Справа № 826/6132/13-а
Суддя: Маринчак Н.Є.
Дата ухвалення: 2015-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" липня 2015 р. м. Київ К/800/48186/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого: Маринчак Н.Є.,

Суддів: Вербицької О.В., Цвіркуна Ю.І.,

при секретарі: Ігнатенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 19 червня 2013 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2013 року

у справі №826/6132/13-а

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (надалі - ФОП ОСОБА_1.)

до Державної податкової інспекції у Оболонському районі м.Києва Державної податкової служби, Управління державного казначейства в Оболонському районі м.Києва (надалі - ДПІ в Оболонському районі м.Києва, УДК в Оболонському районі м.Києва)

про скасування податкового повідомлення-рішення та стягнення коштів, -

встановив:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом, в якому поставлено питання про:

- визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень ДПІ в Оболонському районі м. Києва від 14.04.2011р. № та від 23.04.2012р. №;

- визнання протиправною бездіяльність ДПІ в Оболонському районі м. Києва, яка полягає у нескладанні та неподанні у встановленому порядку УДК в Оболонському районі міста Києва висновку про повернення ФОП ОСОБА_1 сплачених грошових зобов'язань з плати за землю у сумі 79955,86 грн.

- стягнення з УДК в Оболонському районі міста Києва на користь ФОП ОСОБА_1 помилково сплачені грошові зобов'язання у сумі 79 955,86 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 19.06.2013р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.09.2013р., в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій та прийняття нового, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанції, між ФОП ОСОБА_1 та ВАТ «Завод КІНАП» 07.06.2005р. було укладено договір купівлі продажу нежилих приміщень, а саме виробничого корпусу № 1 (літера «Б"») та частини нежилих приміщень виробничого корпусу № 1 (літера «Б'») загальною площею 5184, 9 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1. Право власності позивача на вказані об'єкти нерухомості зареєстровано Київським МБТІ 04 липня 2005 року (реєстраційне посвідчення НОМЕР_1).

ДПІ в Оболонському районі міста Києва було прийнято податкове повідомлення-рішення від 14.04.2011р. № , згідно з яким позивачу нараховано податкове зобов'язання з плати за землю на загальну суму 39977,93грн., та від 23.04.2012р. №, відповідно до якого визначено податкове зобов'язання з плати за землю на загальну суму 39 977,93 грн.

Нараховані згідно зазначених податкових повідомлень-рішень суми зобов'язання зі сплати земельного податку позивачем було сплачено, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.

Разом з тим, позивач, вважаючи, що правових підстав для сплати нею земельного податку не було, звернулася із заявою до ДПІ в Оболонському районі м.Києва, в якій просила повернути помилково сплачені грошові зобов'язання з земельного податку, на що листом відповідача від 18.02.2013р. ФОП ОСОБА_1 було повідомлено, що вона є платником земельного податку, і відповідні суми нараховується їй згідно даних Державного земельного кадастру за земельну ділянку з кадастровим номером 78:112:025.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач 22.02.2013р. звернулася зі скаргою до Державної податкової служби у м.Києві з аналогічними вимогами, проте листом від 11.03.2013р. №291/П/17-3-10 їй також було відмовлено в задоволенні вимог та запропоновано звернутися до Департаменту земельних ресурсів КМДА для отримання повної інформації щодо відомостей з Державного земельного кадастру.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодилась колегія апеляційного суду, виходив з того, що позивач, як власник нежитлових приміщень зобов'язана сплачувати плату за землю, відтак, податковим органом законно та обґрунтовано прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення.

Надаючи оцінку обставинам у справі колегія суддів Вищого адміністративного суду України виходить з неповного з'ясування судами попередніх інстанції усіх обставин справи з огляду на наступне.

Згідно з пп.14.1.147 п.14.1 ст.14 ПК України, плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (пп. 14.1.72 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

Згідно із статтею 269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Статтею 270 названого Кодексу визначено, що об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, та земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Відповідно до пункту 287.1 статті 287 цього Кодексу власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

При переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (пункт 287.6 статті 287 ПК України).

Відповідно до п.286.6 ст.286 Податкового кодексу України, на земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

У відповідності до пункту 286.1 статті 286 цього Кодексу підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судами обох інстанцій не взято до уваги вимоги п. 286.1 ст. 286 Податкового кодексу України, та не витребувано належним чином оформлений з витяг державного земельного кадастру.

Під час розгляду справи судом касаційної інстанції у судовому засіданні представник позивача зазначив, що ФОП ОСОБА_1 є платником єдиного податку, на підставі свідоцтва від 01.07.2012р., яке відсутнє в матеріалах справи.

Виходячи з положень ст.220 КАС України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визначати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні.

Згідно з п.269.3 ст.269 Податкового кодексу України особливості справляння земельного податку суб'єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Відповідно до п.п.4 п.297.1 ст.297 зазначеної глави Податкового Кодексу України платників єдиного податку звільнено від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності із земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності.

Отже, судам необхідно з'ясувати наявність свідоцтва платника єдиного податку та перевірити чи використовується земельна ділянка, на якій розташовані належні позивачу нежитлові приміщення, у господарській діяльності.

Лише після встановлення та визнання доведеними зазначених фактичних обставин, які мають значення для справи, можливий аналіз законодавства, що підлягає застосуванню до відносин між сторонами.

Також необхідно враховувати, що для визначення розміру вказаного податку необхідно встановити базу оподаткування, наявність грошової оцінки землі, інші відомості для визначення суми податкового зобов'язання.

Отже, під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, повно та об'єктивно дослідити обставини справи, дати їм належну юридичну оцінку, в залежності від встановленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

При цьому, суд постановляє ухвалу про закінчення з'ясування обставин у справі та перевірки їх доказами тільки після того, як проведено всі дії, необхідні для повного та всебічного з'ясування обставин справи, перевірено всі вимоги та заперечення осіб, які беруть участь у справі, та вичерпано всі можливості збирання й оцінки доказів.

Разом з тим, частина 4 та 5 статті 11 даного Кодексу встановлює, що суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що судами з'ясовані всі обставини справи і їм надана правильна юридична оцінка. Вказане позбавляє касаційну інстанцію можливості перевірити юридичну оцінку, надану судами попередніх інстанцій всім обставинам справи.

Зважаючи на наведене, касаційна інстанція на підставі ст.227 КАС України дійшла висновку про неможливість надання належної юридичної оцінки всім обставинам у справі, у зв'язку з чим справа підлягає направленню на новий розгляд для повного, достовірного з'ясування та правильного вирішення цього спору.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ухвалив:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 19 червня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2013 року - скасувати та направити справу на новий судовий розгляд в суд першої інстанції.

Ухвала вступає в законну силу з моменту проголошення. Заява про перегляд судового рішення в адміністративній справі Верховним Судом України може бути подана з підстав, в порядку та у строки встановлені ст.ст.236-238 КАС України.

Головуючий: ___________________ Н.Є. Маринчак

Судді: ___________________ О.В. Вербицька

___________________ Ю.І. Цвіркун