50 регулюють питання наслідків завершення виконавчого провадження.

Також, як встановлено судом, спірна постанова містить посилання на те, що рішення суду виконано фактично у повному обсязі згідно з виконавчим документом. Грошові кошти перераховані стягувачу (позивачу) та сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення. Також, зазначено, що згідно даних з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, виконавче провадження по виконанню рішення Житомирського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2011 №2-а-1550/11 закінчено на підставі пункту 8 частини 1 статті 49 Закону України "Про виконавче провадження".

Разом з тим, постанова про закінчення виконавчого провадження містить посилання на додаткову підставу закінчення виконавчого провадження, а саме на те, що листом Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 03.10.2014 №43500-0-61-14/12.0.1 повідомлено, що Європейський суд у своїй ухвалі у справі «Великода проти України», у якій заявниця скаржилась на невиконання рішення, яким Управління Пенсійного фонду України було зобов'язано здійснити перерахунок та виплачувати пенсію з 01.12.2008, визнав заяву неприйнятною як повністю необґрунтовану. Європейський суд дійшов висновку «що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні витрати заявниці, було внесено зміни. Відповідно обов'язок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 1 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявниці.

Отже, суд першої інстанції вірно зазначив, що обґрунтовуючи правову позицію щодо наявності підстав для закінчення виконавчого провадження, відповідач посилався на дві обставини: фактичне виконання рішення національного суду, та висновки Європейського суду з прав людини по справі «Великода проти України».

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції що зазначені обставини не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, вирішуючи питання про закриття провадження у справі з підстав фактичного виконання рішення національного суду в частині перерахунку та виплати пенсії, відповідач посилається на отримання ним інформації про повне виконання рішення національного суду в частині перерахунку та виплати пенсії, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 06.06.2011 №2-а-1550/11, на підставі пункту 8 частини 1 статті 49 Закону України "Про виконавче провадження". Разом з тим, відповідач вказує на те, що у зв'язку з внесенням змін до законодавства, що регулює питання виплати пенсій по даній категорії пенсіонерів, такі виплати повинні були здійснюватись лише до 01.11.2011.

Проте, як встановлено судом під час розгляду справи, позивач лише до червня місяця 2011 року отримував належну пенсію відповідно до приписів рішення національного суду, проте після винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 06.06.2011 року такі виплати припинились, а тому посилання відповідача на фактичне виконання рішення суду є безпідставним, оскільки не узгоджується з приписами Закону України "Про виконавче провадження".

Виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Закон України "Про виконавче провадження" регулює правовідносини в сфері примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб).

Відповідно до статті 17 вказаного Закону, підлягають виконанню державною виконавчою службою рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Частиною 1 статті 6 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

За змістом статті 11 вказаного Закону, державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Водночас, порядок виконання рішення за яким боржник зобов'язаний вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення передбачений статтею 75 Закону України "Про виконавче провадження".

Державний виконавець, як посадова особа, на яку покладено обов'язок примусового виконання рішення суду, зобов'язаний, згідно вимог Закону України "Про виконавче провадження", вчинити дії, визначені цим Законом, спрямовані на фактичне виконання рішення суду боржником.

Отже, Закон України "Про виконавче провадження" передбачає застосування заходів примусового виконання рішення до боржника у випадку невиконання ним рішення суду без поважних причин. Однак, припинення виплати пенсії в подальшому, вже після закінчення виконавчого провадження, не узгоджується з фактом повного виконання рішення національного суду.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що після закриття виконавчого провадження, 25.08.2011 року, боржник - управління Пенсійного фонду України в м. Рівне зверталося до суду з заявою про роз"яснення постанови суду від 21.02.2011 року щодо виконання в подальшому вказаної постанови в зв"язку з не зазначенням в ній кінцевої дати для перерахунку соціальних виплат позивачу, що свідчить про те, що на час закриття виконавчого провадження 25.06.2011 року, судове рішення не було виконано.

Проте, при встановленні обставин виконання рішення національних судів, Державна виконавча служба України не звернула уваги на вказану обставину, оскільки обмежилася лише відповіддю Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 23.02.2015 року (а.с.52), а тому є вірними висновки суду першої інстанції, що відповідачем не здійснено належного контролю за станом виконання рішення національного суду відносно позивача в повному обсязі, оскільки Державна виконавча служба України, з метою вжиття заходів індивідуального характеру, передбачених у рішенні Європейського суду з прав людини, в тому числі шляхом виконання рішення національного суду, наділена переліком повноважень, а саме щодо здійснення постійного контролю за станом його виконання та повідомлення Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини про хід виконання останнього.

Так само, Європейським судом з прав людини було надано правову оцінку факту припинення виплати пенсії з липня та листопада 2011 року.

Так, у рішенні вказано «Стосовно заяви №41016/12 Уряд надав документи, які підтверджують, що виплату частини боргу за рішенням суду було здійснено до листопада 2011 року; стосовно заяви №52222/12 надані документи свідчать, що заборгованість за рішенням суду була частково сплачена до липня 2011 року. У заяві №41356/12 підтвердження виконання рішення було відсутнє. Таким чином, Уряду не вдалося довести той факт, що виплата була проведена в повному обсязі». « 20. Щодо низки заяв Уряд стверджував про відсутність порушень прав заявників. Він зазначив, що Закон України від 14 червня 2011 року «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» та Постанова Кабінету Міністрів України від 6 липня 2011 року «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету» зменшили суми, що виділяються з державного бюджету на виконання судових рішень про сплату соціальних виплат заявникам і що права заявників на ці виплати були відповідно зменшені. Він вважав, що скарги заявників були неприйнятними як явно необґрунтовані».

« 21. Суд зазначає, ще рішення, про які йдеться, були остаточними і підлягали виконанню, але не виконувалися державними органами протягом тривалого періоду часу, за що вони залишаються відповідальними. У подібній справі Судом було встановлено, що нормативне регулювання розподілу бюджетних коштів не впливає на цю ситуацію (див. рішення від 11 червня 2013 року у справі «Цибулько та інші проти України» (Tsibulko and Others v. Ukraine) [Комітет], заява № 65656/11, пункт 14). Більш того, Суд нагадує про свою усталену практику, згідно з якою нездатність держави виконувати рішення через відсутність достатніх бюджетних коштів не може слугувати виправданням такого невиконання (див. рішення від 29 червня 2004 року у справі «Войтенко проти України» (Voytenko v. Ukraine) заява № 18966/02, пункт 55). Тому Суд відхиляє заперечення Уряду щодо прийнятності скарг заявників, і зазначає, що вищезгадані скарги не є явно необгрунтованими відповідно до підпункту «а» пункту 3 статті 35 Конвенції. Він також зазначає, що ці скарги не є неприйнятими з будь-яких інших підстав. Тому вони повинні бути визнані прийнятими.

22. Беручи до уваги свою усталену практику з цього питання (див. рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov), заява № 40450/04 пп. 56-58 та 66-70), Суд постановляє, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції у зв'язку з тривалим невиконанням рішень, ухвалених на користь заявників. Суд також вважає, що було порушення статті 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективного засобу юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням».

З урахуванням вищезазначеного, припинення виплати позивачу належного розміру пенсії у червні 2011 року, не є підставою виконання рішення.

Окрім того, є слушним посилання суду першої інстанції на те, що факт сплати позивачу коштів (компенсації у розмірі 2000 Євро), зазначених в рішенні Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 №1270/12, не є підтвердженням виконання рішення національного суду в частині перерахунку та виплати позивачу належного розміру пенсії, а тому суд дійшов висновку про наявність бездіяльності з боку Державної виконавчої служби України по примусовому виконанню рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 року в частині виконання рішення національних судів у повному обсязі.

Також, колегія суддів погоджується з рішенням суду в частині зобов"язання відповідача виконати рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 по справі «Москаленко та інші проти України» у повному обсязі, оскільки рішення національного суду щодо перерахунку пенсії позивачу, не виконано у повному обсязі, а тому право позивача має бути відновлено у вказаний спосіб та виконання такої вимоги буде дотриманням судом гарантій на остаточне вирішення спору.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі «ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: « 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28- 36, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».

Надаючи правову оцінку другій підставі згідно якої закінчено виконавче провадження, а саме, наявність правових висновків Європейського суду з прав людини по справі «Великода проти України», суд першої інстанції вірно зазначив, що вичерпний імперативний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження, наведений у статті 49 Закону УкраїниУкраїни "Про виконавче провадження" та не передбачає можливості розширеного або ж суб'єктивного тлумачення державним виконавцем таких норм.

Натомість, висновки рішення Європейського суду з прав людини по справі «Великода проти України», яке відповідно до статті 17 Закону України №3477-IV є джерелом права, можуть бути застосовані при вирішенні спору по суті щодо правовідносин, які є аналогічними за своє суттю з описаними у такому рішенні, та стосуються визначення порушення певної статті Конвенції. Тобто, наявність рішення Європейського суду з прав людини за іншою справою, де містяться відповідні правові висновки та узагальнення, саме по собі не може являтись підставою для закінчення виконавчого провадження.

На підставі вищезазначеного, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог, не містять фактів невірного застосування судом норм матеріального та процесуального права, а тому колегія суддів не вбачає підстав, визначених ст. 202 КАС України, для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної виконавчої служби України залишити без задоволення, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "24" квітня 2015 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Т.С. Котік

судді: А.В. Жизневська

Н.М. Малахова

Повний текст cудового рішення виготовлено "10" серпня 2015 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу ОСОБА_4 АДРЕСА_1

3- відповідачу Державна виконавча служба України вул.Артема, 73,м.Київ,04053

- ,