Справа № 826/1798/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2015-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 серпня 2015 року № 826/1798/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Добрянської Я.І., суддів Кротюка О.В., Нагорянського С.І., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомГромадянина Російської Федерації ОСОБА_2
до відповідачаДержавної міграційної служби України
третя особаГоловне управління Державної міграційної служби України в Київській області
провизнання протиправним та скасування рішення № 811-14 від 31.12.2014 р., зобов»язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 звернувся в Окружний адміністративний суд м. Києва з позовом до відповідача Управління Державної міграційної служби України в Київській області про визнання протиправним та скасування рішення № 811-14 від 31.12.2014 р., зобов»язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про безпідставність висновків відповідача в оскаржуваному рішенні, зважаючи на побоювання позивача застосування по відношенню до нього у країні громадянства загальнопоширеного насильства, спричиненого твердими політичними переконаннями позивача та, зокрема, неприйняттям та критикою діяльності політичної партії «Єдина Росія», так як непоодинокими у Російській Федерації є випадки систематичного порушення прав людини.

При цьому позивачем зазначено, що після звільнення в Росії по ряду об'єктивних і суб'єктивних причин роботу знайти позивачу не вдалося. Водночас позивач почав співпрацювати з однією українською фірмою, у якої була потреба в розробці - реалізації програмним методом математичної моделі оцінки даних по витраті палива на транспорті й цю роботу успішно завершено. У період даної співпраці позивач часто бував у Києві і опинився свідком революції, що знайшло відображення в його публіцистиці. Порівнюючи висвітлення цих подій в Росії і на Україні, а особливо після фактичної окупації російськими військами Криму, та розуміючи, що дані акції є прямим продовженням внутрішньої і зовнішньої політики російської влади, і, зокрема, політичної партії «Єдина Росія», яка де -факто узурпувала владу в країні, і будучи не згодним з такою політикою та піддаючись явному тиску з боку представників цієї влади, позивач звернувся до органів міграційної служби з метою отримання притулку в Україні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.02.2015 р. суддею Добрянською Я.І. відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у попередньому судовому засіданні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.04.2015 р. закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду колегією суддів.

Під час судового засідання 16.07.2015 р. представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача та третьої особи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, до суду не прибули, про причини неявки суд не повідомили.

У зв'язку із вказаними обставинами, а також згідно ч. 6 ст. 128 КАС України суд ухвалив розгляд даної адміністративної справи продовжити в порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

У матеріалах справи наявні заперечення на адміністративний позов, згідно яких позовні вимоги відповідач не визнає та просить відмовити у його задоволенні з тих підстав, що під час звернення із заявою про надання статусу біженця позивачем не надано відомостей про його утиски в країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені в п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».

Окрім цього, відповідачем зауважено, що позивачем порушено встановлений ч. 1 ст. 5 цього Закону 5 - денний строк для звернення до органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового або тимчасового захисту, адже фактично позивач перетнув кордон України 01.030.2014 р., а із згаданою заявою звернувся лише 17.03.2014 р.

Отже, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в с. Калініна, Ташкентський р-н Ташкентська обл.. Республіки Узбекистан, розлучений, за національністю - німець, за віросповіданням - атеїст, паспорт громадянина Російської Федерації НОМЕР_1.

Російську Федерацію залишив легально 14.07.2013 р., виїхавши пригороднім потягом до Білорусії, м. Гомель. В України приїхав також легально автобусом Гомель-Чернігів. На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебував легально, до міграційних органів України та інших країн не звертався.

Водночас 17.03.2014 р. позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві (далі - ГУ ДМС України у м. Києві) із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому в якості підстав для виїзду з останньої країни постійного місця проживання вказано сімейні/особисті та політичні причини. Водночас в якості документів, що підтверджують факти переслідувань або загрози переслідування заявником зазначено матеріали судової справи щодо банківського кредиту, а також участь заявника у створенні форуму СГ «Кара-Мурзи».

Між тим, як відмічено позивачем, до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов»язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами тощо причетним у країні громадянської належності він не був, заходи адміністративного впливу до заявника не застосовувались.

Державною міграційною службою України 31.12.2014 р. стосовно позивача прийнято рішення №811-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до частини 1 статті 6 Закону №3671-VI, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

На підставі вказаного рішення Управлінням державної міграційної служби України в Київській області винесено повідомлення від 19.01.2015 р. №1, яким позивача проінформовано про відмову у задоволенні його заяви.

Так, вважаючи рішення Державної міграційної служби України від 31.12.2014 р. №811-14 безпідставним та протиправним, позивач звернувся за захистом власних прав та інтересів із позовною заявою до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та вивчивши норми чинного законодавства з приводу даного спору, а також заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, зважаючи на наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон №3671-VI.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону №3671-VI).

Відповідно до частини 8 статті 9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 11 статті 9 Закону №3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, під час вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з позивачем ГУ ДМС України у м. Києві було проведено декілька співбесід, під час яких з'ясуванню підлягали детальні обставини та причини виїзду позивача з країни громадянства.

Так, під час співбесіди 26.06.2014 р. позивач підтвердив обставини, викладені ним у заяві, зазначивши додатково, про те, що, прямих погроз через публіцистичну діяльність, а зокрема, зважаючи на публікацію статей про «Євро майдан» та про політику Росії щодо України, не отримував. Також позивачем відмічено, що він продовжує публікуватись в інтернет-виданні «РІА Новий регіон Київ».

Згідно протоколу співбесіди від 31.03.2014 р. позивач офіційно виїхав з Росії 12.07.2013 р., але коли у нього закінчувався дозвіл на легальне перебування в Україні, він виїздив через Білорусь до Росії, де мешкав один-два дні і знову повертався до України. Так, як повідомив позивач, востаннє він виїхав з України до Росії 26.02.2014 р. З 27.02.2014 р. по 28.02.2014 року він був у Новозбикові, потім знову повернувся до Білорусії і з 01.03.2014 в»їхав до України. При цьому позивачем також повідомлено, що 01.03.2014 він приїхав до України легально рейсовим автобусом з Гомеля до Чернігова, а звідти на маршрутному таксі до Києва.

Водночас в рамках співбесіди 31.03.2014 р. позивачем в якості причин звернення до міграційної служби України позивачем зазначено незгоду із Російською внутрішньою та зовнішньою політикою, також зазначено про намагання ФСБ РФ відкрити проти позивача у зв»язку із цим кримінальну справу за статтею «Наклепництво» через інтерв»ю позивача за фактом звернення до міграційної служби України щодо питання політичного притулку. Між тим, позивачем також повідомлено про те, що в рамках здійснених журналістських публікацій він достатньо негативно критикує політику російської влади, а останні публікації були у підтримку «Євромайдану», через те що, як повідомив позивач, він піддавався тиску з боку адміністрації філіалу Брянського державного університету ім. академіка І.Г. Петровського, де працював позивач. При цьому в обгрунтування несприятливої ситуації в країні громадянської належності позивачем до суду, як вбачається, надано ряд публікацій в тому числі роздруківку Доповіді Amnesty International 2013 року стосовно дотримання прав людини у Російській Федерації, яку судом взято до уваги при вирішенні даної справи.

Між тим, досліджуючи матеріали співбесід позивача, а також інші наявні у справі матеріали, суд зауважує, що позивачем, окрім наведеного вище, повідомлено про наявність у нього непогашених кредитних зобов»язань у країні громадянської належності, які ним не було оплачено у зв»язку із відсутністю матеріальної можливості. При цьому також повідомлено позивачем про незгоду банку здійснити реструктуризацію даного зобов»язання. Разом з тим, зі слів позивача, офіційних повідомлень про оголошення його у федеральний розшук ним отримано не було.

Варто відмітити, що відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 року "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається", яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем та третьою особою не надано до суду доказів здійснення відповідно до частини 6 статті 9 Закону №3671-VI ретельної перевірки обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону №3671-VI).

Окрім цього, відсутніми у справі є докази звернення відповідача з метою встановлення справжності і дійсності поданих позивачем документів в порядку частини 8 статті 9 названого Закону із відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які б могли сприяти встановленню справжніх фактів стосовно позивача.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Тобто, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Однак ненадання міграційним органом повної та належної оцінки наведеним позивачем у заяві від 17.03.2014 року обставинам є свідченням нівелювання загальних правових принципів доказового права, згідно яких обов'язок доказування покладається на особу, яка висловлює відповідне твердження.

Отже, відмовляючи за заявою позивача від 17.03.2014 р. у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач, не дослідивши належним чином наведених позивачем обставин та наданих доказів, дійшов передчасного висновку про необгрунтованість даної заяви.

А відтак, беручи до уваги встановлені обставини та наведені мотиви, суд приходить до висновку про протиправність та необхідність скасування рішення від 31.12.2014 р. № 811-14, а також зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 17.3.2014 року про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 31.12.2014 року №811-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3. Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 від 17.03.2014 року про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постанова набирає законної сили відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий Суддя Я.І. Добрянська

Судді О.В. Кротюк

С.І. Нагорянський

Дата складання та підписання в повному обсязі постанови - 10.08.2015 р.