Справа № 816/1305/15
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2015-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2015 р.Справа № 816/1305/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Калиновського В.А.

Суддів: Бенедик А.П. , Водолажської Н.С.

за участю секретаря судового засідання Тітової А.В. Ті

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавської області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 22.06.2015р. по справі № 816/1305/15

за позовом Приватного підприємства "Спецкомсервіс"

до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавської області

про скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Приватне підприємство «Спецкомсервіс», звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області в якому просив суд визнати неправомірним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 29.12.2014р. № /3124, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у загальному розмірі 10 593,00 грн, з яких за основним платежем 7 062,00 грн та за штрафними санкціями 3 531,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що податкове повідомлення - рішення від 29.12.2014 № /3124, винесене на підставі акта перевірки від 12.12.2014 № 2852/16-03-22-02-12/36503878, є необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм чинного законодавства України. Договір поставки між ПП "Спецкомсервіс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Атіс-Торг" (надалі - ТОВ "Атіс-Торг") від 04.06.2014 № 0406/14 є правомірним і дійсним, його недійсність не визнана судом; реальність господарських операцій підтверджується видатковою та податковою накладною, товарно-транспортною накладною, іншими необхідними документами, оформленими відповідно до вимог законодавства. ПП "Спецкомсервіс" поставлені контрагентом авточастини використовувало в рамках своєї господарські діяльності.

Представник відповідача заперечував проти позову. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що в укладеному між позивачем та ТОВ "Атіс-Торг" від 04.06.2014 № 0406/14 договорі поставки не визначено строк його дії, місцем його складання визначено м. Харків, проте, для перевірки не надано наказів на відрядження посадових осіб ПП "Спецкомсервіс, авансових звітів про відрядження до м. Харкова. Окрім того, до перевірки не надано сертифікатів якості та відповідності на придбаний позивачем товар, як цього вимагає договір поставки. Кременчуцькою ОДПІ також враховано матеріали зустрічної звірки ТОВ "Атіс-Торг", якою документально не підтверджено реальність господарських відносин із покупцями та постачальниками за липень 2014 року, їх вид, обсяг, якість та розрахунки. Виходячи з цього, відповідач робить висновок про те, що ПП "Спецкомсервіс" було безпідставно віднесено до складу податкового кредиту суми по взаємовідносинам з ТОВ "Атіс-Торг" з метою заниження податку на додану вартість.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 22.06.2015 року адміністративний позов Приватного підприємства «Спецкомсервіс» задоволено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті постанови, норм матеріального та процесуального права, а саме: ст.. 129 Конституції України, п.44.6 ст. 44, п. 56.2 ст. 56, пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78, п. 198.3 ст. 198, ст. 201 Податкового кодексу України, ст. 638 ЦК України, ст. 180 ГК України, ст.ст. 7, 9, 69, 86, 138, 159 КАС України, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

В судове засідання сторони не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, справа розглядається за відсутності сторін.

Згідно ст. 41 КАС України, колегія суддів, враховуючи неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ПП "Спецкомсервіс" () зареєстроване як юридична особа 27.04.2009 виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради Полтавської області, що підтверджується випискою та довідкою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.14-15); є платником ПДВ з 01.05.2011, про що свідчить свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість № 200040573 серії НБ № 567440 (а.с. 19).

На підставі направлення Кременчуцької ОДПІ на перевірку від 28.11.2014 № 3180/16-03-22-02 та наказу Кременчуцької ОДПІ від 28.11.2014 № 3463 згідно із підпунктом 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України у період з 01.12.2014 по 05.12.2014 працівником Кременчуцької ОДПІ проведена позапланова виїзна документальна перевірка ПП "Спецкомсервіс" з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість по взаємовідносинах з ТОВ "Атіс-Торг" за період липень 2014 року.

Підстави та порядок проведення перевірки позивачем на оспорюються.

За наслідками проведеної перевірки ПП "Спецкомсервіс" відповідачем складено акт від 12.12.2014 № 2852/16-03-22-02-12/36503878, яким зафіксовані порушення пунктів 198.1, 198.4, 198.6 статті 198, пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, у результаті чого завищено податковий кредит на загальну суму 7 062,00 грн, у т.ч. за липень 2014 року та занижено суму ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету, у сумі 7 062,00 грн (а.с.21-26).

Висновок про завищення позивачем податкового кредиту та заниження суми ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету, за липень 2014 року, вмотивований тим, що в укладеному між позивачем та ТОВ "Атіс-Торг" від 04.06.2014 № 0406/14 договорі поставки не визначено строк його дії, місцем його складання визначено м. Харків, проте, для перевірки не надано наказів на відрядження посадових осіб ПП "Спецкомсервіс", авансових звітів про відрядження до м. Харкова. Також до перевірки не надано сертифікатів якості та відповідності на придбаний позивачем товар, як цього вимагає договір поставки. Крім того, Кременчуцькою ОДПІ враховані матеріали зустрічної звірки ТОВ "Атіс-Торг", якою документально не підтверджено реальність господарських відносин із покупцями та постачальниками за липень 2014 року, їх вид, обсяг, якість та розрахунки. За доводами відповідача, ПП "Спецкомсервіс" було безпідставно віднесено до складу податкового кредиту суми по взаємовідносинам з ТОВ "Атіс-Торг" з метою заниження податку на додану вартість.

На підставі даного акта Кременчуцькою ОДПІ 29.12.2014 винесено податкове повідомлення-рішення форми "Р" № /3124, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у загальному розмірі 10 593,00 грн, з яких за основним платежем 7 062,00 грн та за штрафними санкціями 3 531,00 грн (а.с. 20);

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що позивачем податковий кредит з податку на додану вартість у липні 2014 року по фінансово-господарським операціям з ТОВ "Атіс-Торг" сформовано з дотриманням вимог Податкового кодексу України. Доводи відповідача, наведені у підтвердження порушення позивачем податкового законодавства, які покладені в основу акта перевірки Кременчуцької ОДПІ від 12.12.2014 № 2852/16-03-22-02-, суперечать принципам податкового законодавства та усталеній судовій практиці Європейського суду, що свідчить про їх неналежність та недопустимість.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Коло платників податку на додану вартість, об'єкти, база, ставки оподаткування, перелік неоподатковуваних та звільнених від оподаткування операцій, особливості оподаткування експортних та імпортних операцій, поняття податкової накладної, порядок обліку, звітування та внесення податку до бюджету визначено розділом V Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI (далі - ПК України).

У відповідності до ст. 185 ПК України об'єктом оподаткування, зокрема, є постачання товарів та послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 198.3 ст. 198 ПК України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

При цьому, п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України встановлено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно п. 198.2 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 201.8 статті 201 ПК України передбачено, що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Податкова накладна відповідно до пункту 201.10 статті 201 ПК України видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

З огляду на викладені положення Кодексу, для отримання права сформувати податковий кредит із сум податку на додану вартість, сплачених в ціні придбаного товару (робіт, послуг), платник ПДВ повинен мати податкові накладні, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначений для використання у власній господарській діяльності.

Матеріали справи свідчать, що основним видами економічної діяльності позивача за КВЕД-2010 є 45.20 - технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів; 45.11 - торгівля автомобілями та легковими автотранспортними засобами; 45.31 - оптова торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів; 45.32 - роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів; 46.90 - неспеціалізована оптова торгівля.

04.06.2014 між ПП "Спецкомсервіс" (покупець) та ТОВ "Атіс-Торг" (продавець) укладено договір № 0406/14, відповідно до якого постачальник протягом терміну дії зазначеного договору зобов'язується поставляти, а покупець приймати, оплачувати запасні частини в асортименті (надалі - товар) /а.с.77/.

У рамках здійснення господарсько-правових відносин за договором від 04.06.2014 № 0406/14 позивач отримав від ТОВ "Атіс-Торг": рахунок-фактуру від 03.07.2014 № СВ00167, видаткову накладну від 03.07.2014 № ТВ00167 (а.с. 81-82) та податкову накладну від 03.07.2014 № 117 на суму 42 370,00 грн, у тому числі ПДВ - 7 061,67 грн (а.с. 85-87).

Податкова накладна від 03.07.2014 № 117 включена до реєстру виданих та отриманих податкових накладних за липень 2014 року (а.с. 91-93).

Оплата ПП "Спецкомсервіс" отриманих від ТОВ "Атіс-Торг" товарно-матеріальних цінностей за договором від 04.06.2014 № 0406/14 підтверджена платіжним дорученням від 10.07.2014 № 108 (а.с. 80), а також витягом з картки рахунку 311 "Поточні рахунки в національній валюті" ПП "Спецкомсервіс" за липень 2014 року (а.с. 124-130).

Перевезення товару здійснювалось транспортом продавця - автомобілем ЗІЛ АІ 08-06 ВЕ згідно з товарно-транспортною накладною від 03.07.2014 № 97 (а.с. 88-90).

На отримання від ТОВ "Атіс-Торг" товарно-матеріальних цінностей за рахунком-фактурою від 03.07.2014 № 167 (а.с. 78-79) уповноважено директора ПП "Спецкомсервіс" Гришина О.Л. за довіреністю від 03.07.2014 № 63 (а.с. 83). Про зазначене також свідчить витяг з книги обліку довіреностей на 2014-2015 роки ПП "Спецсервіс" (а.с. 84).

До матеріалів справи позивачем надано договір № 01/01/14 оренди нежитлового приміщення від 01.01.2014, укладений між ПП "Спецкомсервіс" (орендар) та ТОВ "Механічно-ремонтний завод" (орендодавець), згідно з яким позивачу надано в оренду нежитлове приміщення з обладнанням, що розташоване за адресою: проїзд Галузевий, 5, м. Кременчук; акт приймання-передачі зазначеного нежитлового приміщення (а.с. 131-134).

Таким чином, товар, отриманий від ТОВ "Атіс-Торг", поставлено на адресу: проїзд Галузевий, 5, м. Кременчук (як зазначено в первинній документації), тобто за адресою орендованого позивачем приміщення.

На підтвердження оприбуткування на складі ПП "Спецкомсервіс" отриманих від ТОВ "Атіс-Торг" товарів позивачем надано також журнал-ордер і відомість по рахунку 207 "Запасні частини" за липень 2014 року (а.с. 95-118).

За наслідками господарських операцій з ТОВ "Атіс-Торг" в липні 2014 року позивачем включено до складу податкового кредиту по податку на додану вартість суму в 7 062,00 грн.

Вказані первинні документи підписані сторонами без застережень та містять необхідні для цілей оподаткування відомості щодо змісту та обсягу господарських операцій, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції, а тому підтверджують факт виконання спірних операцій.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом не наведено переконливих доводів та не подано належних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться у цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.

Обставини використання ПП "Спецкомсервіс" товарно-матеріальних цінностей, отриманих від ТОВ "Атіс-Торг", у подальшій господарській діяльності підтверджені: договором поставки від 12.03.2014 № 12/03/14-2; рахунками-фактури від 28.03.2014 № СФ-0000076; від 23.05.2014 № СФ-0000170; від 04.07.2014 № СФ-0000224, № СФ-0000225, № СФ-0000226; від 07.07.2014 № СФ-0000228, № СФ-0000232, № СФ-0000233, № СФ-0000234, № СФ-0000235, № СФ-0000238; видатковими накладними від 04.07.2014 № РН-0000109, № РН-0000110, № РН-0000111, № РН-0000112; від 07.07.2014 № РН-0000113, № РН-0000114, № РН-0000115, № РН-0000116, № РН-0000117, № РН-0000118, № РН-0000119; від 08.07.2014 № РН-0000120; податковими накладними від 04.07.2014 № 7, № 8, № 9, № 10; від 07.07.2014 № 11, № 12, № 15, № 16, № 18, № 19, № 22; від 08.07.2014 № 26 (а.с. 135-164). Оплата проведена у безготівковій формі згідно з виписками банку (а.с. 165-171).

Отже, позивачем надані всі документи на підтвердження реальності укладення договору та документи на підтвердження використання товару у своїй господарській діяльності.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджєуться з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем податковий кредит з податку на додану вартість у липні 2014 року по фінансово-господарським операціям з ТОВ "Атіс-Торг" сформовано з дотриманням вимог Податкового кодексу України.

Висновки відповідача про відсутність реальності здійснення господарських операцій між ПП "Спецкомсервіс" та ТОВ "Атіс-Торг", які ґрунтуються на встановленні того, що в укладеному між позивачем та ТОВ "Атіс-Торг" від 04.06.2014 № 0406/14 договорі поставки не визначено строк його дії, суд не приймає до уваги з огляду на те, що умовами пункту 8.3 вищевказаного договору визначено та погоджено сторонами строк дії договору, а саме: "дійсний договір вступає в силу з моменту підписання і діє до остаточного виконання сторонами своїх зобов'язань за ним".

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на ненадання до перевірки наказів на відрядження посадових осіб ПП "Спецкомсервіс", авансових звітів про відрядження до м. Харкова, сертифікатів якості та відповідності на товар та вважає за необхідне зазначити, що дані документи не містяться в переліку документів, що визначають право на формування податкового кредиту, як цього вимагає стаття 198 Податкового кодексу України, що тим самим не позбавляє платника податків права на формування податкового кредиту.

Також, заперечуючи реальність господарських операцій ПП "Спецкомсервіс" по взаємовідносинах з ТОВ "Атіс-Торг", відповідач посилався на довідку Західної ОДПІ м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області від 07.11.2014 № 732/20-33-22-05-21/38633934 "Про результати проведення зустрічної звірки ТОВ "Атіс-Торг" () щодо документального підтвердження господарських відносин із платниками податків за липень 2014 року, їх реальності та повноти відображення в обліку", якою встановлено непідтвердження реальності господарських відносин із покупцями та постачальниками за липень 2014 року, їх вид, обсяг, якість та розрахунки.

Судова колегія вважає дані доводи апелянта безпідставними, оскільки формування суб'єктом господарювання податкового кредиту не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами, а пов'язане з призначенням придбаних товарів (послуг) для використання у господарській діяльності та наявності податкової накладної (накладних).

Порушення платником податку - постачальником податкового законодавства може бути підставою для позбавлення іншого платника податку-покупця права на отримання податкової вигоди у вигляді податкового кредиту лише за встановленого факту сприяння останнім першому в ухиленні від виконання податкового обов'язку або факту їхніх сумісних дій по створенню схеми незаконної мінімізації податкових зобов'язань. Обставини, які б достовірно свідчили про наявність таких фактів, не встановлені.

За правовим висновком Верховного Суду України, викладеному в постановах, зокрема від 01.06.2010 у справі № 21-573во10 (реєстраційний номер рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 10528520), від 31.01.2011 у справі № 21-47а10 (реєстраційний номер рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 14222198), якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи.

Зазначена позиція також узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у справі "Булвес" АД проти Болгарії" (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 у пункті 71 зазначив, що платник податку не повинен нести відповідальності за наслідки невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також пеню. Такі вимоги стали б надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (рішення Європейського Суду від 09.01.2007 у справі "Інтерсплав проти України").

З наведених підстав, колегія суддів погоджєуться з висновком суду першої інстанції про те, що доводи відповідача, наведені у підтвердження порушення позивачем податкового законодавства, які покладені в основу акта перевірки Кременчуцької ОДПІ від 12.12.2014 № 2852/16-03-22-02-, суперечать принципам податкового законодавства та усталеній судовій практиці Європейського суду, що свідчить про їх неналежність та недопустимість.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач, в порушення приписів ч.2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості заперечень проти позову та не довів суду правомірності свого рішення.

Таких доказів не надано апелянтом і до суду апеляційної інстанції.

Натомість позивач, на виконання приписів ч.1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, надав належні докази на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що постанова Полтавського окружного адміністративного суду від 22.06.2015 року по справі № 816/1305/15 прийнята з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для її скасування не виявлено.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавської області залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 22.06.2015р. по справі № 816/1305/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Калиновський В.А.
Судді(підпис) (підпис) Бенедик А.П. Водолажська Н.С.
Повний текст ухвали виготовлений 10.08.2015 р.